joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Mintimer Şäymiev

Mintimer Şärip ulı Şäymiev [mintim'err šäim'iiev] (tatari keeles ka Минтимер Шәрип улы Шәймиев; vene keeles  Минтимер Шарипович Шаймиев (Mintimer Šaripovitš Šaimijev); sündinud 20. jaanuaril 1937 Anjakovos, Aktanõši rajoonis Tatari ANSVs) oli Tatarstani Vabariigi president alates 1991. aastast 2010. aastani.

Välislingid

Ametlik koduleht (vene, tatari ja inglise keeles)
Foto, biograafia

Venemaa poliitikud
Tatarstani inimesed
Sündinud 1937
Kettaheide

Kettaheide on kergejõustiku ala, milles võisteldakse lapiku kettakujulise heitevahendi kauguse peale heitmises.

Ajalugu 

Kettaheide kui iseseisev spordiala kasvas välja antiikolümpiamängudel kavas olnud viievõistlusest. Tol ajal oli ketas valmistatud lihvitud kivist ja hiljem pronksist valatud. Ketas kaalus 1,35–4,8 kg. Olümpias hoiti võistluste tarvis kolme ketast. Heideti eriliselt kettaheiteväljakult. Ka heitepaigad olid erinevad, kas ring läbimõõduga 2,5 või 2,74 m või ruut küljega 2,5 m. 500. ja 480. aastat e.Kr. olevat Phayllos heitnud ketast 28,17 m. Seda tulemust on raske hinnata, sest ketta kaal pole teada. Kettaheide andis ainet paljudele antiikkunstnikele (Myroni "Kettaheitja" (Diskobolos)).

Esimestel kaasaegsetel olümpiamängudel Ateenas 1896. aastal kasutati heitepaigana ringi läbimõõduga 2,2 m. Selline ring on praeguseni kasutusel. Kaks korda on olümpiamängudel kavas olnud ka kettaheide antiikstiilis, mille puhul heideti paigalt 15 cm kõrguselt aluselt mõõtudega 70x80 cm. Selles stiilis võitis 1906 vaheolümpia Verner Järvinen, Soome kuulsama odaviskaja Matti Järvineni vend.

Kettaheite omapärast 

Ketas on kas puust või mõnest muust siledast materjalist, mille ümber on metallist ümar metallring. Ketta mõlema poole keskel on metallist osa. Ketta kaal on meestel mitte üle 2 kg ja naistel 1 kg. Ketta välismõõt peab olema 21,9–22,1 cm ja naistel 18,0–18,2 cm. Kettaheite ring on turvalisust silmas pidades ümbritsetud võrguga, mis peab ebaõnnestunud katse puhul 2 kg ketta peatama, mis võib lennata kuni 25 meetrit sekundis. Kettaheite ringi sisemõõt peab olema 2,50 m.

Kettaheide Eestis 
Eesti tuntumaid kettaheitjaid:
Aleksander Tammert (02.02.1973) – isiklik rekord on 15. aprillil 2006 Dentonis heidetud 70,82 m.
Gerd Kanter (06.05.1979) – isiklik rekord 73,38 m on püstitatud 4. septembril 2006 Helsingborgis.
Märt Israel (23.09.1983) – isiklik rekord on 12. mail 2011 Chula Vistas heidetud 66,98 m.
Eha Rünne (25.05.1963) – isiklik rekord on 13. juulil 1988 Pärnus heidetud 63,18 m.

Maailmarekordi areng

Mehed

Naised

Olümpiamängude medalivõitjad

Mehed

Naised

Maailmameistrivõistluste medalivõitjad

Mehed

Naised

Euroopa meistrivõistluste medalivõitjad

Mehed

Naised

Vaata ka 
ERGO maailmamängud
Kettaheite Eesti meistrivõistluste medalivõitjad

Välislingid 

 Meeste kettaheite kõigi aegade edetabel
 Naiste kettaheite kõigi aegade edetabel
 Meeste kettaheite edetabelid: 2001 - 2002 – 2003 – 2004 – 2005 – 2006 – 2007 – 2008 – 2009 - 2010 - 2011 -2012 - 2013 - 2014 -2015 - 2016 - 2017 -2018 - 2019 - 2020 -2021
 Naiste kettaheite edetabelid: 2001 - 2002 – 2003 – 2004 – 2005 – 2006 – 2007 – 2008 – 2009 - 2010 - 2011 - 2012 - 2013 - 2014 - 2015 - 2016 - 2017 - 2018 - 2019 - 2020 - 2021
Jürgen Schult

Jürgen Schult (sündinud 11. mail 1960 Neuhausis) on Saksa DV-d ja Saksamaad esindanud endine kettaheitja, olümpiavõitja (1988) ja maailmameister (1987).

