joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Claes Oldenburg

Claes Oldenburg (täisnimi Claes Thure Oldenburg;  28. jaanuar 1929 Stockholm – 18. juuli 2022 New York) oli rootsi päritolu USA skulptor, popkunsti esindaja.

Ennekõike on Oldenburg tuntud avaliku kunsti installatsioonide poolest, mis on tüüpiliselt suured replikad (pehmetest) igapäevaasjadest.

Elukäik 
Claes Oldenburg sündis 1929. aastal Rootsi diplomaadi peres. 1936. aastal kolis pere USA-sse: esialgu New Yorki, hiljem Chicagosse, kus ta lõpetas kooli. Aastatel 1946–1950 õppis Oldenburg Yale'i Ülikoolis kirjandust ja kunsti. Chicagosse naastes õppis ta 1954. aastani sealses kunstiinstituudis direktor Paul Wieghardti käe all. 1953. aastal sai ta naturalisatsiooni korras USA kodakondsuse. 

Oma kunstnikukarjääri alguses töötas Oldenburg Chicago uudisteagentuuris. 1953. aastal avas ta oma stuudio. Esimesed teosed, viis eset koguhinnaga 25 dollarit müüs Oldenburg kunstilaadal Chicagos 57. tänaval. 1956. aastal kolis ta tagasi New Yorki, kus kohtus selliste kunstnikega nagu Jim Dine, Red Grooms ja Allan Kaprow. Nende käest sai ta teatraalseid alternatiivseid ja abstraktseid ekspressionismi mõjutusi, mis said mõjutavaks tema loomingus.

Kunst ja looming 
Meeldejäävaim osa Oldenburgi loomingust on kolossaalsed skulptuurid. Hoolimata tööde suurusest on neil suhtluslik omadus. Üks sellise interaktiivsuse näidetest on n-ö pehme huulepulga kuju, mis kukuks kokku, kui sellesse pidevalt õhku juurde ei pumbataks. 1974. aastal disainiti see ümber alumiiniumi ja algselt Caterpillari ratastel olnud kuju pandi vertikaalselt tankiroomikutele. Esialgu oli kuju paigutatud Beincke Plazale Yale'i, hiljem viidi Morse'i Kolledži kohtuaeda.

Mitmeid Oldenburgi gigantseid maalähedasi objekte salati maha ja naeruvääristati, kuid hakati aja möödudes võtma naljakatena ja osana avalikust kunstist. 1960. aastatel osales ta mitmes popkunsti liikumises ja tegeles nn happening-kunstiga, mis oli tolleaegne performance-kunsti üks tugevamaid voolusid. Enda loomingule andis ta nimeks Ray Gun Theatre. Tema esimene abikaasa (1960–1970) Pat Muschinski, kes aitas tal õmmelda pehmeid skulptuure, oli sage esineja tema performance-kunstis. Oldenburgi jultunud, tihti humoorikas lähenemine kunstile andis valdavalt tundlikule kunstile loomuse tegelda sellega kui taasleitud ekspressionismiga. Kõigepealt leidis Oldenburg niši kunstielus ja sai alles siis selle najal kuulsaks ning kuulsus kestab tänapäevani. Alates 1976. aastast teeb Oldenburg koostööd hollandi-ameerika popkunstniku Coosje van Bruggeniga. Nad abiellusid 1977. aastal.

Tunnustus
1974 – Rootsi Kuningliku Kaunite Kunstide Akadeemia välisliige

Viited

Välislingid

Ameerika Ühendriikide skulptorid
Sündinud 1929
Surnud 2022
Leopold Neeme

Leopold-Aleksander Neeme (kuni 1940 Leopold Nielaender (ka Nieländer või Nielender); 31. august 1910 Tallinn – 25. september 1985 Tallinn) oli eesti poksija.

Ta poksis aastatel 1928–1948. Poksimist alustas ta spordiklubis Tallinna Sport, tema treener oli Nigul Maatsoo. Ta oli vasakukäeline poksija.

Ta oli kuuekordne Eesti meister kergekeskkaalus (kuni 66,7 kg) 1931–1935 ja 1937. aastal ning III koha võitja Eesti NSV meistrivõistlustel 1948. aastal.

Ta osales kolm korda Eesti-Soome maavõistlustel, võitis 1931–1932 ning kaotas 1934. aastal. Ta osales 1934. aasta Euroopa meistrivõistlustel Budapestis, kuid kaotas kergekeskkaalus (kuni 66,7 kg) veerandfinaalis vastasele punktidega.

Kirjandus
Henn Saarmann, Erlend Teemägi. "Eesti spordi biograafiline leksikon". Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 2001
Rein Pajur. "Poksi lugu". Tallinn 2009

Välislingid 

Haud Tallinna Metsakalmistul

Eesti poksijad
Eestistatud nimega inimesed
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1910
Surnud 1985
Õige mehe koda

"Õige mehe koda" on Karl Ristikivi Tallinna triloogia teine raamat. Romaani esmatrükk ilmus 1940. aastal pealkirjaga "Võõras majas", sest Nõukogude okupatsioonivõim pidas Ristikivi pealkirja liiga piibellikuks. Saksa okupatsiooni ajal ilmunud teise trüki ja edasiste trükkide pealkiri on "Õige mehe koda".

1950. aastal ilmus raamat Rootsis kirjastuses Orto, 1984. aastal kirjastuses Eesti Raamat ja 2008. aastal kirjastuses Pegasus.

Karl Ristikivi hindas seda teost oma varase loomingu seast kõige enam.

Sisu 
Teose peamisteks teemadeks on inimese muutumine võõra keskkonnaga kohanemisel ja rikastumisel ning linnastumise käigus kohtuvate ühiskonnaklasside ja erineva taustaga perekondade suhted.

Lugu saab alguse enne Eesti iseseisvumist. Orb Jakob Kadarik kasvab üles Tallinnas rikka sakslasest kaubamajaomaniku juures. Jakob häbeneb oma talupoja-päritolu ja püüab elus igati edasi jõuda. Tegu on terve Jakobi perekonna looga – tema ema, poolvenna, äia, naise, kuue lapse ja varem linna kolinud sugulaste looga.

Tasuks ustava teenistuse, tagasihoidlikkuse ja äritaibu eest lubab kaupmees Jakobil abielluda ühega tema tütardest, kes muidu vanatüdrukuks oleks jäänud. Kaupmehe teisele tütrele on lubatud märksa suurem kaasavara ja Jakob abiellub hoopis temaga. Aastakümned hiljem, iseseisvas Eestis, on Jakobi elu väliselt hiilgav: ta on kaubamaja omanik ja saksa kaupmeeste asemele tulnud eesti ärieliidi liige. Tegelikkuses tahab aga õnn käest libiseda. Ta naine ei ole talle andestanud ahnet manöövrit, mille tagajärjel Jakob ta õe asemel temaga abiellus, ning pole Jakobit armastanudki. Seejärel hakkab äri halvasti minema. 

Pärast Jakobi naise surma leiavad Jakobi lapsed ema päeviku, saavad teada inetu tõe ta abielu kohta ning võõranduvad seejärel isast. Jakobi kaubamaja põleb maha ja Jakobit ennast süüdistatakse süütamises eesmärgiga saada kindlustusraha. Üks ta poeg teeb enesetapu.

Viited

Välislingid 
 Elle-Mari Talivee, "Romaani "Õige mehe koda" sünniloost ja Karl Ristikivi linnast" (PDF-failina) – Keel ja Kirjandus 2009, nr 2, lk 124–134 

Karl Ristikivi teosed
Eesti romaanid
1940. aasta kirjandusteosed
Chandrika Kumaratunga

Chandrika Bandaranaike Kumaratunga (singali චන්ද්‍රිකා බණ්ඩාරනායක කුමාරතුංග, tamili சந்திரிகா பண்டாரநாயக்க குமாரதுங்க; sündinud 29. juunil 1945) on Sri Lanka poliitik. 12. novembrist 1994 kuni 19. novembrini 2005 oli ta Sri Lanka president. Ta on ainuke Sri Lanka naispresident.

Chandrika Kumaratunga isa Solomon Bandaranaike oli riigi peaminister alates 1956. aastast kuni 1959. aastani, mil ta tapeti. Pärast seda sai Chandrika Kumaratunga ema Sirimavo Bandaranaike maailma esimeseks naispeaministriks.

