joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Christian Daniel Rauch

Christian Daniel Rauch (2. jaanuar 1777 Arolsen, Waldecki vürstiriik – 3. detsember 1857 Dresden) oli saksa klassitsismi üks väljapaistvamaid ja edukamaid skulptoreid.

Õpilasaeg
Rauchi vanemad olid vaesed ning ei suutnud võimaldada talle õpinguid edukate meistrite juures. Esimene juhendaja õpetas talle vaid natuke rohkem kui hauakivide valmistamine. 

Aastatel 1795–1797 töötas ta professor Johann Christian Ruhli abina, kes vajas teda Kasselis asuva Wilhelmshöhe lossi dekoreerimistöödel.

Soodsamad võimalused arenguks avanesid kui ta 1797. aastal Berliini kolis. Õppides Berliini Kunstiakadeemias kunsti- ja antiikajalugu, teenis ta elatist kammerteenrina kuningas Friedrich Wilhelm II kojas. Töö kõrvalt jäi talle võimalus kunsti praktiseerimiseks vaid nappidel vabadel tundidel. Kuid tema anded ei jäänud märkamata ning aastal 1804 määrati Rauchile stipendium õppimiseks Itaalias. Roomas sõbrunes ta kunstnike Wilhelm von Humboldti, Antonio Canova ja Bertel Thorvaldseniga. 

Ta oli Johann Gottfried Schadow õpilane ja kuulus Berliini skulptorite koolkonda.

Läbimurre kunstnikuna
Aastal 1811 telliti Rauchilt monument kõigest 34-aastasena surnud Preisimaa kuninganna Luisele. Hauasammas, mis kujutas kuningannat magavas asendis, paigaldati Charlottenburgi mausoleumi. See oli tema kui kunstniku jaoks läbimurdeliseks tööks, mis tõi kaasa laiema tuntuse. Sealt alates usaldati suure osa avalike kujude koostamine Rauchile, teiste hulgas kindralite Friedrich Wilhelm von Bülowi, Hans David Ludwig Yorck von Wartenburgi ja Gerhard von Scharnhorsti skulptuurid Berliinis, Gebhard Leberecht von Blücheri skulptuur Wrocławis, Maximilian I skulptuur Münchenis, August Hermann Francke skulptuur Halles, Albrecht Düreri skulptuur Nürnbergis, Martin Lutheri skulptuur Wittenbergis, Meckelenburgi suurhertsog Paul Friedrichi skulptuur Schwerinis.

Aastal 1830 tegi Rauch koos arhitekt Karl Friedrich Schinkeliga algust kolossaalse ratsamonumendi mudeli valmistamisega Preisimaa kuningas Friedrich II auks. Selle töö avamine toimus Berliinis 1851. aasta mais suure pidulikkusega ja seda peetakse üheks modernse skulptuuri meistriteoseks. Printsid andsid talle selle töö eest aumärgi ja Euroopa akadeemiad võtsid ta oma liikmeks.

Immanuel Kanti kuju Königsbergis ja Albrecht Thaeri kuju Berliinis hõivasid ta tähelepanu tema viimaste eluaastate jooksul.

Lapsed
Christian Daniel Rauchil oli Wilhelmine Schulzega (1783–1855) kaks tütart: Agnes (sündinud 1804) ja Doris (sündinud 1812). Kuigi ta polnud nende emaga abielus, oli laste perekonnanimeks Rauch, õiguse selleks ostis ta kirikult.

Töid Eestis
Christian Daniel Rauchi modelleeritud lamava lõvi skulptuuri võib näha Kärstna Kabelimäel. Skulptuur on valatud Berliini kuninglikus valukojas ning pandud sinna Kärstna mõisa omaniku Joseph Carl von Anrepi poolt 1844. aastal oma isa kindralleitnant Heinrich Reinhold von Anrepi mälestuseks.

Välislingid 

Saksamaa skulptorid
Sündinud 1777
Surnud 1857
Quentin Skinner

Quentin Robert Duthie Skinner (sündinud 26. novembril 1940) on inglise ajaloolane ja filosoof. Ta oli pikka aega Cambridge'i ülikooli uusaja ajaloo professor, nüüd on seotud Londoni Ülikooliga (Queen Mary, University of London).

Skinner tegeleb peamiselt varauusaegsete poliitikafilosoofide teoste ja seisukohtade mõtestamisega. Teda loetakse üheks tänapäevase ideedeajaloo alusepanijaks.

Teoses “Tähendus ja mõistmine ideedeajaloos” (1969) kritiseeris arusaama, et tekstide tõlgendamisel tuleb lähtuda ainult tekstidest ning tekstivälise konteksti mitte arvestamist. Ideeajaloos pole möödunud aegade filosoofide ja kirjanike  “üldkehtivaid mõtteid” ning “ajatut tarkust”. Poliitilise filosoofia ajaloo tekstide  mõistmiseks ei piisa nende tähendusest arusaamisest: nagu üksiklausetel on ka terviktekstidel pragmaatiline mõõde, mis väljendub nendega sooritatavates tegudes (Oxfordi tavakeelefilosoofia esindaja John L. Austini arusaam, et lisaks tähendusele on lausetel ka mõju tegudele, mis nende lausetega sooritatakse). Filosoofia ajaloo suurteoste mõistmiseks on vaja välja uurida, milline oli ühe või teise teose kirjutamise kontekst: millist laadi sõnavara oli tollal käibel, millist laadi küsimustega tegeleti, millist laadi väidetega oldi harjutud jms.

Teosed 

 Tähendus ja mõistmine ideedeajaloos, 1969
 Uusaegse poliitilise mõtte alused, 1978, ee 2020

Tunnustus
1997 – valiti Ameerika Filosoofiaseltsi välisliikmeks
2006 – Balzani auhind

Välislink 

 Skinner – poliitilise mõtte arheoloog, Sirp, 17.08.2007

Suurbritannia ajaloolased
Suurbritannia filosoofid
Sündinud 1940
Tomoji Tanabe

Tomoji Tanabe (田鍋友時; sündinud 18. septembril 1895 – 19. juuni 2009) oli alates 24. jaanuarist 2004 vanim elusolev tõendatud vanusega mees ning oli enne surma vanuselt 7. inimene maailmas ja vanuselt 3. inimene Jaapanis.

Tanabe sündis Miyakonojōs Kyūshū saarel ja töötas insenerina. Kui ta tähistas oma 111. sünnipäeva, oli tal 8 last, 25 lapselast ja 54 lapselapselast. Oma pikka eluiga seostas ta alkoholi tarvitamisest hoidumisega.

Viited

Ülipikaealised
Jaapani inimesed
Sündinud 1895
Surnud 2009
Apu Nahasapeemapetilon

Apu Nahasapeemapetilon on joonissarja "Simpsonid" tegelane. Ta on toidukaupluse Kwik-E-Mart omanik ja Homeri hea sõber.

Apu on pärit Indiast Ramatpurist. Ta õppis Kolkata Tehnikumis ning tuli Springfieldi doktorikraadi tegema. Et oma õppelaenu tagasi maksta, hakkas ta tööle Kwik-E-Martis, kus ta hiljem sai ülemuseks. Talle meeldis töötada Kwik-E-Martis ning oli leidnud uued sõbrad, mispeale ta jäi Springfieldi. Alguses oli ta illegaalne immigrant, kui tema õpilasviisa aegus, kuid kui linnapea Quimby plaanis kõik illegaalsed immigrandid välja saata, sooritas ta Homeri ja Lisa abiga kodakondsustesti.

Ta oli koos Homeri, Barney ja direktor Skinneriga barbershop-kvarteti Be Sharps liige, kus ta kasutas lavanime Apu de Beaumarchais.