Schult võitis kettaheites olümpiakulla 1988. aasta olümpiamängudel Seoulis. Maailmameistriks tuli ta 1987. aasta MM-il Roomas ja Euroopa meistriks 1990. aasta EM-il Splitis.

1986. aastal parandas Schult 74,08-meetrise heitega endist rekordit 2 meetri ja 22 sentimeetriga. See rekord kehtib kettaheite maailmarekordina tänaseni.

Ta oli tippsportlasena 193 cm pikk ja kaalus 110 kg.

Saavutused

Olümpiamängudel 

 1988  Seoulis 
  olümpiavõitja kettaheites 68.82
 1992  Barcelonas 
  hõbemedal kettaheites 64.94

Maailmameistrivõistlustel 

 1987  Rooma 
  maailmameister kettaheites 68.74
 1993  Stuttgart 
  pronksmedal kettaheites 66.12
 1997  Ateena 
  pronksmedal kettaheites 66.14
 1999  Sevilla 
  hõbemedal kettaheites 68.18

Maailmakarikavõistlustel 

 1985  Canberras
  hõbemedal 68.30
 1989  Barcelonas
  1. koht 67.12

Euroopa meistrivõistlustel 

 1990  Splitis
  Euroopa meister 64.58
 1994  Helsingis
  pronksmedal 64.18
 1998  Budapestis
  hõbemedal 66.69

Euroopa karikavõistlustel 

 1983  Londonis
  1. koht 64.96
 1987  Prahas
  hõbemedal 66.54
 1989  Gatesheadis 
  1. koht 66.54
 1991  Frankfurdis
  hõbemedal 63.24

Isiklikud rekordid 

Kettaheide: 74.08 m (1986)
Kuulitõuge: 17.45 m (1982)

Välislingid 

Saksamaa kettaheitjad
Sündinud 1960
Abja-Vanamõisa

Abja-Vanamõisa ehk Tümpsi on küla Viljandi maakonnas Mulgi vallas.

Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Abja valda.

Küla mainiti esmakordselt 1583, kui Liivi sõda lõppes.

Abja-Vanamõisalt on pärit Johan Ludri.

Abja-Vanamõisa külas asuvad Abja Linavabriku 1990. aastate alguses seiskunud tööstushooned. Abja Linavabriku, mis oli esimene soojaveeleotamisega linavabrik Tsaari-Venemaal, rajas insener Mats Kissa. 

Abja-Vanamõisas oli Vanamõisa mõis (saksa keeles Friedrichsheim).

Viited

Viljandi maakonna külad
Halliste kihelkond
Mulgi vald
Triatlon

Triatlon on spordiala, mis koosneb kolmest alast: ujumisest, jalgrattasõidust ja jooksust. Triatloniga tegelevaid sportlasi nimetatakse triatleetideks.

Ajalugu
Esimene triatlonivõistlus peeti 25. septembril 1974 Mission Bays San Diegos USA-s. Selle korraldasid ameeriklased Don Shanahan ja Jack Johnstone.

Rahvusvaheline Triatloniliit ITU loodi 1989. aasta mais Avignonis Prantsusmaal ja sama aasta augustis peeti sealsamas ka esimesed maailmameistrivõistlused. Triatloniliidul on 87 liikmesriiki, selle peakorter asub Vancouveris. Olümpial võistlesid triatleedid esimest korda Sydneys 2000. aastal.

Triatloniga seotud spordialad on duatlon, kus võisteldakse jooksus, jalgrattasõidus ja jälle jooksus, aquatlon, kus võisteldakse jooksus, ujumises ja jooksus, ning talitriatlon, kus joostakse, sõidetakse maastikurattal ja suusatatakse. Kõigil mainitud aladel korraldatakse ka maailmameistrivõistlusi.