Chandrika Kumaratunga on lõpetanud Pariisi Ülikooli politoloogina.

Chandrika Kumaratunga kuulub oma isa asutatud Sri Lanka Vabadusparteisse (Sri Lanka Freedom Party) ning on poliitilise aliansi United People's Freedom Alliance esimees.

Enne presidendiks saamist aastal 1994 oli ta lühikest aega ka Sri Lanka peaminister.

Sri Lanka presidendid
Sri Lanka peaministrid
Sündinud 1945
Singapuri vapp

Singapuri vapp on Singapuri Vabariigi riigivapp.

Vapp võeti kasutusele aastal 1959.

Vapikilpi hoiavad lõvi ja tiiger, kes on pärit Suurbritannia ja Malaisia vapilt ning viitavad suhetele nende riikidega. Kilbil on riigilipult pärit kuusirp ja viis tähte.

Kilbi all on sinine lint malaikeelse rahvusliku deviisiga "Majulah Singapura" ('Edasi, Singapur').

Vaata ka
Singapuri lipp

vapp
Vapid riigiti
Nukitsamees

"Nukitsamees" on Oskar Lutsu lastejutt, mis ilmus esmakordselt 1920. aastal.

Loo Nõukogude perioodil ilmunud trükkidest oli osa repliike välja jäetud (metsamoori suu läbi kõlav vihje sotsiaaldemokraatidele, kes nõuavad sarnaselt Kustiga lühemat tööpäeva) ning selle lõpp oli ümberkirjutatud (viide köstrile, kes paneb Nukitsamehele nime).

Teost on illustreerinud neli kunstnikku. – 1945. aastal Richard Kaljo, 1957. aasta trüki pildid pärinevad Vive Tollilt, 1973. aasta trüki illustreeris Edgar Valter ja 2007. aasta trüki Epp Marguste.

Sisu 
"Nukitsamees" on lugu sellest, kuidas Kusti ja Iti metsas marjul olles ära eksivad. Metsamoor leiab lapsed ja viib nad endale koju ja paneb tööle – Kusti ja Iti peavad sigu toitma, hagu ja vett tassima, peenraid kitkuma ja väikest Nukitsameest hoidma. Metsamoori majakeses elavad veel ta pojad Mõhk ja Tölpa ning vanaätt.

Kustil ja Itil õnnestub metsamajast põgeneda, kui väike linnuke toob Kustile teate selle kohta, et Mõhk ja Tölpa on leidnud rahapaja ning ilmselt tõttab kollipere üheskoos seda ära tooma ning lapsed jäävad omapäi. Nii lähebki ning Nukitsamees võetakse kaasa kodukülla. Kusti ja Iti vanemad harjuvad Nukitsamehega tasapisi, kuid mehike on esialgu väga kasvatamatu ja teeb koledaid tempe. Väike metsaelanik aga harjub uue eluga, ta saab nimeks Ants ja läheb koos teiste lastega kooli.

Trükid 
 Nukitsamees. Noor-Eesti, 1920.
 Nukitsamees. Ilukirjandus ja Kunst, 1945.
 Nukitsamees. Eesti Riiklik Kirjastus, 1957.
 Nukitsamees. Eesti Raamat, 1973.
 Nukitsamees. Perioodika, 1986.
 Nukitsamees. Tiritamm, 1997. ISBN 9985-55-050-1
 Nukitsamees. Tiritamm, 2004. ISBN 9985-55-189-3
 Nukitsamees. TEA Kirjastus, 2007. ISBN 9789985716342

Dramatiseeringud 
"Nukitsamehe" ainetel on lavastatud kaks filmi ja mitmeid teatritükke. Omakorda Olav Ehala muusikalis "Nukitsamees" on kasutatud valdavalt sama muusikat, mille helilooja kirjutas filmile "Nukitsamees".

Filmid 
 Metsamuinasjutt. Elbert Tuganovi nukufilm, Nukufilm, 1960.
 Nukitsamees. Helle Karise mängufilm, Tallinnfilm, 1981

Teatritükid 
 Nukitsamees. Oskar Luts, muinasjutt lastele 4 pildis, Vanemuise näitelava, 1923.
 Nukitsamees. Roland Saarnik, Tartu Lasteteater, 1995.
 Nukitsamees. Olav Ehala muusikal, mugandus samanimelisest mängufilmist. Estonia, 1998.
 Nukitsamees. Andres Dvinjaninovi nukulavastus, Nukuteater, 2004.
 Nukitsamees. Olav Ehala muusikal. Vanemuine 2010.

Pealkiri teistes keeltes 
 Мальчик с рожками (vene; 1978)
 Der gehörnte Junge (saksa; 1987)
 Bumpy (inglise; 1987)
 Ragainitis (läti; 2003)

Viited

Välislingid 

 Alo Põldmäe. ""Nukitsamees" Vanemuises. Muljeid ootamatu järeldusega."  – Sirp 26.03.2010 

Eesti lasteraamatud
Oskar Lutsu teosed
Nukitsamees (täpsustus)

Nukitsamees on tegelane Oskar Lutsu samanimelises lastejutus. 

 Nukitsamees on Oskar Lutsu lastejutt
 Nukitsamees on lastejutu järgi vändatud film
 Nukitsamees on lastejutu järgi Olav Ehala loodud muusikal
 Nukitsamees on Eesti Nukuteatri lavastus
 Nukitsamees on lasteaed Tartus
 Nukitsamees on lasteaed Palamuse vallas
 Nukitsamees 2 on Emajõe Suveteatri lavastus (2013)
Pavel Dubovik

Pavel Dubovik (sündinud 29. juunil 1944 Viciebski oblastis Valgevene NSVs) on Eesti poksija. 

Ta poksis aastatel 1960–1972, tema treener oli Hans Kaiva. Ta pidas 230 kohtumist ja võitis neist 204.

Dubovik oli II keskkaalus (kuni 75 kg) Eesti NSV meister (1963) ja poolraskekaalus (kuni 81 kg) viiekordne Eesti NSV meister (1965 ja 1968–1971). Ta osales 1963–1969 viis korda Eesti NSV – Soome maavõistlustel ning võitis kõik oma viis kohtumist.

Tunnustus
1969 Eesti NSV parim poksija
1970 NSV Liidu meistersportlane

Kirjandus 
Henn Saarmann, Erlend Teemägi. "Eesti spordi biograafiline leksikon". Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 2001
Rein Pajur. "Poksi lugu". Tallinn 2018. Lk 419

Välislingid 

Pavel Duboviki sporditulemused

Eesti poksijad
Sündinud 1944
Surnud 19. juunil

''Siin loetletakse 19. juunil surnud tuntud inimesi.
1808 – Alexander Dalrymple, šotlasest Briti geograaf
1820 – Sir Joseph Banks, inglise loodusteadlane, botaanik ja teaduspatroon
1844 – Étienne de Geoffroy Saint-Hilaire, prantsuse loodusteadlane ja -filosoof,
1867 – Maximilian, Mehhiko keiser
1884 – Johann Gustav Droysen, saksa ajaloolane ja poliitik
1919 – Petre P. Carp, Rumeenia poliitik
 1919 – Mihhail Tswett, vene botaanik
1923 – Aggio Bachmann, eesti lavastaja ja näitleja 
1942 – Alois Eliáš, Tšehhoslovakkia sõjaväelane ja poliitik
1951 – Mihkel Pill, eesti sordiaretaja 
1953 – Verner Trossi, Eesti ja Nõukogude Liidu sõjaväelane 
1956 – Vladimir Obrutšev, vene geoloog, geograaf ja ulmekirjanik
1957 – Arkaadi Uibo, eesti filosoof  
1961 – Gustav Schädler, Liechtensteini pedagoog ja poliitik
1964 – Antoni Kolczyński, Poola poksija
1969 – Hilda Reimann, eesti näitleja
1974 – Albrecht Põdrus, eesti tehnikateadlane
1979 – Paul Kamm, eesti graafik
 1979 – Alma Tamm, eesti koorijuht
1984 – Harri Lehiste, eesti ajakirjanik ja följetonist
1985 – Maija Kristalinskaja, vene estraadilaulja
1988 – Kaarel Söödor, eesti lavastaja ja näitleja  
1989 – Betti Alver, eesti luuletaja
1991 – Jean Arthur (Gladys Greene), USA filminäitleja 
1993 – William Golding, inglise kirjanik, Nobeli kirjandusauhind 1983 
2002 – Mare Põldmäe, eesti muusikateadlane ja ajakirjanik
2006 – Priit Kolbre, Eesti diplomaat
2009 – Tomoji Tanabe, jaapani pikaealine
 2009 – Kalju Kiis, eesti keemik ja tehnikateadlane
2013 – Gyula Horn, Ungari poliitik 
 2013 – James Gandolfini, USA näitleja 
 2013 – Vince Flynn, USA poliitiliste põnevike autor 
2014 – Valner Krinal, eesti majandusteadlane
 2022 – Gennadi Burbulis, Nõukogude Liidu ja Venemaa poliitik
 2022 – Artur Nilson, eesti metsateadlane