Apu nautis algul poissmehepõlve, kuni sai telegrammi tema peatsest korraldatud abielust Manjulaga. Alguses ta üritas selle eest põgeneda, kuid hiljem nad abiellusid ja said kaheksa last: Anoop, Uma, Nabendu, Poonam, Priya, Sandeep, Sashi ja Gheet. Kui Springfieldi tabas patriotismipaanika, võttis Apu ajutiselt endale perekonnanimeks McGillicuddy ning vahetas laste nimed ümber - Superman, Condoleezza, Coke, Apple Pie, Manifest Destiny, Lincoln, Pepsi ja Freedom. 

Simpsonite tegelased

de:Figuren aus Die Simpsons#Apu Nahasapeemapetilon
Suurtiivalised

Suurtiivalised (Megaloptera) on selts täismoondega putukaid. Suurtiivalisi on teada umbes 300 liiki. 

Varem käsitleti neid võrktiivaliste seltsis. Et suurtiivalised on fülogeneetiliselt väga lähedalt seotud võrktiivalistega, siis mõnikord paigutatatakse nad ka koos taksonissse Neuropterida. 

Suurtiivalisi on kaks sugukonda:
Sialidae – loidtiiblased (neid esineb ka Eestis)
Corydalidae – korüdaliidlased (elavad peamiselt lähistroopilistel ja troopilistel aladel)

Eesti liigid 
Sialis lutaria – harilik loidtiib, elab seisuvetes, kraavides, aeglastes jõgedes
Sialis fuliginosa – oja-loidtiib, vastsed elavad väikestes liivapõhjalistes vooluveekogudes
Sialis flavilatra – järvedes ja jõgedes, eelmistest harvemini

Viited
Atlantic City

Atlantic City on linn Ameerika Ühendriikides New Jersey osariigis Atlanticu maakonnas Abseconi saarel Atlandi ookeani rannikul.

Atlantic City sai linnaks 1854. aastal. Linna pindala on 44,9 km2 ja elanike arv 2006. aastal oli 39 958.

Atlantic City on tuntud kui liivarandadega kuurort- ja kasiinolinn.

Viited

Välislingid 
 Linna koduleht

New Jersey linnad
Kaitseliidu Tartu Maleva Sisevete divisjon

Kaitseliidu Tartu maleva Sisevete divisjon, hiljem Sisevete üksikrühm on Kaitseliidu Tartu maleva Tamme malevkonna sisevee-laevanduslik allüksus.

Ajalugu 
Nö spetsiaalne mereüksus asutati Tartus II malevkonna juurde Sisevete Emajõe divisjonina 1934. aastal. Divisjon paisus kiirelt ja peagi moodustati eraldi malevkond. Kohe algusest toimus tihe koostöö kohaliku mereväe Peipsi Laevastiku Divisjoniga, kus saadi abi teoreetilisel ja praktilisel väljaõppel. 1937. a õnnestus malevkonnal hankida ka oma õppe-mootorpaat Kotkas.

Divisjon taasmoodustati okupatsioonieelse vastava üksuse järeltulijana 29. märtsil 1995. Taasmoodustajad olid  Johannes Kert, Aivo Kapten, Vello Kolk ja esimesed liikmed. 

Tartu linnavalitsus andis divisjonile 1995. a üle Kostromitš-tüüpi töölaeva Ahti ja puksiiri Baikal, mis said hiljem nimedeks Tarbatu ja Vaike. Ilmselt saadi mujalt juurde veel paar veesõidukit. 1997. a oli divisjoni nimekirjas 37 liiget. Tarbatu seati sõidukorda ja seda kasutati-renditi ühtlasi 1997. a Kärevere silla ehitustöödeks. Samas jäi mingil põhjusel küsimata ja saamata kasutustasu. Uue aastatuhande alguseks ei jagunud laevade hoolduseks ega remondiks enam vahendeid ja tegelikult puudus ka ülesanne. Kõik divisjoni laevad kanti seejärel maha ja lõigati vanametalliks. 

2010-ndatel muudeti Sisevete divisjon Tamme malevkonnas Sisevete üksikrühmaks. Üksikrühma käsutusse anti mõneks ajaks veel mitu väiksemat dessantpaati. Erialane tegevus on siiski seejärel soikunud.

Sisevete divisjoni ülemad: 
29. märtsist 1995 - Vello Kolk, 
11. novembrist 2007 - vanemmaat Karol Kolk, 
1. jaanuarist 2009 - leitnant Aivo Lepp.

Vaata ka 
Meredivisjon
Merekaitseliit

Viited

Kirjandus
Kaitseliidu sisevete laevastik kasvab. Uus Eesti, 9. juuli 1937, nr. 182, lk. 8.

Välislingid
Koduleht

Kaitseliidu Tartu malev
Eesti laevandus
BT-7

BT-7 on Nõukogude Liidus, aastatel 1935–1940 tootmises olnud kergetank.

BT-7 (vene БТ – быстроходный танк – kiirtank) oli tankide BT-2 ja BT-5 edasiarendus, mis olid ehitatud ameerika inseneri John Walter Christie ratas-roomik tanki "M. 1931" baasil. Masin oli võimeline nagu ta eellasedki liikuma nii roomikutel kui ka ratastel (roomikute eemaldamisel). Ratastel sõitmisel olid vedavateks ratasteks tagumised ja pööravateks esimesed suured kanderattad.

BT-7 oli ette nähtud süvaoperatsioonide läbiviimiseks, masin pidi olema võimeline vaenlase kaitseliinist läbi murdma ning ilma jalaväe toetuseta liikuma kaugele vaenlase tagalasse.

Tankid BT-7 olid Nõukogude Liidus kasutusel kõikidel rinnetel Teises maailmasõjas kuni Jaapani armee purustamiseni Mandžuurias 1945. aasta augustis.

Modifikatsioonid 
BT-7 – baasmasin, mida aastatel 1935–1939 toodeti kokku 2596 masinat.
BТ-7RT – raadiosaatjaga 71-TK-1 või 71-TK-3 varustatud baasmasin, aastatel 1935–1939 toodeti 2017 masinat. 
BT-7А – suurtükiväe tank, sellele oli komplekteeritud torn T-26-4 tankilt T-26, relvastuseks oli 76,2 mm kahur KT-26 ja kaks kuulipildujat DT, masina kaaluks oli 13,5 tonni. Toodeti 1934 ja aastatel 1936–1938 kokku 156 masinat.
SBT – sapöörtank-sillapaigaldaja (1935–1936).
HBT-7 – leegiheitjatank (vene химический), mida ehitati aastatel 1936–1937.
ОТ-7 – leegiheitjatank (vene огнемётный танк), mida ehitati aastatel 1940–1941.
BT-7M (ka BT-8) – tankidele BT-7 oli paigaldatud diiselmootor V-2 võimsusega 500 hobujõudu, mis andis masinale kiiruseks roomikutel 62 ja ratastel 86 km/h, masinate kaal oli 14,65 tonni. Toodeti 787 masinat.
BТ-42 – Soome liikursuurtükk, mida ehitati Nõukogude-Soome sõja ajal Nõukogude Liidult hõivatud tankide BT-7A baasil.

Välislingid 
Battlefield – BT-7 vene keeles

Nõukogude Liidu tankid
Kergetankid
Mõrd

Mõrd oli kase, paju või sarapuuvitstest punutud ürgne kalapüünis.

Valmistamine
Mõrd valmistati sirgetest jämedatest vitstest, mis ühendati peenematest vitstest ringpunutisega ja oli pika koonilise tagaosaga. Mõrd võis olla tihe nagu korv. Mõrra suuosas oli all sirge ja ülal loogakujuline varb ehk suulook. Suulooga külge kinnitati lehterjas vitstest pujus ehk neel mille lõpus oli kitsas läbipääsuava. 20. sajandil kasutati Eestis mõrdu, mis koosnesid suuloogast, mõnest võrust, hõredalt pikivitstest, mis moodustasid raami ja raamile tõmmatud võrgulinast. Ka pujus oli tehtud võrgulinast. Meremõrdadel oli kaks või rohkem pujust ning võrgulinast mõrratiivad ehk (vesiaed), mis suunas kalad mõrrasuu juurde. Mõrrad jagunesid suuruse ning kasutusviisi järgi jõe-, ääre- ja avaveemõrdadeks.