Võistlusalad ja distantside pikkused
Traditsioonilist triatloni alustatakse ujumisega, jätkatakse jalgrattasõiduga ja lõpetatakse jooksuga. Standard- ehk sprindivõistluse ujumisdistantsi pikkus on 750 m, jalgrattasõit 20 km ja jooks 5 km. Põhi- ehk olümpiadistantsil on ujumine 1,5 km, jalgrattasõit 40 km ja jooks 10 km. Pikkadel distantsidel aga ujutakse 2–4 km, sõidetakse rattaga 50–180 km ja joostakse 15–42,195 km (maraton).

Maailma tuntuim triatlonivõistlus on Hawaii Ironman, mille distantsid on 3,86 km (2,4 miili), 180,2 km (112 miili) ja maraton 42 km (26,2 miili).

Olümpiamängude medalivõitjad

Mehed

Naised

Triatlon Eestis
Eesti tuntumad triatleedid on Marko Albert olümpiadistantsil ning Ain-Alar Juhanson täispikal triatlonidistantsil. Teised tuntumad Eesti triatleedid on Kirill Kotšegarov ja [[Aleksander Latin][Henry Räppo].

Vaata ka
Triatlon 2020. aasta suveolümpiamängudel

Välislingid
Rahvusvahelise Triatloniliidu koduleht
Eesti Triatloniliidu koduleht
Rändrahn

Rändrahn on rahn (ümbermõõt üle 3 m), mis on liustiku poolt aluspõhjast lahti murtud ja algsest asukohast minema viidud. Rohkem kui 10 m läbimõõduga rändrahne nimetatakse hiidrahnudeks. Herbert Viidingu järgi on ligi 90% Euroopa pleistotseense jäätumise alal levinud hiidrahnudest koondunud Eestisse.

Rändrahnuks on varem peetud ka tard- või moondekivimitest monoliite, mille läbimõõt on suurem kui 1 meeter, tingimuseks vaid, et rahn ei asu tänapäeval oma algse lasumuse kohas. Rändrahnu nimetus tuleneb sellest, et mandrijää toimel on need kivid liikunud ära oma algsest tekkekohast.

Eesti rändrahnud

Suurim maapealne rändrahn Eestis on Ehalkivi Kunda lähedal (ruumala 930 m³, mass umbes 2500 tonni), suurim veealune rändrahn Toodrikivi Nõva lähedal (maht ligi 1500 m³).

Kokku on hiidrahne Eestis teada 87, suurem osa neist on kaitse all. Suuri rahne on Eestis tuhatkond, väikeste rahnude arv on praktiliselt loendamatu.

Enamik Eesti rändrahnudest on Põhja-Eestis. Eriti rohkelt on neid Lahemaal. Rahnude jaotumus suurusnäitajate järgi on tavapäraselt sarnastele loodusnähtustele ligilähedaselt kirjeldatav eksponentfunktsiooni abil. Maapealseid rahne, mille ümbermõõt on ligi 50 meetrit või üle selle on Eestis kaks: Ehalkivi ja Kabelikivi.

Rahnude liigitamine ümbermõõdu järgi:
Hiidrahnud, ümbermõõt üle 25 m
Hiidrahnude lähedased rahnud (subhiidsed), ümbermõõt 25–20 m
Maakondlikult tähelepanuväärsed rahnud, ümbermõõt 20–16 m
Kohaliku tähtsusega rahnud, ümbermõõt 16–10 m
Väikerahnud, ümbermõõt 10–3 m

Vaata ka
Eesti hiidrahnude loend
Eesti rändrahnude loend
kivikülv
rändkivi

Viited

Kirjandus
Pirrus, E. 1996. Suured rändrahnud – võõrsilt pärit omad. Eesti Loodus, 4, 118–119.
Pirrus, E. 2003. Hiidrahnud loodusmälestistena. Eluta loodusmälestiste uurimine ja kaitse, Tallinn, 75–88.

 
Petroloogia
Sedimentoloogia
Glatsioloogia
Jalgrattasport 1896. aasta suveolümpiamängudel

1896. aasta suveolümpiamängude jalgrattaspordivõistlused peeti kuuel alal.  