Juuni, 19.
Siegfried von Vegesack

Siegfried Reinhold Benedikt Theophil von Vegesack (20. märts 1888 Läti, Lobērģi – 26. jaanuar 1974 Regen, Weißensteini linnus) oli baltisaksa päritolu saksa kirjanik ja tõlkija.

Siegfried von Vegesack sündis sillakohtuniku Otto Gotthard von Vegesacki ja tema naise Janet Constance Clementine (snd paruness von Campenhausen) üheksanda lapsena Valmiera lähedal Lobērģi (Blumbergshofi) mõisas. Tema tädimees oli kuulus õhulaevaleiutaja krahv Ferdinand von Zeppelin. 

Alates 1907. aastast õppis Siegfried von Vegesack ajalugu Tartu, Heidelbergi, Berliini ja Müncheni ülikoolis. Tartus vigastas ta mõõgaduellil silma ning kandis selle varjamiseks eluaeg elegantset mo­noklit; seetõttu oli tema hüüdnimi „mees monokliga”. 1912. aastal lõpetas ta Tartu Ülikooli ajalookandidaadina. Tema juhendaja oli tuntud ajaloolane Theodor Schiemann ning tema uurimus käsitles Wolter von Plettenbergi aegsete Liivimaa saatkondade Venemaa-missioone aastatel 1494–1497. Ajaloolast temast siiski ei saanud.  

Esimese maailmasõja alguses (1916) abiellus ta esimese abikaasa, rootsi kirjaniku Clara Nordströmiga ning asus elama Rootsi. 1916. aastal kolisid nad Berliini, kus Siegfried von Vegesack töötas lühikest aega Balti Asjade Komisjonis, ent 1917. aastal ostis endale eluasemeks Baieris Weißensteini lossi viljahoidja ehk kunagisest linnusest säilinud torni. Sellest sai tema põhiline elukoht kuni surmani. Ta karjatas loomi ja haris maad, tegutses kirjaniku ja tõlkijana. Hiljem kolis torni ka üks tema vendi. Peamiselt tõlkis ta vene kirjanikke, sealhulgas oli ta Vladimir Nabokovi esmatutvustaja sakslastele. Ta avaldas oma eluajal koos tõlgetega vene kirjandusest (Gogol, Leskov, Turgenev) kokku ligi 60 raamatut, sealhulgas luulet. 

Aastatel 1941–1944 oli ta sõjaväetõlk Ukrainas, Gruusias, Krimmis ja Baltikumis.

Teoseid
"Die Gesandtschaften Wolters von Plettenbergs an den Grossfürsten von Moskau in 1494–1497". Baltische Monatsschrift. Kd 75 (1913). lk 315–340.

Eesti keelde tõlgitud
"Balti tragöödia". Tallinn: Eesti Päevalehe Kirjastus, 2009, tõlkinud Tiiu Relve. Kordustrükk 2022

Baltisaksa kirjanikud
Saksa kirjanikud
Vegesackid
Sündinud 1888
Surnud 1974
Surnud 5. veebruaril

''Siin loetletakse 5. veebruaril surnud tuntud inimesi.

1549 – Hermann von Brüggenei, Liivi ordu meister
1818 – Karl XIII, Rootsi ja Norra kuningas 
1887 – Peder Balke, norra kunstnik
1894 – Ottomar Johann Friedrich Meykow, baltisaksa õigusteadlane
1920 – Konrad Axel von Gernet, Eestimaa ajaloolane
1922 – Alexander Goette, saksa zooloog, embrüoloog ja arengubioloog
1925 – Antti Aarne, soome folklorist
1933 – Georg Vestel, Eesti poliitik, ettevõtja ja sõjaväelane 
1937 – Lou Andreas-Salomé, vene päritolu saksa intellektuaal, kirjanik ja psühhoanalüütik
1941 – Otto Strandman, Eesti poliitik ja diplomaat
1953 – Iuliu Maniu, Rumeenia poliitik
1954 – Alberto Braglia, itaalia võimleja
1968 – Oskar Pihlak, eesti arst
1970 – Eduard Fraenkel, saksa-briti klassikaline filoloog
1971 – Mátyás Rákosi, Ungari kommunistlik poliitik
1977 – Juhan Kaarlimäe, Eesti poliitik
1981 – Hilda Dresen, eesti esperantist ja tõlkija
1982 – Klaus von Rautenfeld, baltisaksa päritolu Saksa filmioperaator
1983 – Karl Hommik, eesti hüdroloog ja maaparandusteadlane   
1987 – Aleksander Eller, eesti vaimulik
 1987 – Klāvs Elsbergs, läti luuletaja ja tõlkija
1988 – Oskar Jõelaid, eesti dirigent ja klarnetist  
 1988 – Feliks Randel, eesti muusik ja muusikateadlane  
 1988 – Ove Arup, taani päritolu Inglise juhtiv ehitusinsener 
1989 – August Alekõrs, Eesti kohtunik
1990 – Arnold Tulik (ps A. Ümera), eesti lastekirjanik, kriitik ja tõlkija  
1993 – Hans Jonas, juudi päritolu Saksamaa filosoof
2001 – Paul Plakk, eesti tehnikateadlane  
 2001 – Gunnar Kriik, eesti laulja   
 2001 – Helmi Betlem, eesti laulja ja pedagoog   
2002 – Heimar Ilves, eesti helilooja ja muusikapedagoog
 2002 – Siim Mandre, eesti maletaja ja poksija
 2002 – Jüri Lass, eesti balletitantsija  
 2002 – Pauline Elfriede Leps-Estam, eesti graafik
 2002 – Boris Tamm, eesti küberneetik, akadeemik
2005 – Michalina Wisłocka, poola günekoloog ja seksuoloog
 2005 – Gnassingbé Eyadéma, Togo poliitik ja sõjaväelane
2006 – Aino Himbek, eesti pianist
2010 – Ian Carmichael, Briti filmi- ja teatrinäitleja
 2010 – Feliks Soha, eesti kirjastustegelane ja tõlkija
2011 – Pertti Purhonen, soome poksija
2013 – Egil Hovland, norra helilooja
2016 – Otto Kuusik, eesti spordiajakirjanik
2017 – David Axelrod, USA helilooja ja muusikaprodutsent 
 2017 – Björn Granath, rootsi näitleja, stsenarist ja teatrilavastaja
2018 – Heino Noor, eesti arstiteadlane
2020 – Kirk Douglas, Ameerika Ühendriikide filminäitleja ja -produtsent
 2020 – Stanley Cohen, Ameerika Ühendriikide biokeemik
 2020 – Ajdar Akajev, Kõrgõzstani ettevõtja ja poliitik
2021 – Isa Bellini, itaalia näitlejanna ja laulja 
 2021 – Christopher Plummer, Kanada teatri-, seriaali- ja filminäitleja
 2021 – Leonhard Puksa, eesti põllumajandustegelane ning Eesti NSV komsomoli-, partei- ja riigitegelane
 2021 – Joseph Benz, Šveitsi bobisõitja ja spordifunktsionäär
 2021 – Leon Spinks, USA poksija 
 2021 – Vladimir Võssotski, Venemaa sõjaväelane, admiral 