Osad
Mõrd kinnitatakse veekogu põhja pikkade teivastega, enamasti kalatõkke silmadesse või kalade liikumisteedele. 
Mõrra osadeks on:

Juhtaed – põhjast pinnani ulatuv võrksein, pannakse risti kala liikumise teega. 
Tiivad – nurga alla paigutatud mõrra suu poole suunavad tiivad.
Kariaed – teravate tagasikeeratud nurkadega, ei lase juba sisenenud, kuid ettevaatlikuks muutunud kaladel väljapääsu leida ja suunab nad edasi mõrra kaela poole.
Kael – lehtrikujuline kere esiosa, kus mõrra kõrgus hakkab kahanema.
Pujused – ahanev lehtrikujuline kere osa, mis raskendab kalal mõrrast välja liikuda.
Pära – lehtrikujuliste pujustega varustatud mõrra kere osa, mis suunab kala edasi kalakoti poole ja muudab sealt väljumise raskeks.
Vitsad – rõngad või raamid, mis hoiavad mõrrakeret lahti.
Kalakott – viimasele pujusele järgnev osa, kuhu koguneb peamine saak. Lõpp tõmmatakse sulgevtropiga kokku ja avatakse saagi nõudmisel.
Mõrrasopp – kalakoti viimase vitsa tagune kahanev sopp.

Tänapäev
Vastavalt kalapüügieeskirjadele defineeritakse mõrd kui lõkspüünis, mis koosneb juhtaiast, tiibadest, mis moodustavad kariaia ja ühe või mitme pujusega varustatud kuni kahest pealt kinnisest mõrrakerest.

Praegu enim kasutuses olevaid mõrdade tüüpe on kastmõrd ehk seisevnoot, ääremõrd, rivimõrd, juhtaiata mõrd, jõemõrd, mõrrajada. Liigist sõltuvalt ka  tindi-, vähi-, silmumõrrad ning angerja valguspüünismõrd.

Vaata ka
rüsa 
noot
sääs

Viited

Välislingid 
Mõrd, Eesti Rahva Muuseum
Lõkspüünised

Kalapüügivahendid
Etnograafia
Hollandi tuulik

Hollandi tuulik (ka Hollandi tüüpi tuulik) on tüvikoonuse kujuga, mitmekorruseline ja enamasti puidust või kivist ehitatud tuuleveski.

Igal Hollandi tuulikul on kaks vastaskülgedel asetsevat ust. Erinevalt pukktuulikust on Hollandi tuulikul vaja pöörata vaid tuuliku pead (kuplit), mitte kogu veskit. Hollandi tuulikutel on tavaliselt kaks või enam paari veskikive.

Hollandi tuulikud Eestis 
Hollandi tuulikuid hakati Eestis ehitama 18. sajandi lõpul eelkõige mõisade juurde. Nende ehitamine hoogustus eriti 19.–20. sajandi vahetusel, sest siis laienes taoliste tuulikute ehitamise õigus ka talupoegadele. Tuulikuid kerkis pea kõikjale üle Eesti. Eesti traditsioonilistes paekasutuspiirkondades (Harjumaal, Lääne-, ja Ida-Virumaal, Järvamaal Pandivere kõrgustikul ja Raplamaal) levisid enamasti üleni kivist tuuleveski kehandid, Lõuna-Eestis esines rohkem puitkerega Hollandi tuulikuid. 1930. aastatel lõpetas enamik tuulest sõltuvaid veskeid töö, jäädes konkureerimisvõimelt alla auru- ja mootorveskitele. Eestis on tornhollandlased enamasti säilinud tänu kivist kerele.

Hollandi tuulikute liigid
Hollandi tuulikuid saab kere kuju ja väljanägemise järgi liigitada mitmeti. Selles artiklis on kasutatud liigitust väliste ehituslike tunnuste põhjal. See liigitus on käibel eelkõige Saksamaal ja Hollandis, aga Eestis seda traditsiooniliselt ei kasutata.

Maahollandlane
Maahollandlase kere on püramiidjate tahkudega ja puidust. Kere toetub kuni ühemeetrisele kivist vundamendile. Seinakonstruktsiooni nurgapostid ulatavad läbi kõikide korruste tuuliku peani. Igal korrusel on seinas diagonaalristid kere kooshoidmiseks. Tuuliku seinad on kaetud laudade, ülelöödud roomattide, sindlite või laastudega. Tiivad ulatuvad peaaegu maani ja on maapinnalt seatavad.

Sokkelkorrusega hollandlane
Sokkelkorrusega hollandlase kere sarnaneb maahollandlase omaga: püramiidjate tahkudega ja puidust. Sokkelkorrusega hollandlane on aga vertikaalsete kiviseintega. Tänu soklikorrusele võimaldab suur ruum kohe vankritega viljakotte sisse ja jahukotte välja vedada. Ka sel tüübil seatakse tiibu maapinnalt.

Galeriiga hollandlane
Galeriiga hollandlane on püramiidjate tahkudega ja puidust. Kivisoklist korrus(ed) on nii kõrged, et ulatuvad galeriini, kus saab tiibu seada. Seda tüüpi veskites saab mölder alumistel korrustel isegi magada ja elada. Tiivad maapinnani ei ulatu ega ole maapinnal liikujale ohtlikud.

Tornhollandlane
Tornhollandlane on massiivse kivikerega. Tornhollandlase alatüüpe on väga palju: ühe tahulise korruse ja ülalt koonilise kerega, alt silinderjad, ülalt koonilised ja ümarad. Vanimad tornhollandlased on silinderjad ja pärinevad Vahemere maadest. Tornhollandlased võivad olla maahollandlase, sokkelkorrusega hollandlase või galeriiga hollandlase kujuga, aga nende kere on alati kivist.

Viited

Tuuleveskid
SU-152

SU-152 ehk KV-14 (projekteerimisnimi) on Nõukogude Liidus 1943 aastal toodetud liikursuurtükk, mida 1943. aasta lõpuks oli kokku toodetud 704 masinat.

Eellugu 
Detsembris 1942 saadud luureandmed näitasid, et sakslased kavatsevad 1943. aasta suvekampaanias kasutusele võtta uued soomusmasinad (Panther ja Elefant). Selle vastukaaluks otsustati välja töötada raske liikursuurtükk. Uue masinaga hakkasid tegelema Tšeljabinski tehase nr 100 konstruktorid ning projekt sai koondnimeks "Objekt 236" (vene Объект 236). Katsemasinat hakati ehitama 31. detsembril 1942 ning juba 25. jaanuaril 1943 oli uus masin valmis, seega valmis masin kõigest 25 ööpäevaga. Edasi läks masin koodnimega KV-14 katsetustele. 14. veebruaril 1943 võeti liikursuurtükk Punaarmee relvastusse nimega SU-152 ja 1. märtsil algas Tšeljabinskis masina seeriatootmine.

SU-152 tehniline lahendus 
Liikursuurtükki SU-152 hakati tootma tanki KV-1S šassiile, mis tol ajal oli samuti seeriatootmises. 

SU-152 pearelvaks sai pilusuudmepiduriga 152 mm haubits ML-20S, mille raua pikkuseks oli 26,8 kaliibrit. Selle haubitsa soomust läbistava mürsu algkiiruseks oli 600 m/s ning 2000 meetri pealt läbistas see 100 mm soomust. Soomustläbistava mürsu kaal oli 48,78 ja kild-fugassmürsul 43,5 kg ning selle algkiiruseks oli 655 m/s. Kuna haubits ML-20S oli liiga suur, ei olnud võimalik paigutada seda liikuvasse torni nagu tankil KV-2, vaid selle jaoks oli vaja ehitada korpusele kinnine liikumatu soomustorn nagu näiteks sakslaste StuG III-l. Kahurit oli võimalik liigutada horisontaalselt mõlemale küljele 6° (kokku 12°), vertikaalselt aga −5° kuni +18°. Kahuri laskekiirus oli aga väga väike, 2 lasku minutis. Liikur oli varustatud panoraamsihikuga kaugete märkide tulistamiseks ning otsesihtimisega laskmisel teleskoopsihikuga ST-10. Otsesihtimise laskekauguseks oli 700 m. Masina torni lael oli viis prisma vaatepilu, peale nende oli torni esiseinas veel ka juht-mehaaniku tripleksklaasiga kaetud vaatepilu. Tootmise käigus projekteeriti masinale turell 12,7 mm õhutõrjekuulipilduja DŠK (vene ДШК) jaoks.