Võistlused peeti Neo Phalironi velodroomil. Maantee-grupisõidu rada kulges Ateenast Neo Phalironi velodroomi juurest Odos Kifisia puiesteelt Marathoni ja sealt tagasi. Raja pikkus oli 87 km.

Võistlesid ainult mehed.

Ühe ringi sprint (333,33 m lendstardist) 

Finaal: 11. aprill
Võistlejaid: 8
Riike: 5

2000 m sprint 

Finaal: 11. aprill
Võistlejaid: 4
Riike: 3

10 000 m trekisõit 

Finaal: 11. aprill
Võistlejaid: 6
Riike: 4

<table border=1>
Koht
Sportlane
Riik
Tulemus
1.
Paul Masson
Prantsusmaa
17.54,2
2.
Léon Flameng
Prantsusmaa
17.54,8	                
3.
Adolf Schmal
Austria
- 
4.
Joseph Rosemeyer
Saksamaa
-          
5.
Aristeídis Konstantinídis
Kreeka
-
</tr>          
6.
Geórgios Koléttis
Kreeka
-
</tr>          
</table>

100 km trekisõit 

Finaal: 8. aprill
Võistlejaid: 9
Riike: 5

Teised sportlased katkestasid. Katkestasid algul Joseph Welzenbacher (Saksamaa), Joseph Rosemeyer (Saksamaa), Adolf Schmal (Austria) ja Aristeídis Konstantinídis (Kreeka), seejärel Edward Battel (Suurbritannia) ja Theodor Leupold (Saksamaa) ning lõpuks Bernhard Knubel (Saksamaa).

12 tunni trekisõit 

Finaal: 13. aprill
Võistlejaid: 7
Riike: 4

See ala oli olümpiamängude kavas esimest ja viimast korda. 

Teised sportlased katkestasid. Katkestasid kõigepealt Joseph Welzenbacher (Saksamaa), A. Tryfiatis-Tripiaris (Kreeka) ja Loverdos (Türgi) ning lõpuks Geórgios Paraskevópoulos (Kreeka).

Hommikul sõideti väljaspool staadioni, pärast lõunat jõuti staadionile (velodroomile?) tagasi ning tehti ettenähtud aja lõpuni 945 tiiru. 

Võitjad olid 12 tunni möödudes kurnatud ja näljased ning neil olid jalad paistes. Keepingil olid ka käed paistes. Nad ei olnud kell 5 hommikul alanud võistluse jooksul midagi söönud ning olid joonud ainult mõned lonksud. Nad olid eritistega määrdunud ja väsimusest poolhullud. Kui nad teineteisest möödusid, oli kuulda nuttu.

Grupisõit maanteel(87 km; maraton)  
Finaal: 12. aprill
Võistlejaid: 7
Riikr: 3

Teised sportlased katkestasid.

1896. aasta suveolümpiamängud
Jalgrattasport olümpiamängudel
Kergejõustik 1896. aasta suveolümpiamängudel

Kergejõustik 1896. aasta suveolümpiamängudel Ateenas toimus 6.–10. aprillini. Võistlustel osales 63 sportlast 9 riigist ja välja jagati 12 komplekti medaleid.

Tulemused

100 m 

Finaal: 10. aprill
Osavõtjaid: 15
Maailmarekord: 10,8 Luther Cary, USA

400 m 

Finaal: 7. aprill
Osavõtjaid: 7
Maailmarekord (440 jardi): 48,5 Henry Tindall, USA ja Edgar Bredin, Suurbritannia

800 m

Finaal: 9. aprill
Osavõtjaid: 9
Maailmarekord (880 jardi): 1.53,4 Charles Kilpatrick, USA

1500 m 

Finaal: 7. aprill
Osavõtjaid: 8
Maailmarekord (1 miil): 4.12,8 Walter George, Suurbritannia

Maraton 

Finaal: 10. aprill
Osavõtjaid: 17

110 m tõkkejooks 

Finaal: 10. aprill
Osavõtjaid: 8
Maailmarekord (120 jardi): 15,4 Stephen Chase, USA ja Godfrey Shaw, Suurbritannia