Veebruar, 05.
Surnud 5. juulil

''Siin loetletakse 5. juulil surnud tuntud isikuid.
1080 – Ísleifr Gizurarson, Islandi esimene piiskop
1296 – Konrad von Feuchtwangen, Liivi ordu maameister ja Saksa ordu kõrgmeister
1676 – Carl Gustaf Wrangel, Rootsi väejuht ja riigitegelane
1795 – Alexander Mebane, USA poliitik  
1833 – Manuel António Marreiros, Portugali mereväelane
 1833 – Joseph Nicéphore Niépce, prantsuse füüsik ja fotograafia leiutaja
1884 – Victor Massé, prantsuse helilooja
1912 – Ādolfs Alunāns, läti näitleja, lavastaja ja näitekirjanik
1929 – Alfredo Trombetti, itaalia keeleteadlane
 1931 – Richard Kullerkupp, eesti kirjanik   
1935 – Karl von Sievers, karistussalga pealik
1939 – Jaan Soo, eesti mesinik
 1939 – Olaf Luiga, eesti tõstja ja maadleja
1941 – Johannes Aps, eesti poksija
1943 – Vassili Mölder, eesti luuletaja   
 1943 – Jaan Leppik, eesti luuletaja ja tõlkija  
1945 – Julius Dorpmüller, Saksa poliitik
1965 – Jaan Roos, eesti kirjandusloolane ja bibliofiil  
1969 – Walter Gropius, saksa arhitekt
 1969 – Valentina Ossejeva, vene lastekirjanik
1975 – Gerhard Gottfried Rooks, Eesti kohtuarstiteadlane
1978 – Richard Kaljo, eesti graafik
1981 – Pedro Henrique, Brasiilia keiserliku perekonna pea 
 1981 – Katrin Välbe, eesti näitleja  
 1981 – Jaak Kitsing, Vabadussõja veteran
1983 – Väino Kaldma, eesti vaimulik
1986 – Jaroslav Stetsko, Ukraina poliitik
1988 – Marta Rungi, eesti laulja   
 1988 – Pentti Niinivuori, soome poksija
1993 – Harrison Salisbury, Ameerika Ühendriikide ajakirjanik ja ajaloolane
1994 – Toomas Sutt, eesti teadusfilosoof ja bioloog-geneetik
1995 – Jüri Järvet, eesti teatri- ja filminäitleja
1997 – Peeter Perens, eesti koorijuht ja pedagoog   
1999 – Salme Vooremaa, eesti silmaarst
2000 – Alfred Oja, eesti rahvusest Vene kunstnik
2001 – Hannelore Kohl, Helmut Kohli abikaasa
2006 – Juta Ojamaa, Eesti kergejõustiklane ja kehalise kasvatuse õpetaja
2007 – George Melly, inglise džässi- ja bluusilaulja
2008 – René Harris, Nauru poliitik, mitmekordne president
2008 – Frigyes Puja, Ungari riigitegelane ja diplomaat 
2009 – Oscar Murton, Briti poliitik 
 2009 – Bob Titchenal, USA jalgpallur ja treener 
 2009 – Takeo Doi, jaapani psühhoanalüütik 
 2009 – Peter Blaker, Briti diplomaat ja poliitik 
 2009 – Lou Creekmur, USA jalgpallur 
 2009 – Khan Mohammad, Pakistani kriketimängija
 2009 – Waldo Von Erich, Kanada maadleja 
 2009 – John Orman, USA poliitik 
 2009 – John Bachar, USA kaljuronija 
2010 – Cesare Siepi, itaalia ooperilaulja, bass
2011 – Gordon Tootoosis, indiaani päritolu Kanada näitleja 
 2011 – Mika Myllylä, soome suusataja
 2011 – Cy Twombly, Ameerika Ühendriikide kunstnik
2012 – Kalev Kalkun, eesti tõlkija ja tõlk
2015 – Lembit Jaanits, eesti arheoloog
2017 – Pierre Henry, prantsuse helilooja
2020 – Cleveland Eaton, Ameerika Ühendriikide džässmuusik ja kontrabassimängija
2022 – Hannes Varblane, eesti luuletaja
 2022 – Arne Åhman, rootsi kergejõustiklane, kolmikhüppaja

Juuli, 05.
Leskovac

Leskovac (serbia kirillitsas Лесковац) on linn Serbia lõunaosas, Jablanica ringkonna ja Leskovac valla keskus. Elanike arv oli 2011. aasta rahvaloenduse kohaselt 126 883, millega oli see Serbias suuruselt viies linn.

Serbia linnad
Rogosi mõis

Rogosi mõis ehk Ruusmäe mõis (saksa keeles Rogosinsky) oli rüütlimõis Rõuge kihelkonnas Võrumaal, nüüdisajal asub mõisasüda Ruusmäe külas Rõuge vallas Võru maakonnas.

Ajalugu
Mõis asub Haanja kõrgustikul nelja järve vahelisel alal. Esmakordselt on mainitud Rogosi mõisa 1597. ja 1603. aastal. Rogosi kastell-tüüpi kindlusmõisa ja ümbruskonna nimi tuleneb Poola päritoluga vürsti Stanislaus Rogosinsky (poola Stanisław Rogoziński) nimest, kes oli mõisa omanik aastatel 1603–1625 ja ehitas ilmselt soodsa asendi tõttu endise linnuse või keskaegse asula kohale puidust kaitseehitise. Rogosi nimi püsis ümbruskonnal kuni 1. aprillini 1939, kui nimi eestistati Ruusmäeks.

Rootsi kuningas Gustav Adolf II läänistas 1629. aastal Rogosi ja Pindi mõisa Berliini Gümnaasiumi rektorile magister Clas Hermann Liebsdorffile, kes oli 1595. aastal saanud keiser Rudolf II-lt aadlitiitli. Clas Hermannilt päris mõisad tema poeg fiskaalkomissar Joachim von Liebsdorff. Liebsdorffide kätte jäi mõis üle 130 aastaks.

1701. aastal toimusid Rõuge kihelkonnas Põhjasõja lahingud. 13. septembril toimunud Rõuge lahingut on nimetatud ka Rogosi lahinguks (soome keeles Rogosinskin taistelu), kus Rootsi võidetud lahingus hukkus teiste hulgas Kurisoo ja Imastu mõisniku poeg, ratsameister, vabahärra Henrik Johan Rehbinder (~1670–1701).

1744 abiellus leitnant Joachim von Liebsdorffi (surnud 1744) ja Anna Louise Jacobine von Glasenappi (surnud 1724) tütar Renata von Liebsdorff (1721–1807) Gustav Berend von Glasenappiga (surnud 1775).

12. augustil 1776 omandas mõisa pärimise teel nende poeg, vene major Christer Johann von Glasenapp ja mõis jäi Glasenappidega seotuks kuni riigistamiseni 1919. aastal.

1816. aastal lahutas Otto Reinhold von Glasenapp Ruusmäe mõisast Luutsniku karjamõisa (saksa keeles Lutznik) ja 1860. aastal pärandas selle iseseisva rüütlimõisana poeg Nikolaile.

Glasenappide poolt rajati omapärase arhitektuuriga suletud siseõuega mõisakompleks.

1934. aastal alustas härrastemajas tegevust kool.

1999. aastal taastati ka väravatorni historitsistlik tornikiiver.

Alates 2021. aastast haldab mõisa Haanja valla sihtasutus. Mõisas asuvad Ruusmäe rahvamaja ja raamatukogu, külaliskorter ja Haanja Kooli üks lasteaiarühm.

Mõisa kalmistu

Kalmistu jääb mõisa südamest linnulennult umbes 350 meetrit põhjakirdesse.

Kirjandust
Hagemeister, Heinrich von; F. von Buxhovden (1836/1837). Materialien zu einer Geschichte der Landgüter Livlands T. 1–2. Riga: E. Frantzen, lk 58.

Viited

Välislingid

Koduleht
Rogosi-Ruusmäe mõisast Eesti Ajalooarhiivi lehel

Arved Breidaks: Rogosi vana mõisapark äratatakse uuele elule Lõunaeestlane.ee 17. aprill 2017

Võrumaa mõisad
Rõuge vald
Rõuge kihelkond
Juhan Õunapuu

Juhan Õunapuu (kuni 1935 Johannes Eduard Õunapuu, 4. november 1897 Roela vald, Tartumaa – 12. veebruar 1980 Saginaw, Michigan) oli Eesti kohtunik.