Soomuse paksus suurtükimaskil oli 120, korpuse esiküljel 70 ja külgedel 60 mm.

Liikursuurtükid varustati raadiojaamadega 10-RK-26 ning sisemiseks sidepidamiseks deadmega TPU-3. 

KV-1S tootmise lõpetamisega lõppes ka 1943. aasta lõpus SU-152 tootmine, mida selleks ajaks oli valminud 704 masinat.

Välislingid 

За-СССР! SU-152 vene keeles
Battlefield. SU-152 vene keeles

Ründesuurtükid
Nõukogude Liidu liikursuurtükid
Suuruluk

Suurulukiteks nimetatakse Eestis suuri jahiulukeid. 

Neile tohib jahti pidada suuruluki jahilubade alusel jahiajal. 

Suurulukitest on Eestis arvukaim metskits, kelle arvukuseks hinnatakse umbes 60 000 isendi ringis. Talle järgnevad metssiga umbes 20 000 isendiga ja põder umbes 12 000 isendiga. Metskits ja metssiga on Eestis ka enimkütitud jahiulukid.

Suurulukite loetelu 
Eestis küttida lubatud jahiulukite nimekirja kinnitab Keskkonnaministeerium. Suurulukiteks arvatakse:
hunt (Canis lupus)
pruunkaru (Ursus arctos)
ilves (Lynx lynx)
metssiga (Sus scrofa)
punahirv (Cervus elaphus)
põder (Alces alces)
metskits (Capreolus capreolus)
hallhüljes (Halichoerus grypus)

Vaata ka
Väikeuluk
Jahilind

Viide

Jahindus
Väikeuluk

Väikeuluk on Eestis kasutatav jahindusalane mõiste väikeste jahiloomade (imetajad ja linnud) kohta, kellele tohib jahilubade alusel jahiajal jahti pidada. Väikeulukite hulka kuuluvad imetajad on enamikus karusloomad.

Väikeulukitest imetajate loetelu
Eestis küttida lubatud jahiulukite nimekirja kinnitab keskkonnaministeerium. Sinna kuuluvad imetajatest:
rebane (Vulpes vulpes);
kährikkoer (Nyctereutes procyonoides);
mink (Mustela vison);
tuhkur (Mustela putorius);
metsnugis (Martes martes);
kivinugis (Martes foina);
mäger (Meles meles);
kobras (Castor fiber);
ondatra (Ondatra zibethicus);
halljänes (Lepus europaeus);
valgejänes (Lepus timidus).

Väikeulukitest jahilindude loetelu
Jahilindudest kuuluvad küttida lubatud jahiulukite nimekirja:
kormoran (Phalacrocorax carbo);
hallhaigur (Ardea cinerea);
rabahani (Anser fabalis);
hallhani (Anser anser);
suur-laukhani (Anser albifrons);
kanada lagle (Branta canadensis);
valgepõsk-lagle (Branta leucopsis);
viupart (Anas penelope);
rääkspart (Anas strepera);
piilpart (Anas crecca);
sinikael-part (Anas platyrhynchos);
soopart (Anas acuta);
rägapart (Anas querquedula);
luitsnokk-part (Anas clypeata);
punapea-vart (Aythya ferina);
tuttvart (Aythya fuligula);
hahk (Somateria mollissima);
aul (Clangula hyemalis);
mustvaeras (Melanitta nigra);
sõtkas (Bucephala clangula);
laanepüü (Bonasa bonasia);
faasan (Phasianus colchicus);
nurmkana (Perdix perdix);
lauk (Fulica atra);
tikutaja (Gallinago gallinago);
metskurvits (Scolopax rusticola);
naerukajakas (Larus ridibundus);
kalakajakas (Larus canus);
Hõbekajakas (Larus argentatus)
Merikajakas (Larus marinus)
kodutuvi (Columba livia f. domestica);
kaelustuvi (Columba palumbus);
hallrästas (Turdus pilaris);
künnivares (Corvus frugilegus);
hallvares (Corvus corone);
ronk (Corvus corax).

Viide

Vaata ka
Suuruluk
Jahilind

Jahindus
Jahilind

Jahilinnud on linnud, kellele tohib jahilubade alusel jahiajal jahti pidada. Jahilinnud kuuluvad jahiulukite hula.

Eesti jahilindude loetelu alates aastast 2002
Eestis küttida lubatud jahiulukite nimekirja
 kinnitab Keskkonnaministeerium.
kormoran (Phalacrocorax carbo)
hallhaigur (Ardea cinerea)
rabahani (Anser fabalis)
hallhani (Anser anser)
suur-laukhani (Anser albifrons)
kanada lagle (Branta canadensis)
valgepõsk-lagle (Branta leucopsis)
viupart (Anas penelope)
rääkspart (Anas strepera)
piilpart (Anas crecca)
sinikael-part (Anas platyrhynchos)
soopart (Anas acuta)
rägapart (Anas querquedula)
luitsnokk-part (Anas clypeata)
punapea-vart (Aythya ferina)
tuttvart (Aythya fuligula)
merivart (Aythya marila)
hahk (Somateria mollissima)
aul (Clangula hyemalis)
mustvaeras (Melanitta nigra)
sõtkas (Bucephala clangula)
laanepüü (Bonasa bonasia)
faasan (Phasianus colchicus)
nurmkana (Perdix perdix)
lauk (Fulica atra)
tikutaja (Gallinago gallinago)
metskurvits (Scolopax rusticola)
naerukajakas (Larus ridibundus)
kalakajakas (Larus canus)
hõbekajakas (Larus argentatus)
merikajakas (Larus marinus)
kodutuvi (Columba livia f. domestica)
kaelustuvi (Columba palumbus)
hallrästas (Turdus pilaris)
künnivares (Corvus frugilegus)
hallvares (Corvus corone)
ronk (Corvus corax'')

Viide

Vaata ka
Suuruluk
Väikeuluk

Jahindus
Pärandkooslus

Pärandkooslus (ka poollooduslik kooslus) on niisugune biotsönoos, mis on looduslikust kooslusest kujunenud mõõduka inimmõju tulemusel. Pärandkooslused koosnevad pärismaisest elustikust. Harva kasutatakse ka terminit "pärandmaastik", mis sisuliselt hõlmab üht biotsönoosi olulist komponenti – biotoopi.

Kitsamas mõttes on pärandkooslusteks niidud, mis püsivad tänu regulaarsele niitmisele (samuti puisniidud, millel lisaks niitmisele ka raiutakse valikuliselt puid) ning karjamaad (sealhulgas puiskarjamaad), mis püsivad tänu kariloomade regulaarsele karjatamisele.

Laiemas mõttes on  pärandkooslusteks kõik  mahedalt majandatavad pärismaised kooslused – näiteks majandatavad pärismaistest liikidest (looduslikult uuenenud) metsad, aga ka traditsiooniliselt majandatavad looduslike veekogude kooslused.

Pärandkooslused Eestis
Botaanik Toomas Kuke hinnangul ei ole Eesti pärandkooslused valdavalt vanemad rahvasterännu- ja eelviikingiajast 450-800 pKr, mil Eesti aladel muutus üldiseks heinategu. Suurim oli pärandkoosluste pindala Eestis 19. sajandi lõpul, mil poollooduslikud kooslused, enamjaolt karja- ja heinamaad, hõlmasid ligi 40% Eesti maismaast ehk 1,8 miljonit hektarit. Kiirelt hakkasid need kaduma pärast Teist maailmasõda, mil põllumajanduses mindi üle suurtootmisele. Nüüdseks on pärandkooslusi Eestis jäänud kuni 75 000 hektarit, neist puisniite kuni 750 hektarit.