Kõrgushüpe 

Finaal: 10. aprill
Osavõtjaid: 5
Maailmarekord: 1.97 Michael Sweeney, USA

Teivashüpe 

Finaal: 10. aprill
Osavõtjaid: 5
Maailmarekord: 3.49 Walter Rodenbaugh, USA

Kaugushüpe 

Finaal: 7. aprill
Osavõtjaid: 9
Maailmarekord: 7.21 J.J. Mooney, USA

Kolmikhüpe

Finaal: 6. aprill
Osavõtjaid: 7
Maailmarekord: 15.25 Daniel Shanahan, USA

Kuulitõuge 

Finaal: 7. aprill
Osavõtjaid: 4
Maailmarekord: 14.32 George Gray, USA

Kettaheide 

Finaal: 6. aprill
Osavõtjaid: 9

Medalid

Välislingid 

 Tulemused ROK-i koduleheküljel

1896. aasta suveolümpiamängud
Kergejõustik olümpiamängudel
Adolf Schmal

Felix Adolf Schmal [aadolf šmaal] (18. august 1872 – 28. august 1919) 
oli Austria juudist jalgrattasportlane ja vehkleja, kes võitis 1896. aasta suveolümpiamängudel ühe esikoha ja kaks kolmandat kohta. Klubi: Academischer Technischer R.V. Wien.

1894 võitis Schmal 1500 km pikkuse velotuuri Pariis–Viin–Graz. Sellegipoolest oli ta enne olümpiat tuntum vehklejana.

Ateena olümpial osales Schmal 8. aprillil 100 km trekisõidus, mille ta katkestas. 

9. aprillil toimunud espadronivõistlust juhtis ta kahe võiduga, kui sisenes Kreeka kuninglik perekond. Korraldajad käskisid võistlust otsast alustada, et kuningas näeks kogu turniiri. Schmal kaotas mõlemale võistlejale, keda ta enne oli võitnud, ning jäi 4.-ks 1 võiduga 4-st.      

11. aprillil tuli ta trekisprindis kolmandaks ajaga 26,0 (jagas teist kohta Stamatios Nikolopoulosega, kuid kaotas talle kordussõidu 26,6:25,4) ja 10 000 m trekisõidus samuti kolmandaks.

13. aprillil peeti võistlus 12 tunni trekisõidus. Pärast teiste võistlejate katkestamist jäid trekile ainult Schmal ja inglane Frank Keeping. Nad olid kurnatud ja näljased ning jalad olid neil paistes. Keepingil olid ka käed paistes. Nad ei olnud kell 5 hommikul alanud võistluse jooksul midagi söönud ning olid joonud ainult mõned lonksud. Nad olid eritistega määrdunud ja väsimusest poolhullud. Kui nad teineteisest möödusid, oli kuulda nuttu. Schmal tuli olümpiavõitjaks, olles läbinud 295 km ja 300 m (886 tiiru). Keeping oli ainult 1 ringi võrra taga.

Schmal paistis välja ka autovõidusõitja ja suusatajana. Elukutselt oli ta ajakirjanik varjunimega Filius, üks Austria parimaid spordiajakirjanikke. Ta tegi kaastööd nii Illustrierte Allgemeine Radfahrerzeitungile kui ka saksa, inglise ja prantsuse spordilehtedele.

Tema poeg Adolf Schmal juunior võistles 1912. aasta suveolümpiamängudel Stockholmis laskmises ning jäi duellipüstoliharjutuses 20.-ks ning vabapüstoliharjutuses 39.-ks.

Vaata ka
Jalgrattasport 1896. aasta suveolümpiamängudel
Vehklemine 1896. aasta suveolümpiamängudel

Austria sportlased
Sündinud 1872
Surnud 1919
Thomas Burke

Thomas Edward Burke (Tom Burke; 15. jaanuar 1875 Boston – 14. veebruar 1929) oli USA kergejõustiklane, 1896. aasta suveolümpiamängude kahekordne olümpiavõitja.

Ta võitis Ateena olümpiamängudel 1896 100 m jooksu (12,0; eeljooksus 11,8) ja 400 m jooksu (54,2). Kehvad ajad on tingitud jooksuraja halvast kvaliteedist ja 400 m distantsi järsust kurvist. 100 m jooksu maailmarekord oli 1891. aastast Luther Cary nimel (10,8), 440 jardi (402,25 m) maailmarekord Henry Tisdalli ja Edgar Bredini nimel (48,5). 