Õppis 1920–1923 (lõpetas 1923) Tartu Ülikoolis õigusteadust, EYS Veljesto liige.

Osales Vabadussõjas, 1924–1927 Tartu-Võru rahukogu kohtuameti kandidaat, 1927–1938 Tartu 4. jaoskonna kohtunik, alates 1938 Tallinna Ringkonnakohtu liige.

1944 põgenes Saksamaale, 1949 siirdus USA-sse.

Tallinna Ringkonnakohtu liikmed
Eesti jaoskonnakohtunikud
Tallinna linnavolikogu liikmed
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
EYS Veljesto liikmed
Vabadussõja veteranid
Eestistatud nimega inimesed
Eestlased Ameerika Ühendriikides
Sündinud 1897
Surnud 1980
Juri Vladimirovitš Dolgorukov

Vürst Juri Vladimirovitš Dolgorukov (vene keeles Юрий Владимирович Долгоруков) (2. (ukj 13. november) 1740 – 8. (ukj 20. november) 1830) oli Venemaa Keisririigi sõjaväelane ja kuberner.

Elulugu
Põlvnes nimekast Dolgorukovite vürstisuguvõsast. Ta sündis vürst Vladimir Petrovitš Dolgorukovi (1699−1761) ja tema abikaasa vürstinna Jelena Vassiljevna Hilkova (suri 1761) pojana. 1749. aastal kirjutati ta lapsena sõjaväeteenistusse. Osales Seitsmeaastases sõjas, kus sai kahel korral haavata. Samuti võttis osa sõdadest Türgiga aastail 1773–1774 ja 1787–1791. 1773. aastaks oli ta tõusnud kindralporutšiku aukraadini. Aastal 1787 sai temast Preobraženski kaardiväepolgu alampolkovnik. 1790−1793 oli erus, seejärel astus taas teenistusse ja oli 1794−1795 Moskvas diviisikomandör. Vastuolude tõttu krahv Zuboviga oli sunnitud taas erustuma, kuid Paul I ajal 1796. aastal nimetati Moskva sõjakindralkuberneriks ja Astrahani grenaderipolgu šeffiks. 1799. aastal lahkus ta lõplikult teenistusest ning elas edaspidi oma Moskva palees ja linnalähedases Petrovskoje-Razumovskoje mõisas.

Sõjaväeline karjäär
1752 praporštšik
1756 kapten
1767 kaardiväemajor
1773 kindralporutšik
1774 kindral en chef
1787 kaardiväe alampolkovnik

Autasud
Püha Georgi ordeni III klass (1770)
Püha Aleksander Nevski orden (1770)
Püha Anna orden (1770)
Püha Andreas Esmakutsutu orden (1789)
Püha Vladimiri ordeni I klass (1793)
Püha Jeruusalemma Joanni orden (1798)

Perekond

Vürst naitus 1774. aastal krahvinna Jekaterina Aleksandrovna Buturlinaga (1750−1811). Sellest abielust sündis kolm last. Ainus poeg vürst Vassili Jurjevitš Dolgorukov (1776−1810) oli kindralmajor ja diviisikomandör.

Vaata ka
Dolgorukov

Juri
Püha Aleksander Nevski ordeni kavalerid
Püha Vladimiri I klassi ordeni kavalerid
Venemaa keisririigi sõjaväelased‎
Sündinud 1740
Surnud 1830
Toivo Laitamm

Toivo-Jüri Laitamm (3. aprill 1938 Tallinn – 26. veebruar 1999 Tallinn) oli eesti poksija.

Ta poksis aastatel 1953–1968, tema treener oli Evald Seepere, hiljem Roman Kariste. Ta pidas kokku 227 kohtumist ja võitis neist 176.

Ta oli sulgkaalus (kuni 57 kg) kahekordne Eesti NSV meister (1958 ja 1960), kergekaalus (kuni 60 kg) Eesti NSV meister (1963) ja I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) Eesti NSV meister (1964). Ta osales aastatel 1959–1963 viis korda Eesti NSV – Soome sõpruskohtumistel ning kaotas kõik oma kohtumised.

Laitamm sai spordiühing Spartaki 1958. aasta üleliidulistelt meistrivõistlustelt sulgkaalus (kuni 57 kg) 3. koha.

Tunnustus
1961 – Nõukogude Liidu meistersportlane

Kirjandus
Henn Saarmann, Erlend Teemägi. "Eesti spordi biograafiline leksikon". Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 2001
Rein Pajur. "Poksi lugu". Tallinn 2009. Lk 376–377

Välislingid

Eesti poksijad
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1938
Surnud 1999
Paleozooloogia

Paleozooloogia on paleontoloogia haru, mis keskendub fossiilsete loomade uurimisele. Paleozooloogilised uuringud (eriti koos paleobotaanikaga) aitavad kindlaks teha eelajaloolisi keskkonnatingimusi ja rekonstrueerida vastavaid ökosüsteeme.

Tuntuimateks uurimisobjektideks on teiste seas trilobiidid, dinosaurused.

Vaata ka 
Paleobotaanika

Paleontoloogia
Zooloogia
Sigismund August (Mecklenburg)

Sigismund August von Mecklenburg (11. november 1560 – 5. september 1600) oli Mecklenburgi (mitte valitsev) hertsog, Mecklenburgi hertsogi Johann Albrecht I noorim poeg.

Sigismund August sai oma nime Poola kuninga Sigismund II Augusti järgi. Tema ema oli Preisimaa hertsogi Albrechti tütar Anna Sophia. Isa Johann Albrecht püüdis Sigismund Augustist 1560. aastatel teha Liivimaa valitsejat, kuid see plaan ebaõnnestus. Et Mecklenburgis järjekordset pärilustüli vältida, määrati Sigismund Augustile administraatirvõim Mecklenburgis Strelitzi, Mirowi ja Ivernacki linnade üle ning aastane 6000-kuldnane pension. 

1592. aastal, kui Sigismund Augusti vanem vend, valitsev hertsog Johann VII suri, sai Sigismund August koos oma onu Ulrichiga Johanni alaealiste poegade Adolf Friedrich I ja Johann Albrecht II eestkostjaks ja seega ka Mecklenburgi kaasregendiks. 1600. aastal, tagasiteel tervisereisilt Karlsbadist, suri ta ootamatult.  

Mecklenburgid
Läti ajalooga seotud isikud
Sündinud 1560
Surnud 1600
Aleksander Kask (tõstja)

Aleksander Kask (8. august (vkj)/ 21. august 1902 Taali vald, Tori kihelkond, Pärnumaa – 31. märts 1965 Sindi) oli Eesti tõstja ja spordikohtunik.

Ta oli kuuelapselise pere neljas laps. Isa Andres ja ema Anna töötasid Sindi vabrikus. Pere elas vabriku kasarmu ühetoalises korteris.

Tõstespordiga hakkas tegelema 1923. aastal kohalikus spordiseltsis Kalju.

Tuli aastatel 1925–1939 14 korda Eesti meistriks sulgkaalus ning püstitas 16 Eesti rekordit. 

Osales 1928. aasta Amsterdami olümpiamängudel, kus tõstevõistlusel jagas sulgkaalus 15–16. kohta.

Hilisem elukäik
Teise maailmasõja ajal oli Omakaitses ja Politseipataljonis. Arreteeriti NKVD poolt 19. novembril 1944 ning oli kuni 1956. aastani Magadani oblasti vangilaagris ja asumisel. 

Hiljem tegutses vabariikliku kategooria kohtunikuna.

Tunnustus
1936 – Pärnumaa parim sportlane 
1936 – Pärnu Spordiliidu esimene kuldmedal
1937 – Eesti Spordi Keskliidu ekstraklassi kuldmärk

Mälestuse jäädvustamine
Sindis korraldatakse 2000. aastast Aleksander Kase mälestusvõistlusi tõstmises.

Isiklikku
Aleksander Kask abiellus 1930. Paaril sündis kolm poega: Aleksander (1931), Juhannes (1933) ja Mihkel (1934). 

Tema pojapoeg on koreograaf Teet Kask.