Vaata ka
aruniit
lamminiit
looduslik kooslus
loopealne
maamajandus
niidukoosluse taimestiku taastamine
niit
parkmets
puiskarjamaa
puisniit
pärandelupaik
Pärandkoosluste Kaitse Ühing
pärandkultuur
rannaniit
tehiskooslus

Viited

Välislingid
 Pärandkoosluste Kaitse Ühingu veebileht
 Toomas Kukk "Kui vanad on Eesti pärandkooslused?" Horisont 4/2017, lk 6

Kooslused
Maamajandus
Maastikuarhitektuur
Bingöl

Bingöl on linn Türgi idaosas, Bingöli provintsi keskus. 

Linna endine nimi on Çabakçur.

Türgi linnad
Š

Š (š) (hääldus: šaa) on ladina kirja täht, mis esineb bosnia, eesti, liivi, leedu, läti, karjala, tšehhi, soome, sotho, põhjasaami, inarisaami, slovaki, sloveeni, horvaadi, serbia, vadja ja vepsa keeles.

Š-tähe võttis esimesena kasutusele Jan Hus 15. sajandil tšehhi tähestikus. Ljudevit Gaj võttis š-tähe 1830. aastal kasutusele ka horvaadi keele kirjutamisel.

Eesti ja soome keeles kasutatakse š-tähte ainult võõrsõnade kirjutamisel ja võõrnimedes. Tähe š kasutusele võtu ettepanek tehti Eestis hiljemalt 1900. aastal (Ansomardi), lõpliku heakskiidu sai š 1918. a ilmunud "Eesti keele õigekirjutuse-sõnaraamatus".

Täht leiab kasutamist ka kirillitsas kirjutatavate keelte translitereerimisel ladina kirja, vastab ш-tähele.

Arvutikasutajad asendavad š-tähe vahel tähekombinatsiooniga sh; sellist kirjaviisi on esinenud küll vanas eesti kirjasõnas (gooti kirjas ſh), kuid tänapäeval pole selle kasutamine õigustatud.

Viited 

Tähestikutähed
Saab S100 Argus

Saab S100B Argus ehk Saab 340AEW&C (Airborne Early Warning and Control) on Rootsi eelhoiatus- ja juhtimislennuk. 

Lennuki nimi Argus tuleb Kreeka mütoloogiast, seal on sellenimeline saja silmaga tegelane. S100B esmalend toimus 1994. aastal. 1997. aastal võeti lennuk Rootsi Õhujõudude teenistusse. S100B-l on firma Ericssoni radar PS-890, mis kannab nime Erieye. Radar kasutab 200 saate- ja vastuvõtumoodulit. 

Radari antenn kaalub 900 kg ja on 10 meetrit pikk. Erieye võib näha 300 km kaugusele (maksimaalselt 450 km) ja see töötab mõlemalt poolt 160-kraadise nurgaga. Antennil on ka õhukogur, mida kasutatakse elektroonika jahutamiseks.  

Rootsi Õhujõududele on plaanitud ehitada kuus sellist lennukit. Neljal neist on radar ja ülesandeks on eelhoiatus. Kahel ülejäänud lennukil aga puudub radar. Need täidavad transpordilennuki ülesandeid. Kahte Erieye radarit kasutab ka Kreeka, lennukitel Embraer EMB-145. 

2007. aasta novembris teatas Tai, et kavatseb 2010. aastaks osta kaks lennukit S100B AEW. Argus kasutab kahte General Electric CT7-9B turbopropellermootorit, kumbki 1395 kW. Patrullimisel on lennuki keskmine kiirus 300 km/h ja kõrgus 2000–6000 meetrit.

Rootsi sõjalennukid
Paldiski–Padise tee

Paldiski–Padise tee (registrinumbriga 11174) on 15,2 km pikkune kõrvalmaantee Lääne-Harju vallas (Paldiski linna tänavatena Soomepoiste tee ja Padise tee – kokku 1,6 km).

Tee saab alguse Tallinn–Paldiski maantee neljakümne kuuendal kilomeetril Paldiski linnas. Tee kulgeb läbi Paldiski, Laoküla, Põllküla, Madise, Karilepa, Suurküla ja Padise küla ning Ämari ja Rummu aleviku. Tee lõpeb Keila–Haapsalu maantee kahekümne esimesel kilomeetril Padise külas.

Tee ületab ühe silla (Jõesuu II sild üle Vasalemma jõe tee viiendal kilomeetril) ja 9 truupi. Teele jääb 4 bussipeatust: Tänava otsa, Liisküla, Kasepere, Padise.

Teega ristub teisel kilomeetril Paldiski Lõunasadama tee, kolmandal kilomeetril kaks korda Laoküla tee, viiendal kilomeetril kaks korda Jõesuu silla tee, kaheksandal kilomeetril Põllküla–Madise tee.

Tee esimene kilomeeter on asfaltkattega, teine ja kolmas kilomeeter mustkattega. Jõesuu silla piirkonnas on tee 1 km ulatuses asfaltkattega. Tee seitsmendal kilomeetril on tee 1 km ulatuses ning tee lõpp 0,4 km ulatuses pinnatud kruusatee. Ülejäänud tee on kruusatee. Esimene 1,6 km on linnatänav, kuni kolmanda kilomeetrini on tee klass IV, edasi on tee klassita. Tee esimesel kilomeetril on liiklussagedus 1000–3000 autot ööpäevas, edasi kuni 2,7. kilomeetrini on liiklussagedus 200–500 autot ööpäevas, ülejäänud teel kuni 200 autot ööpäevas. Tee seitsmendal-kaheksandal kilomeetril on kiiruspiirang 40 km/h. Teevalgustuse kohta andmed puuduvad.

Eesti kõrvalmaanteed
Lääne-Harju vald
Paldiski
Bernhard II (Lippe)

Bernhard II Lippest (Bernhard zur Lippe; umbes 1140 – aprill 1224) oli Lippe isand aastatel 1168–1196 ja Semgallia piiskop 1218–1224.

Bernhard sündis Lipperode linnuses. Esialgu taheti temast ilmselt koolitada vaimulikku, kuid oma vanema venna surma järel sai tast Lippe vürstkonna pärija.

1163. aasta paiku lõi Saksi hertsog ja tema senjöör Heinrich Lõvi ta rüütliks. Bernhardist sai Heinrichi silmapaistavamaid väejuhte Saksi sõjas. Kui too 1180. aastal riigivande alla pandi, läks Bernhard temaga arvatavasti koos Inglismaale eksiili. 1184. aastal naasis ta koju ning asutas tsistertslastele Marienfeldi kloostri. Järgnevatel aastatel rajas ta ka kaks linna, Lippstadti ja Lemgo. Kui ta abikaasa 1196. aastal suri, loobus ta ilmalikust võimust oma poja Hermanni kasuks ning läks Marienfeldi kloostrisse mungaks. Teda olevat vahetult enne seda tabanud ka raske haigus, millest ta pärast mungaks pühitsemist aga kohe paranenud.

1210. aasta paiku tuli ta Liivimaale, kus temast sai Dünamünde kloostri abt. Temast sai ka üks Riia piiskopi Alberti lähemaid kaastöötajaid, seda nii vaimuliku ja ilmaliku võimu kui ka sõjanduse alal. 1218. nimetas Albert ta Semgallia piiskopiks. Ta suri 1224. aasta aprilli lõpus, veidi enne seda, kui sakslased asusid Tartu vallutanud venelaste vastasele sõjaretkele.

Monarhid
Katoliku piiskopid
Tsistertslased
Surnud 1224
Semgallia piiskopid
Läti keskaeg
Eesti Jahimeeste Selts

Eesti Jahimeeste Selts (lühend EJS) on Eestis jahindusega tegelevate ja jahindusest huvitatud vabatahtlikult liitunud juriidiliste isikute ühendus (mittetulundusühing). Eesti Jahimeeste Selts kui juriidiline isik on endise 1967. aastal asutatud Eesti Jahimeeste Seltsi kui ühiskondliku organisatsiooni õigusjärglane.