400 meetri (440 jardi) distantsil oli ta mainekas jooksja. Ta oli võitnud 1895 Ameerika Amatöörspordi Liidu AAU meistrivõistlused ja 1896 IC4A meistrivõistlused; ta oli ainuke ameeriklasest osavõtja olümpiamängudel, kes oli USA meister. 100 meetri võit sai aga võimalikuks ainult paljude tippsprinterite puudumise tõttu.

Burke äratas olümpiamängudel tähelepanu sellega, et ta ainsana kasutas madalstarti (jalad kõverdatud, käed maas). See naerdi esialgu välja. Tol ajal startis enamik jooksjaid Harry Hutchinsi asendist (vasak jalg veidi põlvest lõdvestatuna paremast ees, parem käsi sirutatud taha, vasem ripub lõdvalt), kuigi madalstardi oli leiutanud juba 1880 ameeriklane Mike Murphy. 

Bostoni ülikooli üliõpilasena võitis Burke AAU 400 jardi jooksu meistrivõistlused 1895 ning IC4A 440 jardi jooksu 1896 ja 1897 ning 880 jardi jooksu 1898. Harvard Law School'is õppides võitis ta 1899 IC4A 880 jardi jooksu. 

1897 oli Burke iga-aastase Bostoni maratoni üks algatajaid. 19. aprillil tõmbas ta Ashlandis maa peale stardijoone, instrueeris võistlejaid ning laskis maratoni stardipaugu.

Burke'ist sai hiljem jurist, Boston Journali spordiajakirjanik ning lühikeseks ajaks Mercersburgi kooli kergejõustikuvõistkonna treener.

Välislingid
Fotod
 Foto

Ameerika Ühendriikide jooksjad
Sündinud 1875
Surnud 1929
Marcel Proust

Valentin Louis Georges Eugène Marcel Proust ([maʁsɛl pʁust] / [valant'än lu'i žorž öž'en mars'el prust]) (10. juuli 1871 Auteuil – 18. november 1922 Pariis) oli prantsuse kirjanik, kes on tuntud peamiselt romaanisarja "Kadunud aega otsimas" ("À la recherche du temps perdu") järgi.
 
Marcel Proust sündis Pariisis jõuka arsti perekonnas ja lõpetas Sorbonne'i Ülikooli õigusteaduskonna.

Looming 
Aastail 1909–1922 kirjutas Marcel Proust mitmeköitelise romaanisarja "Kadunud aega otsimas" ("À la recherche du temps perdu"). Selle esimene köide "Swanni poolel" ("Du côté de chez Swann", 1913) ei äratanud tähelepanu. Pärast Esimese maailmasõja lõppu ilmus romaani teine osa "Õitsvate neidude varjus" ("A l'ombre des jeunes filles en fleur", 1919), mis sai Goncourti auhinna ja tõi Marcel Proustile kuulsuse. 

Viimasel kolmel eluaastal jõudis Proust avaldada kaks järgmist osa: "Guermantes'ide poolel" ("Le côté de Guermantes", 1920–1921) ja "Soodom ja Gomorra" ("Sodome et Gomorrhe"), millele postuumselt järgnesid veel "Naisvang" ("La prisonnière", 1923), "Kadunud Albertine" ("Albertine disparue", 1925) ja viimane, lõpetamata osa "Taasleitud aeg" ("Le temps retrouvé", 1927).