Viited

Kirjandus
Heldur Käärats. Rannapoistel jõudu jätkub. Maaleht, 5. detsember 2002

Välislingid

 
Eesti kommunismiohvrid 1940–1991
Haud Sindi uuel kalmistul

Eesti tõstjad
Eesti 1928. aasta suveolümpiamängudel
Eesti spordikohtunikud
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1902
Surnud 1965
Melanie Chisholm

Melanie C (12. jaanuar 1974 Liverpool, Suurbritannia) on inglise laulja ja helilooja.

Tema debüütalbum "Northern Star" ilmus 1999. aasta suvel. Hittideks said "I Turn To You" ja "Never Be The Same Again".

Diskograafia

Albumid
 "Northern Star" (1999)
 "Reason" (2003)
 "Beautiful Intentions" (2005)
 "This Time" (2007)

Singlid
 "When You're Gone" (Bryan Adams koos Mel C-ga) (1998)
 "Goin' Down"(1999)
 "Northern Star" (1999)
 "Never Be The Same Again" (koos Left Eye'ga) (2000)
 "I Turn To You" (2000)
 "If That Were Me" (2000)
 "Here It Comes Again" (2003)
 "On The Horizon" (2003)
 "Let's Love" (2003)
 "Melt" (2003)
 "Yeh Yeh Yeh" (2003)
 "Next Best Superstar" (2005)
 "Better Alone" (2005)
 "First Day Of My Life" (2005)
 "The Moment You Believe" (2007)
 "I Want Candy" (2007)
 "Carolyna" (2007)
 "This Time" (2007)
 "Understand" (2008)

Välislingid
 Fankoduleht
 Melanie C kodulehekülg

Inglismaa lauljad
Sündinud 1974
Aribert Heim

Aribert Ferdinand Heim (28. juuni 1914 Austria – väidetavalt surnud 10. augustil 1992) oli austria doktor, saksa natsionaalsotsialistliku rassipoliitika elluviijast sõjakurjategija, tuntud ka kui dr Surm.

Teda süüdistatakse kolmes koonduslaagris julmade inimkatsete tegemises. Näiteks süstis ta otse südamesse bensiini ning tegi operatsioone ilma tuimastuseta.

Nooruspõlv 
Heim sündis Austria-Ungari keisririigis Radkersburgis Ta oli politseiniku ja koduperenaise poeg. Ta õppis meditsiini. Ta õppis Viini ülikoolis, enne kui astus 1940. aasta kevadel vabatahtlikuna Relva-SS-i ning suunati Sachsenhauseni laagriarstiks. Juunist juulini 1941 oli ta Buchenwaldi koonduslaagri arst. Alates aprillist 1941 kuni 1. oktoobrini 1941 oli Heim ka koonduslaagrite inspektor.

Mauthauseni koonduslaager 

1941. aasta oktoobris suunati Heim Austrias Linzi lähedal asunud Mauthauseni koonduslaagrisse, kus ta oli 1941. aasta oktoobris ja novembris laagriarst ning tegi vangidega meditsiinieksperimente. Hiljem saadeti ta Viini laatsaretti.

Viited

Välislingid 
Natsiarsti poeg nõuab oma isa surnuks kuulutamist – Elu24.ee, 25. august 2008.
Wiesenthali keskus otsis natsikurjategijat asjatult – Elu24.ee, 5. veebruar 2009.
Natsisaksa surmatohter võis surra juba aastaid tagasi – Postimees, 5. veebruar 2009.

Austria inimesed
Sõjakurjategijad
Sündinud 1914
Surnud 1992
Rein Rajasalu

Rein Rajasalu (kuni 1935 Johannes Kruhberg, 18. september 1914 Avanduse vald, Virumaa – 29. august 1944 Õvi, Äksi vald, Tartumaa) oli Soome (lipnik) ja Saksamaa sõjaväelane (Untersturmführer).

Ta lõpetas aastal 1935 Rakvere Õpetajate Seminari. Õppis alates 1940. aastast Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonnas agronoomiat.

Jätkusõja ajal läks Soome, teenis Soome 200. jalaväerügemendis, 1944 naasis Eestisse.

Teenis 46. grenaderirügemendi 10. kompaniis (sh kompaniiülemana), langes lahingus.

Välislingid
Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944

Soome 200. jalaväerügemendi koosseis‎
Eesti sõjaväelased Saksa sõjaväes Teises maailmasõjas
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1914
Surnud 1944
Asti järv

Asti järv (ka Burtnieki järv; läti keeles Burtnieks, Burtnieka ezers, Burtnieku ezers) on järv Lätis Valmiera piirkonnas. See on suuruselt neljas järv Lätis.

Järve on esmakordselt mainitud Läti Henriku kroonikas. Arvatakse, et Asti järve nimi tuleneb liivi keelest ja tähendab Eesti järve, kuna toona elasid järve ümbruskonnas valdavalt eestlased.

Järvest saab alguse 95 kilomeetri pikkune Salatsi jõgi.

Asti järv jääb endiste Burtnieki, Matīši ja Vecate valdade piiridesse.

Järve lõunakaldal asus Asti ordulinnus.

Viited

Kirjandus
Jakob Benjamin Fischer. Versuch einer Naturgeschichte von Livland, 1791, lk 65. Google'i raamat.

Välislingid

Asti järv (läti ja inglise keeles)

Läti järved
Valmiera piirkond
Moto

Moto ehk epigraaf on teose või selle osa algusesse paigutatud tsitaat. 

Eestikeelse sõna moto tähendus erineb mõnevõrra teiste keelte sarnaste sõnade omadest. Näiteks kõneldakse Lääne-Euroopa keeltes sageli riikide või ka heraldilistest motodest, samas kui eesti keeles nimetatakse selliseid juhtlauseid deviisideks.

Viited

Kirjandus
Vladimir Zažogin

Vladimir Zažogin (sündinud 21. jaanuaril 1952 Kalinini oblastis Vene NFSVs) on Eesti poksija ja poksitreener. 

Ta alustas poksimisega Kohtla-Järve "Kalevis", tema treener oli Hans Kaiva. Ta võitis 1969. aastal kergekaalus (kuni 60 kg) Eesti NSV, Läti NSV, Leedu NSV ja Valgevene NSV noorteturniiri. Samal aastal võitis ta veel "Olümpiakinda" turniiri Tartus ja Eesti NSV noorte esivõistlused. Ta võitis 1976. aastal I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) üleliidulise ametiühingute sporditurniiri praeguses Mariupolis (Ukraina).

Zažogin lõpetas Leningradi Kehakultuuri Instituudi 1973. aastal. Ta töötab treenerina Kohtla-Järvel, praegu poksiklubis "Järve Boxing". Tema kasvandike hulka kuulub teiste seas ka mitmekordne Eesti meister poksis Leonti Vorontšuk.

Tunnustused
2010 Kalevi auliige

Kirjandus
Rein Pajur. "Poksi lugu". Tallinn 2009

Välislingid

Eesti poksijad
Eesti poksitreenerid
Sündinud 1952
Abja Gümnaasium

Abja Gümnaasium on üldhariduskool Viljandi maakonnas Mulgi vallas Abja-Paluojal.

Kooli aadress on Abja tee 15, 69402 Abja-Paluoja linn.

Laste õpetamist alustati koolis 1912. aastal. Nõuetekohane koolimaja ehitati 1940 ja samaaegselt muudeti kool ka gümnaasiumiks. 1945–1998 kandis kool nime Abja Keskkool. 1946 lõpetas esimene lend õpilasi. Sealt alates kuni 65 lennuni (kaasa arvatud) lõpetas kooli 1824 õpilast. Alates 1998. aastast on nimeks Abja Gümnaasium.

Kooli tuntumate vilistlaste seas on näiteks Malle Hämarik, Valter Külvet, Mati Laur, Ants Nurk, Karl-Samuel Rebane, Vello Kuusik, Maria Mälksoo, Lauri Mälksoo ja Mati Pääsuke.

Vaata ka 
Aksel Tiideberg

Välislingid 
Kooli kodulehekülg

Viljandi maakonna koolid
Abja-Paluoja
Helju Rebane

Helju Rebane (sündinud 18. juulil 1948 Tallinnas) on eesti prosaist. Õppis Tartus, õpetas loogikat Tartu ülikoolis. Pärast aspirantuuri lõpetamist Moskvas töötas seal vaneminsenerina arvutuskeskuses. Aastast 1986 vabakutseline kirjanik. On avaldanud oma loomingut eesti, vene, inglise, saksa ja hispaania keeles.