Eesti Jahimeeste Seltsi ülesanded
Jahindusalase töö korraldamine ning jahinduse arengukava väljatöötamine ja ellurakendamine
jahindusalaste ürituste läbiviimine
sportliku jahilaskmise ja teiste jahindusega seotud spordialade arendamine
jahindusorganisatsioonide tegevuse arendamine 
jahindusega seotud huvi- ja erialaühenduste loomine
avalik-õiguslike asutuste poolt delegeeritud kohustuste ja õiguste täitmine avalikes huvides
jahikülaliste vastuvõtmine ja jahiturismi korraldamine;
seltsi liikmete abistamine nende jahipidamiseks ettevalmistamisel, jahipidamisvahendite soetamisel ning jahisaaduste realiseerimisel
jahindusalase teabe kogumine ja levitamine
jahindusalaste trükiste väljaandmine ja muu kirjastustegevuse korraldamine; 
jahindusalaste eetiliste ja kultuurilooliste väärtuste tutvustamine ning jahiteaduse arendamine
osavõtt looduskaitsealasest tegevusest ja maaelu korraldamisest
osalemine jahindusega seotud õigusaktide väljatöötamisel
oma liikmete esindamine suhetes teiste isikutega, sealhulgas riigiasutuste ja kohalike omavalitsustega
koostöö arendamine riigiasutuste ja kohalike omavalitsustega, kaitseväe ja Kaitseliidu struktuuriüksustega ning teiste riiklike ja ühiskondlike organisatsioonidega
Seltsi esindamine Euroopa Liidu Jahindusorganisatsioonis (FACE) ning teistes rahvusvahelistes organisatsioonides ja institutsioonides ning koostöö arendamine nendega

Seltsi liikmed
Harjumaa
Aegviidu Jahimeeste Selts
Jahiselts Diana
...

Välislingid
Eesti Jahimeeste Selts

Eesti jahindus
Eesti seltsid
Eesti Laskurliit

Eesti Laskurliit (inglise Estonian Shooting Sport Federation) on Eesti  püssi, püstoli (tuli- ja õhkrelvadest) nii seisvate, liikuvate kui lendavate märkide (kaevik ja kaarrada jahilaskmise klassikalise osa) laskmisega tegelevaid laskureid ühendav organisatsioon. 

Eesti Laskurliit loodi 26. aprillil 1931. aastal ning on International Shooting Sport Federationi (ISSF, endine UIT) liige samast aastast. Laskurliidu esimene esimees oli kolonel Friedrich Pinka. Praegu juhib laskurliitu Meelis Loit, kes 22. juulil 2001 valiti Euroopa Laskekonföderatsiooni presiidiumi täitevkomitee liikmeks.

Eesti Laskurliitu kuulunud sportlased on võitnud Maailmameistrivõistlustelt (MM) 149 medalit (81 kulda, 35 hõbedat, 33 pronksi;  2006. aasta seis).

Tegevjuhid 
 Mati Mark
 Meelis Loit

Vaata ka
Jahilaskmine
Eesti Jahispordi Liit

Viited

Välislingid
Eesti Laskurliit
Laskurliidu kronoloogia
Info EOK lehel, sport.ee
EFIS: Eesti laskesportlased maailmameistrivõistlustel Stockholmis (1947)

Laskesport
Eesti spordialaliidud
Püüdurhävitaja

Püüdurhävitaja on vaenlase kõrgel lendavate õhusõidukite, eriti pommitajate hävitamiseks välja töötatud kiire sööst-hävituslennuk. Selliseid lennukeid ehitati Nõukogude Liidus kuni 1960. aastateni, kuid nende tähtsus vähenes peagi, kui strateegilisi pommitajaid asendasid kontinentidevahelised ballistilised raketid.

Sõjalennukid
Saudi Araabia riaal

Saudi Araabia riaal (araabia keeles ريال) on Saudi Araabia rahaühik. Selle valuutakood on SAR.

1 riaal jaguneb 100 halalaks.

Käibel on 5-, 10-, 50-, 100- ja 500-riaalised rahatähed ning 1, 5, 10, 25, 50 halala ning 1 ja 2 riaali väärtuses mündid.

Rahaühikud
Saudi Araabia
Ø

Ø (ø) on ladina kirja täht, mis on kasutusel fääri, norra ja taani keeles. 

Tähestikutähed
Å (Moskenes)

Å (norra murretes 'väike jõgi') ehk Å i Lofoten on kaluriküla Norras Nordlandi maakonnas Moskenesi vallas Moskenesøya kaguosas Norra mere (Vestfjordeni) ääres. Geograafilised koordinaadid on . Å on Lofootide lõunapoolseim küla.

Å paikneb läänest Ågvatnetist välja voolava Å jõe suudmes. 

Å'd, nagu ka idanaabrit Tindi, loetakse Sørvågeni asula osadeks. Å postiaadress on 8392 Sørvågen. Å elanike arv on umbes 100 (2006). Entsüklopeedia "WIEM" andmetel oli seal 1995. aastal umbes tuhat elanikku. 

Å's lõpeb Euroopa maantee E 10 (Kong Olavs vei). Sinna pääseb ka parvlaevaga Bodøst. 

Å's on väike kalasadam (väikest sadamalahte kaitseb pikk muul) ja seal kuivatatakse kala. Kuivatatud kala müüakse peamiselt Sørvågeni ettevõttele B. Larsen A/S, millele Å on peamine kalakuivatamiskoht. Samuti kuivatab Å's kala firma Brøderne Arntzen A/S. Varem oli olulisel kohal kalapüük (püüti eriti turska) ning kuivatatud kala ja kalamaksaõli tootmine, praegu on tähtsaim elatusallikas suvine turism. 

Majutusvõimalusi on umbes 500 turistile; kalurikülamuuseumis on "matkajatekodu". Turistidele korraldatakse matku saare lääneossa Stokkvikasse, kust avaneb vaade Moskenstraumenile ja Værøy saarele.

Säilinud on 23 hoonet 19. sajandi keskpaigast, sealhulgas traanikoda kalamaksaõli valmistamiseks 1850. aastast ning taluelamud aastatest 1840–1860. On ka kalurionne, paadimaju, sepikoda ja pagaritöökoda. Paljud hooned on kaitse all. 

Å's on Lofootide Kuivatatud Kala Muuseum (Lofoten Tørrfiskmuseum, ainus omataoline maailmas) ja Norra Kalurikülamuuseum (Norsk Fiskeværsmuseum), mis hõlmab säilinud vanaaegsed hooned.

Suurem osa külast kuulub Johan B. Larsenile ja tema järglastele. Varem kuulus kogu küla "kalakuningas" Ellingsenile, kelle Oslos elav lapselaps ainult suvitab Å-s. 

Å-d on esmakordselt mainitud taluna (Aa) 1567.

Tuntud å'lasi
Hank von Helvete, muusik

Pildimaterjal

Viited

Välislingid
Sissekanne saidil turliv.no: turismiinfo, fotod (norra keeles). 
Lühitutvustus saidil lofoten.com, fotod (norra keeles) 
Store norske leksikon (norra keeles)
Sissekanne saidil reuber-norwegen.de (saksa keeles)
Kalurikülamuuseum saidil lofoten-info.no (inglise keeles)
Kuivatatud kala muuseum saidil lofoten-info.no (inglise keeles)

Norra külad
Ruse (Bulgaaria)

Ruse on linn Bulgaaria põhjaosas Rumeenia piiri ääres, Ruse piirkonna keskus. Asub Doonau paremal kaldal.