Eesti keeles ilmunud teosed 
 "Swanni armastus". Tõlkinud ja järelsõna Leili-Maria Kask. Varamu. Eesti Raamat, Tallinn 1973; 2. trükk: Eesti Päevalehe sari "XX sajandi kirjandusklassika" 2006.
 "Soodom ja Gomorra" (kolmandik). Tõlkinud Tiina Indrikson, eessõna Lauri Leesi. Europeia. Perioodika, Tallinn 1995.
 "Taasleitud aeg". Tõlkinud ja järelsõna Tõnu Õnnepalu. Eesti Keele Sihtasutus, Tallinn 2004; 2. trükk: tõlkinud, ees- ja järelsõna Tõnu Õnnepalu, toimetaja Triinu Tamm, kirjastajad Leho Laht ja Tõnu Tender, Tartu 2021. 
 "Valik esseid". Koostanud Marek Tamm, tõlkinud Triinu Tamm. Eessõna "Prousti universum" Tõnu Õnnepalu, järelsõna "Proust, esseist" Marek Tamm. Loomingu Raamatukogu 2015, nr 28/30, 152 lk; ISBN 9789949563074; sisaldab seitset esseed: "Hämaruse vastu", "John Ruskin", "Lugemispäevad", "Flaubert'i "stiili" asjus", "Goethest", "Chateaubriand'ist", "Baudelaire'i asjus".
"Swanni poolel". Tõlkinud Tiina Ainola, toimetanud Kail Öhren ja Katrin Kern. Atlantis, Borrby, Vormsi 2020. 

 "Õitsvate neidude varjus". Tõlkinud Anti Saar, toimetanud Leena Tomasberg. Varrak, Tallinn 2022.

Kirjandus 
 Johannes Semper, "Marcel Prousti puhul" – Looming 1923, nr 1; uustrükk: J. Semper, "Mõtterännakud" I, Eesti Raamat, Tallinn 1969, lk 168–180 
 Vikerkaar 2003, nr 7/8 (Prousti erinumber)
 Toomas Raudam, "Saint Prousti vastu. Kolm kõnelust ja üheksa silma". Eesti Keele Sihtasutus, Tallinn 2002
 Toomas Raudam, "Teie: essee Marcel Proustist ja James Joyce’ist". Eesti Keele Sihtasutus, Tallinn 2003
 Toomas Raudam, "Pool aastat kadunud aja jälil ehk 14 korda ümber pudeli". Eesti Päevaleht, 11. veebruar 2005

Välislingid 

 Valik Prousti teoseid

Prantsuse kirjanikud
Sündinud 1871
Surnud 1922
Pühalepa vald

Pühalepa vald oli vald Hiiumaa idaosas. 2017. aasta haldusreformiga liideti kogu Hiiumaad hõlmava Hiiumaa vallaga.

Vald hõlmas Hiiumaa saare idaosa, Kärdla ümbruse, Vohilaiu ja Hiiumaa laiud ning veel mõne väikesaare. Valla maa-ala kattus peaaegu täpselt ajaloolise Pühalepa kirikukihelkonna aladega, v.a Kassari mõisa ümbrus, mis vallale ei kuulunud.

Pühalepa viimane vallavanem oli Ants Orav.

Ajalugu 
Pühalepa vald moodustati 1991. aasta 24. oktoobril.

Pühalepa valla vastuseisust hoolimata otsustas Eesti valitsus 22. juunil 2017 seoses haldusreformiga sundliita Pühalepa vald moodustatava Hiiumaa vallaga. Pühalepa vald vaidlustas vastava määruse Riigikohtus, kuid jäi seal kaotajaks.

Asustus

Külad 
Pühalepa vallas oli 47 küla.

Ala – Aruküla – Hagaste – Harju – Hausma – Hellamaa – Heltermaa – Hiiessaare – Hilleste – Kalgi – Kerema – Kukka – Kuri – Kõlunõmme – Leerimetsa – Linnumäe – Loja – Lõbembe – Lõpe – Määvli – Nõmba – Nõmme – Palade – Paluküla – Partsi – Pilpaküla – Prählamäe – Puliste – Pühalepa – Reikama – Sakla – Salinõmme – Sarve – Soonlepa – Suuremõisa – Suuresadama – Sääre – Tammela – Tareste – Tempa – Tubala – Undama – Vahtrepa – Valipe – Viilupi – Vilivalla – Värssu

Loodus 
Pühalepa valla territooriumil asusid Hiiumaa laiud, millest enamik kuulub Hiiumaa laidude maastikukaitseala koosseisu. Suuremad saared olid Vohilaid, Heinlaid, Saarnaki, Kaevatsi ja Hanikatsi laid.

Kallaste maastikukaitsealal Vahtrepa külas asub Kallaste pank.