Elulugu
Helju Rebane on Jaan Rebase tütar.

Õppis aastatel 1955–1959 Tartu 1. ja 1959–1966 Tartu 5. keskkoolis ning 1966–1971 Tartu Riikliku Ülikooli matemaatikateaduskonnas, lõpetas teoreetilise matemaatika erialal. Aastatel 1973–1976 oli ta Moskva Riikliku Ülikooli aspirant loogika alal. Töötas TRÜ loogika ja psühholoogia kateedris 1972–1973, Moskvas õppejõuna NSV Liidu Teaduse- ja Tehnikakomitee Juhtimisprobleemide Instituudis 1974–1980 ja Vene NFSV Tervishoiuministeeriumi arvutuskeskuses vaneminsenerina 1981–1983. Hiljem oli ta vabakutseline literaat.

Looming
Debüteeris jutustusega "Väike kohvik" (1981), mis sai preemia 1983 Nooruse jutuvõistlusel, avaldas novellikogu "Väike kohvik" (1986).

Tema loomingut on avaldatud ajakirjades Looming ja Noorus. Kirjutab peamiselt ulmekirjanduse žanris. Suurima populaarsuse võitis fantastiline jutustus "Linn Altrusel" (1989). Kirjutab lihtsalt, selgelt ja säravalt.

Antoloogia Tuumahiid Triitium, (Kirjastus Fantaasia, 2017 Helju Rebase jutustused Taruaeg ja Minu pea)

Viited

Kirjandust
 "Väike kohvik", Tallinn Eesti Raamat 1986
Novellikogu Kõik võidavad (v.k.) Moskva, MG 1989
 "Eesti kirjarahva leksikon", Tallinn Eesti Raamat 1995. Lk 458. ISBN 5-450-02357-X
 Novellikogu "Aristarhos ja koduliblikas" (vene keeles) 2007
Antoloogia Tuumahiid 3. Triitium, reaktori parimad lood aastaist 2014-2016
Novellikogu "Õige valik", Tartu "Fantaasia", 2021
 Temast - Cornelius Hasselblatt "Ma armastasin eestlast" Tallinn, 2017
Temast - Cornelius Hasselblatt "Eemalt vaadates", TÜ Kirjastu 2014+2016s, Tartu, 2015
Temast - Olev Remsu.  "Lühidus - suur väärtus", retsensioon Helju Rebase novellikogule "Õige valik", Postimees, 2. aprill 2021

Välislingid 
 Foto
 http://www.proza.ru/2016/04/16/2124

Eesti kirjanikud
Eesti matemaatikud
Sündinud 1948
M2 (kergetank)

M2 (kergetank) (ing. Light tank M2) on Ameerika Ühendriikides enne Teist maailmasõda toodetud kergetank. Tanki toodeti paralleelselt kergetankiga M1 (1935–1937) alates 1935. aastast kuni aprillini 1942 mitmes modifikatsioonis ning selle baasil ehitati ka kergetank M3. Kokku ehitasid firmad Rock Island Arsenal, American Car and Foundry (M2A4) ja Baldwin Locomotive Works (M2A4) 696 masinat. M2-d olid kasutusel Teise maailmasõja algusaastatel.

Modifikatsioonid
M2A1 – prooviseeria. Korpus ja torn olid keevitatud. Relvastuseks oli kolm kuulipildujat, millest 12,7 mm ja üks 7,62 mm paiknesid kõrvuti tornis ning teine 7,62 mm oli korpuse esiseinas. Tank kaalus 7,1 tonni, korpuse ja torni esiseina soomuse paksus oli 15,8 mm. Tankidele oli paigutatud mootor Continental W670-7. Meeskonda kuulus 4 liiget. Kokku valmistati 10 tanki.
M2A2 – tankil oli kaks eri suurusega silindrilist torni, vasakpoolses asus 12,7 mm ja parempoolses 7,62 mm kuulipilduja. Vasakpoolsel tornil oli ka komandöritorn. Hilisema väljalaske masinatel oli parem torn seitsmenurkne ja vasak torn kaheksanurkne. Muudetud oli ka mootorikatte luukide asetus. Kokku valmistati 239 tanki, millest kolm olid varustatud diiselmootoriga T-1020 Guiberson.
M2A3 – tanki pikkust suurendati 2184 cm-lt 2464 cm-ni, kaalu aga kuni 8,8 tonnini. Korpuse ja torni esisoomus oli 22,2 mm ning mootor Continental W670-9. Valmis 72 tanki, millest 8 diiselmootoriga Guiberson.
M2A4 – tankil oli üks kaheksanurkne needitud torn, millel kuusnurkne komandöritorn. Relvastuseks oli tornis 37 mm kahur, millega oli paaris 7,62 mm kuulipilduja. Korpuses paiknes veel kolm 7,62 mm kuulipildujat, üks korpuse esiseinas ning kummalgi pool korpuse külgmises väljaehitises üks. Komandöritornile oli kinnitatud õhutõrje kuulipilduja. Kokku ehitati 375 tanki, millest osa olid varustatud diiselmootoriga T-1020 Guiberson.

Riigid, kelle relvastuses on olnud M2 kergetankid 

 USA – tootjamaa
 Suurbritannia – lend-lease'i abiprogrammi alusel saadi 36 tanki. 
 Austraalia. 
 Nõukogude Liit ;

Viited

Kirjandus 
 М. Барятинский. "Легкие танки. Второй мировой" – Kirjastused: "Яуза", "Коллекция", "Эксмо" 2007. ISBN 978-5-699-21323-8

Välislingid 

AFV database inglise keeles
Tank M2 lehel "wwiivehicles.com" inglise keeles
Ameerika Ühendriikide tankid
Kergetankid
Karoliine hõbelõng

''Karoliine hõbelõng" on 1984. aasta muinasjutuline muusikaline mängufilm lastele. Selle on lavastanud Helle Karis, sellele muusika kirjutanud Olav Ehala ja tantsud seadnud Mait Agu.

Sisu
Lambakuningriigi pirtsaka printsessi Karoliine (Chätrin Bagala) iga soov ja kapriis on alamatele seaduseks. Ka arvukad kosilased lükkab Karoliine tagasi ning ei väsi neile õelat vingerpussi mängimast, kuni saabub unelmate kuningapoeg Kaspar (Martin Veinmann) – ent korvi saab temagi. Kuningal (Rein Aren) saab tütre mängitsemistest villand ja ta kihutab kangekaelse troonipärija lossist välja. 

Allegoorilises loos tuleb Karoliinel teel iseendani esmalt rinda pista Petumeele (Luule Komissarov) ja Libekeelega (Ines Aru), kes kuningatütre sohu juhatavad. Järgnev on kui läbilõige eesti mütoloogiast. Karoliine ja talle järgnev kerjuseks maskeerunud Kaspar katsuvad üheskoos jõudu Näkiga (Heli Kohv) ning lahutavad kaks vana vimmameest, Mülkakolli (Jüri Vlassov) ja Laukakolli (Mihkel Smeljanski), kes kuidagimoodi ei suuda omavahel järve jagada. Müstikat lisab salalike laugaste ja põlislaante vahel uneaur, mis iga elusolendi magama paneb ja unne jätabki. Võidetakse seegi katsumus. Koos jõutakse viimaks sügavasse metsa, kus Karoliinel tuleb taas võidelda hirmu ja isekusega ning riskida eluga, et päästa nõidusest Libahunt. 

Pärast röövlite (Tõnu Kark, Jüri Krjukov, Ain Lutsepp, Ago Roo, Urmas Kibuspuu, Väino Laes) kätte langemist ja röövlikamba ülekavaldamist jõuab Karoliine koos Kaspariga viimaks tagasi koduradadele, kus lossi lähedal seisvas püstkojas püüab vokil hõbelõnga ketrata, kuid see ei õnnestu tal. Ent siis ilmub keegi kaunis daam – endine Libahunt, kes õpetab Karoliine samuti ketrama ning ta mõistab, et elu mõte on armastuses ja töös. Karoliine ja Kaspar abielluvad.