Sõpruslinnad 
Volgograd (Venemaa)
Saint-Ouen (Prantsusmaa)
Giurgiu (Rumeenia)
Peristéri (Kreeka)
Huainan (Hiina)
Bratislava (Slovakkia)
Simferopol (Ukraina)

Vaata ka
Ruse lahing

Bulgaaria linnad
.nf

.nf on Norfolki Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1996. aastast.

NF
Norfolk

sv:Toppdomän#N
Järvekalda tee

Järvekalda tee (registrinumbriga 11182) on kõrvalmaantee Tallinnas ja Harku vallas Harkujärve külas. Tee pikkus on 0,9 km.

Tee saab alguse Tallinn–Paldiski maantee 10. kilomeetril ning kulgeb Tallinna linna ja Harku valla piiril piki Harku järve kallast loodesse. Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga ühe truubi. Bussipeatusi teele ei jää.

Liiklussagedus teel on 3000-6000 autot ööpäevas. Tee rekonstrueeriti aastal 2010, rajati valgustus ja kergliiklustee.

Eesti kõrvalmaanteed
Harku vald
Tallinna tänavad
Hüüru–Alliku–Saue tee

Hüüru–Alliku–Saue tee (varem Hüüru–Alliku tee, registrinumber 11185) on 6,8 km pikkune kõrvalmaantee Saue vallas.

Tee saab alguse Tallinn–Paldiski maantee 16. kilomeetril Hüüru külas (Hüüru silla juures). Tee kulgeb läbi Hüüru, Alliku ja Vanamõisa küla. Tee lõpeb Saue linna piiril raudteeülesõidukoha juures.

Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga viit truupi. Teele jääb kolm bussipeatust.

Teega ristub kolmandal kilomeetril Laagri–Hüüru tee, viiendal kilomeetril Püha–Alliku tee ning kuuendal kilomeetril Alliku–Laagri tee ja Tutermaa–Vanamõisa tee.

Tee on kaetud mustkattega. Tee on suuremas osas klassiga V, teisel kilomeetril on tee klassita. Liiklussagedus on 1000–2999 autot ööpäevas. Tee esimesel kilomeetril on kiiruspiirang 40 km/h. Tee viiendal ja kuuendal kilomeetril on kiiruspiirangud 40 ja 60 km/h ning tee lõpus on kiiruspiirang 40 km/h. Valgustatud on tee alates Püha–Alliku tee ristist kuni lõpuni.

Tee lõunaosa (Allikult Sauele) arvati tee koosseisu 2010. aastal. Varasema Hüüru–Alliku tee pikkus oli 4,6 km.

Viited 

Eesti kõrvalmaanteed
Saue vald
Tutermaa–Vanamõisa tee

Tutermaa–Vanamõisa tee (registrinumber 11186) on 4,1 km pikkune kõrvalmaantee Saue ja Harku vallas.

Tee saab alguse Tallinn–Paldiski maantee kahekümne teisel kilomeetril Kiia ja Tutermaa küla piiril. Tee kulgeb läbi Kiia, Tutermaa ja Vanamõisa küla. Tee lõpeb Hüüru–Alliku–Saue tee kuuendal kilomeetril Vanamõisa külas.

Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga kuut truupi. Teele jääb üks bussipeatus: Vanamõisa.

Tee on kruusatee, lõpus 0,5 km pinnatud kruusatee. Tee on klassita. Liiklussagedus teel on kuni 200 autot ööpäevas. Kiiruspiiranguid ei ole. Tee lõpus on 0,3 km lõik valgustatud.

Eesti kõrvalmaanteed
Saue vald
Harku vald
Kumna tee

Kumna tee (registrinumbriga 11188) on 2,6 km pikkune kõrvalmaantee Harku vallas.

Tee saab alguse Kumna–Vääna tee teisel kilomeetril Kumna külas. Tee kulgeb läbi Kumna ja Tutermaa küla. Tee lõpeb Tallinn–Paldiski maantee kahekümne neljandal kilomeetril Tutermaa külas.

Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga 3 truupi. Teele ei jää ühtegi bussipeatust.

Tee katte ja klassi kohta info puudub. Liiklussagedus tee esimesel 1,5 kilomeetril on 200–500 autot ööpäevas, edasi 500–1000 autot ööpäevas. Kiiruspiirangute kohta info puudub. Tee alguses on 0,4 km lõik valgustatud.

Eesti kõrvalmaanteed
Harku vald
Katari vapp

Katari vapp on Katari riigivapp. Vapp on kasutusel alates 1976. aastast ja seda uuendati 2022. aastal.

Algse ümmarguse vapi sisemisel osal oli kollasel taustal kaks ristatud valget mõõka, nende vahel sinistel ja valgetel lainetel seilav laev ning kaks palmipuud. Välimine sõõrikukujuline osa oli Katari lipuvärvides (ülal valge ja all pruunikaspunane). Valgel osal oli mustas kirjas araabiakeelne Katari riigi nimi ja pruunikaspunasel osal valges kirjas ingliskeelne Katari riigi nimi ("State of Qatar").

Katari sümboolika
Vapid riigiti
.ne

.ne on Nigeri Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1996. aastast.

Domeeni haldab telekommunikatsioonifirma SONITEL (Société Nigérienne des Télécommunications).

NE
Niger
Harku–Rannamõisa tee

Harku–Rannamõisa tee (registrinumbriga 11191) on 5,9 km pikkune kõrvalmaantee Saue ja Harku vallas.

Tee saab alguse Tallinn–Paldiski maantee neljateistkümnendal kilomeetril Hüüru külas. Tee kulgeb läbi Hüüru, Vatsla, Laabi ja Rannamõisa küla ning Tabasalu aleviku. Tee lõpeb Tallinna–Rannamõisa–Kloogaranna tee üheksandal kilomeetril Rannamõisa küla ja Tabasalu aleviku piiril. 

Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga 3 truupi. Teele jääb 2 bussipeatust: Hooldekodu, nimetu.

Teega ristub neljandal kilomeetril Ranna tee.

Tee on põlevkivituhkbetoonkattega. Tee on klassita. Kuni Ranna teeristini on liiklussagedus üle 6000 auto ööpäevas, edasi 1000-3000 autot ööpäevas. Ranna teeristi piirkonnas on kiiruspiirang 50 km/h, edasi kuni tee lõpuni 70 km/h. Alates 4,6 kilomeetrist kuni lõpuni on tee valgustatud.

Eesti kõrvalmaanteed
Saue vald
Harku vald
Püha–Alliku tee

Püha–Alliku tee (varem Hüüru–Saue tee, registrinumber 11192) on 4,2 km pikkune kõrvalmaantee Saue vallas.

Tee saab alguse Tallinn–Paldiski maantee kaheksateistkümnendal kilomeetril Püha külas. Tee kulgeb läbi Püha ja Alliku küla. Tee lõpeb ristumisel Hüüru–Alliku–Saue teega. 

Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga kuut truupi. Teele jääb kolm bussipeatust.

Tee on pinnatud kruusatee. Tee on klassiga V. Liiklussagedus teel on 200–499 autot ööpäevas. Esimesel kolmel kilomeetril on kiiruspiirang 60 km/h. Lõpus on tee valgustatud.

2010. aastani ulatus tee Allikult edasi Sauele. Tee kandis varem nime Hüüru–Saue tee ja selle pikkus oli 6,5 km. Maanteevõrgu ümberkorraldamise järel kuulub Alliku ja Saue vaheline teelõik Hüüru–Alliku–Saue tee koosseisu.

Viited 

Eesti kõrvalmaanteed
Saue vald
Kumna–Vääna tee

Kumna–Vääna tee (registrinumbriga 11193) on 8,4 km pikkune kõrvalmaantee Harku vallas.

Tee saab alguse Tallinn–Paldiski maantee kahekümne kolmandal kilomeetril Kütke ja Kumna küla piiril. Tee kulgeb läbi Kütke, Kumna, Humala ja Vääna küla. Tee lõpeb Vääna–Keila–Joa tee esimesel kilomeetril Vääna külas. 

Tee ületab ühe silla (Kumna karjatunnel tee teisel kilomeetril) ja 7 truupi. Teele jääb 4 bussipeatust: Kumna, Kütke, Humala, Adra.