Muusikast
Nii nagu sama loomingulise meeskonna eelmise töö, filmi ''Nukitsamees" puhul, on ka selle filmi muusikat hiljem korduvalt plaadistatud ja esitatud. Ansambli Kiigelaulukuuik repertuaaris on ''Vokilaul" ja ''Lambalaul". Lauluvõistlustel (näiteks ETV ''Laulukarussell ja ''Kaks takti ette") on läbi aastate korduvalt esitatud ''Näki laulu". Kiigelaulukuuik on plaadistanud ja esitanud ka filmist välja jäänud laulu ''Armastus on hõbeniit", mille helilooja Olav Ehala kasutas hiljem ära haldja soololauluna muusikali ''Nukitsamees" lavaversioonis (Rahvusooper Estonia 1998 ja Vanemuine 2010). Olav Ehala kogumikplaadil sarjas ''Eesti kullafond" leidub ka filmis Ele ja Kaja Kõlari lauldud ''Unemaa".

Vastuvõtt
Film ''Karoliine hõbelõng" on sageli jooksnud televisioonis ning see on filmisõpradele hästi teada linalugu. Raamatus ''Eesti film" avaldatu põhjal selgub, et omaaegses kriitikas heideti linateosele ette fragmentaarsust, hakitust ja omavahel sobimatute show-numbrite rittaseadmist.

Eesti lastefilmid
Muusikafilmid
1984. aasta filmid
Bad Girls (täpsustus)

Bad Girls on mitme teose nimi:

Bad Girls (album), Donna Summeri album (1979)
Bad Girls (laul), Donna Summeri laul samanimeliselt albumilt
Bad Girls (Vanilla Ninja), ansambli Vanilla Ninja laul albumilt "Love Is War"
Bad Girls (Monica Naranjo), Monica Naranjo album (2002)

"Pahad tüdrukud", 1999–2006 valminud briti teleseriaal
"Patuinglid" (originaalpealkiri "Bad Girls"), 1994. aasta film
Aleksandr Gerassimov (1861–1931)

Aleksandr Mihhailovitš Gerassimov (vene keeles Александр Михайлович Герасимов; 14. november 1861 – 11. märts 1931 Bizerta, Tuneesia) oli Venemaa Keisririigi mereväelane, viitseadmiral (29. aprillist 1913), Eestis asunud Peeter Suure Merekindluse ülem ning Anton Denikini valgekaartliku Lõuna-Venemaa relvastatud jõudude Merevalitsuse juhataja.

Lõpetas merekooli 1882. aastal ja Mihhaili Suurtükiväeakadeemia 1892. aastal. Võttis osa Vene-Jaapani sõjast Port Arturis, oli Jaapani sõjavangis (jaanuar–detsember 1905). 

Aleksandr Gerassimov oli õppelaevade Riia (1906–1908) ja Peeter Suur (1908–1909) komandör. Peeter Suure Merekindluse ülem aastail 1913–1917, Tallinna kindlustustatud piirkonna ülem (Ревельского войскового района и города Ревеля; 8. august 1914), pärast esimese maailmasõja algust 11. augustil 1914 Eestimaa ja Liivimaa kindralkuberner.

Sai vigastada 1917. aasta märtsirevolutsiooni ajal Tallinnas ja lasti erru 23. juunil 1917. Venemaa kodusõja ajal oli Lõuna-Venemaa relvastatud jõudude ülemjuhataja kindralleitnant Anton Denikini juures Merevalitsuse juhatajana, pärast ülemjuhataja vahetumist Peter von Wrangelliga emigreerus ta İstanbulisse.

Pärast Merekorpuse evakueerimist Sevastopolist (15. november 1920) saabus Bizertasse Tuneesias, kus tegutses Merekorpuse direktorina kuni selle sulgemiseni (25. mail 1925). Suri 1931. aastal Bizertas.

Välislingid
Герасимов Александр Михайлович. Раздел "Люди", Русско-Японская война на море 1904–1905 г.г.
Краткие биографические справки. Российский Императорский флот / IT InfoArt Stars
Герасимов, Александр Михайлович. Словари и энциклопедии на Академике

Vene Eestimaa kindralkubernerid
Venemaa keisririigi sõjaväelased
Venemaa keisririigi viitseadmiralid
Sündinud 1861
Surnud 1931
Tiib (täpsustus)

"Tiib" on mitmetähenduslik sõna.
Tiivad on zooloogias loomade evolutsiooni käigus lendamisorganiks arenenud esijäsemed.
Tiib (mehhanism) on lennuki/seadme rõhtne kandepind tõstejõu tekitamiseks liikumisel õhus
Tiib (mehhanism) on laevanduses  veealune rõhtne kandepind  liikuva laeva või paadi kere tõstmiseks veepinna kohale.
Tiivad on botaanikas taimede diaspooride lisemed, mis soodustavad õhuvoolus püsimist.
Tiib,  sõjanduses mõistetakse sellega ka vastakuti paiknevate vaenutsevate väeosade lahingukorra külge ehk flanki.
Tiib on arhitektuuri mõiste, hoone külgmine osa.
"Tiivad" on 1922. aasta film.

Vaata ka 
 Antitiib on liikumisel aerodünaamilisele tõstejõule vastas-suunalist jõudu tekitav tiib. Selline, teepinna poole pööratud profiili kumerusega tiib, kinnitatakse sõidukile tasapinna suhtes negatiivsel kohtumisnurgal.
 Purjena kasutatakse ka püstist tiiba (jäik puri), tavaliselt on purjekatel tekstiilmaterjalist (ka kile) puri või mitu purje.
Tiib

Tiib (bioloogia) on loomadel esinev paariline liikumiselund, mis on evolutsiooni käigus arenenud lendamist võimaldavaks. 

Tänapäevaste selgroogsete loomade hulgas on tiivad lindudel ja käsitiivalistel (nahkhiired). Neil on tiibadeks muundunud lendamist võimaldavad eesjäsemed. Nii lindudel kui ka käsitiivalistel on üks tiivapaar.

Selgrootute loomade hulgas on tiivad putukatel, kellel need on arenenud rindmiku katetest. Lendavad putukad on kiletiivalised. Putukate valmikuil on enamasti kaks paari tiibu, vaid mõnes rühmas (selts kahetiivalised) on tiibu üks paar.

Kõik tiivulised loomad ei ole lennuvõimelised. Nii lindude kui ka putukate hulgas on selliseid liike, kelle tiivad on evolutsiooni käigus mandunud (taandarenenud) (kiivi, emu) või kes eluviisi muutuse tõttu pole enam kohastunud lendama (pingviinid). Inimese kunstliku valiku tõttu pole ka kanad tänapäeval üldiselt lennuvõimelised.

Selgroogsete tiivad 

Lindude ja käsitiivaliste tiivad on lendamiseks muundunud eesjäsemed, mis anatoomiliselt koosnevad küünar-, õlavarre- ja kodarluust ning kämbla- ja sõrmeluudest, mis moodustavad tiiva "tala". 

Lindude tiibade katmiku (kandepinna) moodustavad õhutihedad,  laba-, küünarhoosuled ja 1. rea, 2. rea ning 3. rea kattesuled.

Käsitiivaliste tiivad sirutuvad, olenevalt liigist, 2,5 cm kuni 1,5 meetrini. Nahkhiire tiivad on arenenud esijäsemete sõrmedevahelisest nahakoest. Tiiva n-ö talaks on esijäsemete neli varbaluud. Nahkhiire tiivad võimaldavad lendamist, mitte ainult lauglemist (nt lendorav).

Esimesed tiivulised selgroogsed olid tiibsisalikud ehk pterosaurused, kes elasid 220–65,5 miljonit aastat tagasi. Kuigi neil oli lindudega mõndagi ühist, ei ole linnud neist arenenud. Suurim tiibsisalik Qutzalcoatlus, kõigi aegade suurim lennuvõimeline elusolend, oli sama suur kui väikelennuk: tema tiibade siruulatus oli 11–12 m ja ta kaalus 65 kg.

Putukate tiivad 

Putukate tiivad on arenenud rindmiku katetest ja enamasti on neid kaks paari: eesmised ja tagumised tiivad.

Vaata ka 

 Tiivaprofiil
 Tiibade siruulatus

Viited 

Loomaanatoomia