Teega ristub teisel kilomeetril Kumna tee.

Kuni 5,5 kilomeetrini on tee põlevkivituhkbetoonkattega, edasi andmed puuduvad. Tee klassi kohta andmed puuduvad. Esimesel 1,6 kilomeetril on liiklussagedus 200–500 autot ööpäevas, edasi andmed puuduvad. Kiiruspiirang on terve tee pikkusel 90 kilomeetrit tunnis ja teevalgustus puudub.

Eesti kõrvalmaanteed
Harku vald
Mati Jostov

Mati Jostov (14. september 1958 Põlva – 25. juuli 2006 Saare vald, Jõgevamaa) oli Eesti majandustegelane ja poliitik.

Haridus 
Mati Jostov lõpetas Põlva Keskkooli (praegune Põlva Ühisgümnaasium) 1976 ning Eesti Põllumajanduse Akadeemia metsamajanduse erialal 1983.

Töökäik ja tegevus ühingutes 
Jostov on töötanud keskkonnakaitse ja maakorralduse ametnikuna Põlva rajooni täitevkomitees ja agrotööstuskoondises 1983–1986, Põlva rajooni ELKNÜ komsomolijuhina 1987–1989 ja EKP Põlva Rajoonikomitee instruktorina, Hoiukassade Peavalitsuse Põlva kontori juhatajana 1990–1992, Rahvapanga juhatuse esimehena 1992–1993, Eesti Hoiupanga Lõuna regiooni direktorina, juhatuse aseesimehena ning peadirektorina 1993–1998, Hansapanga peadirektori asetäitjana 1998–1999 ja peadirektori kohusetäitjana 1999, Eesti Energia administratsioonidirektorina ning Eesti Põlevkivi juhatuse esimehena 1999–2006.

Ta oli Eesti Energia juhatuse liige ja Narva Elektrijaamade nõukogu liige 2002–2006. Jostov oli Eesti Jahimeeste Seltsi liige 1982–2006 ja juhatuse liige 2002–2006, Eesti Looduskaitse Seltsi liige 1984–2006, Eesti Laskurliidu juhatuse liige 2000–2006, Eesti Jalgratturite Liidu president 2004–2006 ning Eesti Põllumajandusülikooli kuratooriumi liige 2004–2006. 

Jostov oli Lennart Meri Euroopa Sihtasutuse üks asutajaid 2002. aastal ning Riigikaitse Edendamise Sihtasutuse juhatuse liige 2004–2006.

Poliitiline tegevus 
Mati Jostov oli Eesti Keskerakonna liige 2002–2004. Ta valiti 2003 X Riigikogu liikmeks, kuid ta astus sellelt kohalt kohe tagasi.

Tunnustus 
 2001 Eesti Kaubandus-Tööstuskoja II klassi aumärk
 2004 Valgetähe IV klassi teenetemärk
 2004 Eesti Politsei eriklassi teeneterist
 2004 Kaitseväe eriteenete rist
 2004 Kaitseliidu eriteenete medal
 2005 Ida-Virumaa teenetemärk

Viited

Välislingid 
Peeter Raidla, Eesti majandus kaotas ühe jõulisema juhi, Äripäev, 26. juuli 2006
 Eesti Põlevkivi: In Memoriam Mati Jostov (14.09.1958–25.07.2006)
 

Eesti ettevõtjad
Eesti Keskerakonna poliitikud
Eesti sporditegelased
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1958
Surnud 2006
Iisaku Gümnaasium

Iisaku Gümnaasium on üldhariduskool Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas Iisaku alevikus. 

Kooli direktor on Külli Guljavin.

Ajalugu
Iisaku kooli on esimest korda kirjalikult mainitud 1750. aastal, mil siia otsiti õpetajat. Koolimaja olemasolu on mainitud 1788. aastal; 1842 on mainitud Iisaku külakooli, mis asus Porskovo külas (hilisem Vaikla kool). 28. oktoobril 1868 avas Theodor Hansen leeritoas erakooli, kus esialgu õppis vaid kolm õpilast, kuid loodeti õpilaste arvu kasvu 15ni. Aastal 1883 valmis uus koolimaja. 1903. aastal avati Tärivere külas ministeeriumikool, mis 1913. aastal nimetati Iisaku 2-klassiliseks ministeeriumikooliks ning samal aastal alustati Iisakus uue koolimaja ehitamist. 1919. aastal nimetati kool ümber Iisaku Kõrgemaks Algkooliks, 1942–1944 kandis kool Iisaku 6-klassilise Algkooli, 1954–1962 Iisaku 7-klassilise Kooli ja 1962–1968 Iisaku 8-klassilise Kooli nime. 1964. aastal avati uus koolimaja ja 1968. aastal alustas selles tööd Iisaku Keskkool. 1976. aastal valmis kooli juurdeehitis, 1978. aastal aga 120-kohaline internaat, milles 2003. aastal avati õpilaskodu. 1983. aastal sai Iisaku Keskkoolist kodanikuõpetuse katsekool. 1985. aastal alustas Rein Aidma informaatika ja arvutiõpetuse õpetamist. 

1996. aastal nimetati Iisaku Keskkool ümber Iisaku Gümnaasiumiks.

2003 – avati õpilaskodu

2006 – renoveeriti kooli söökla ja vana korpus ning kogu fassaad

2009 – renoveeriti koolimaja uus korpus, remonditi kõik teed ja platsid, rajati valgustusega jalgratta-suusarada ja mänguväljak

Välislingid
Kooli koduleht

Ida-Viru maakonna koolid
Alutaguse vald
Eesti NSV Ministrite Nõukogu Riiklik Plaanikomitee

Eesti NSV Ministrite Nõukogu Riiklik Plaanikomitee oli Eesti NSV riigiasutus, mis tegeles Eesti NSV majanduse planeerimisega. 

Plaanikomisjon asutati 25. augustil 1940 Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu koosseisus. 1960. aastatel nimetati plaanikomisjon ümber plaanikomiteeks. Plaanikomitee esimees oli ühtlasi ka ministrite nõukogu esimehe asetäitja.

Plaanikomitee hoone ehitati RPI Eesti Tööstusprojekti arhitekti Ülo Ilvese projekti järgi.

Plaanikomitee esimene esimees oli Oskar Sepre ja viimane Edgar Savisaar, kes sai esimeheks 24. juulil 1989. 6. detsembril 1989 nimetas ülemnõukogu Eesti NSV Ministrite Nõukogu Riikliku Plaanikomitee ümber Majandusministeeriumiks.

Pärast NSV Liidu lagunemist ja Eesti iseseisvumist sai plaanikomitee arhiivi õigusjärglaseks Rahandusministeerium. Algul paigutati Tallinna Suur-Ameerika 1 tänaval asunud plaanikomitee majja majandusministeerium ja riigikontroll, seejärel asus seal Rahandusministeerium. Aastatel 2015–2017 ehitati sinna (kinnistule Suur-Ameerika 1 ja Väike-Ameerika 2) Rahandusministeeriumi, Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi, Sotsiaalministeeriumi ning Justiitsministeeriumi ühishoone.

Vaata ka 
 Viisaastakuplaan

Viited 

Plaaniko
Eesti NSV majandus
Eesti NSV Ministrite Nõukogu
Rakvere Täiskasvanute Gümnaasium

Rakvere Täiskasvanute Gümnaasium oli üldhariduskool Lääne-Viru maakonnas Rakveres. 

Kooli direktor oli 1988. aastast Elle Allikvee.

Ajalugu
1965. aastal asutati Rakvere Kaugõppekeskkool, mis nimetati 1987. aastal ümber Rakvere Õhtukeskkooliks.

2010 otsustati kool ümber nimetada Rakvere Täiskasvanute Gümnaasiumiks.

31. augustil 2020 lõpetas Rakvere Täiskasvanute Gümnaasium oma tegevuse.

Viited

Välislingid
Kooli koduleht

Rakvere koolid