Partsi–Palade metsatee ääres asub rändrahn Teomeeste leivalaud. Kärdlast 3 km kaugusel idas asub Helmerseni kivikülv.

Kukka külas asuvad Kukka kivi ja Kukka põllukivi.

Viited 

Eesti endised vallad
Kirik (pühakoda)

Kirik on kristlik pühakoda – hoone, kus toimuvad jumalateenistused.

Ajalugu

Algkristluse ajal
Kristlike pühakodade arhitektuur kasvas välja kristlaste regulaarsetest kokkusaamistest eramajades ja sünagoogides. Spetsiaalseid kirikuhooneid hakati ehitama siis, kui kogudus ei mahtunud enam senistesse ruumidesse ära või endised ruumid ei vastanud enam jumalateenistuse vajadustele. Kirikute ehitamine muutus teostatavamaks ning kirikud tavalisemaks pärast seda, kui Rooma keiser Constantinus Suur tegi 313 Milano ediktiga lõpu kristlaste tagakiusamisele.   

Esimesed kristlased olid – nagu Jeesuski – Palestiina juudid (judaismi tunnistajad), kes käisid Jeruusalemma templis ning sünagoogides.  Templiteenistus oli rituaal, kuhu kuulus ohverdamine, sealhulgas loomade ohverdamine lepitusohvrina Jahvele. Uues Testamendis mainitakse korduvalt Jeesuse viibimist Templis.

Vaata ka
Kirikute loend
Kõrgeimate kirikute loend
Eesti kirikute ehitus- ja konserveerimisajaloo ning materjaliuuringute andmebaas (digiarhiiv)
Accoudoir
Altar
Altariesine
Altarikuju
Altarimaal
Altarisein
Basiilika
Kabel
Kantsel
Katedraal
Kihelkonnakirik
Kirikla
Kirikuaed
Kirikukell
Kirikumees
Kirikupink
Kirikuteener
Kirikutorn
Kloostrikirik
Koor
Kooritool
Kooritoolistik
Käärkamber
Külglööv
Lööv
Maakirik
Narteks
Pastoraat
Pihitool
Pikihoone
Pingistik
Pühamu
Surnuvärav
Toomkirik
Võidukaar
Võlv

Välislingid

 Eesti kirikute ehitus- ja konserveerimisajaloo ning materjaliuuringute andmebaas (digiarhiiv)

 
Sakraalarhitektuur
Puutli Püha Nikolai kirik

Puutli Püha Nikolai kirik, ka Puutli Niguliste kirik (võro keeles Puutli kerik) on õigeusu kirik Vastseliina kihelkonnas Võrumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Võru maakonnas Võru vallas Puutli külas.

Kiriku ehitamist alustati 1926. aastal ja see valmis 1935. aastal, ehitajad olid Petserimaalt pärit üksteist peret.

Puutli kirik on puukirik. Algselt kaeti ta laastukatusega. Seest oli kirik rikkalikult kaunistatud ornamentide ja ikoonidega. Aktiivselt tegutses kirik Teise maailmasõja algusaastateni, kuid ka hiljem on preester käinud jumalateenistusi läbi viimas.

Viited

Kirjandus
Valdur Raudvassar. "Mahajäetud kirik Puutlipalus". Eesti Kirik, 23. märts 2011
Reelika Kõva. "Puutli kirik meenutab möödunud aegu". Wõrumaa Teataja nr 4, 10. jaanuar 2015. Lk 6
Kersti Siim. "Ettepanekud Puutli Püha Nikolai õigeusu kiriku restaureerimistöödeks". Eesti Kunstiakadeemia 2014/2015. õ-a. arhitektuuri konserveerimise ja restaureerimise täiendkoolituskursuse lõputöö. Tartu 2015
Birgit Pettai. "Puutli kirik päästeti lagunemisest". Vastseliina Valla Teated nr 4, juuni 2016. Lk 1

Välislingid
Puutli kirik EAÕK kodulehel
Puutli Püha Nikolai õigeusu kiriku konserveerimine MTÜ Vanaajamaja kodulehel

Vastseliina kihelkond
Võru vald
Võrumaa õigeusu kirikud
Võru maakonna õigeusu kirikud
EAÕK Tallinna peapiiskopkond
Tähtkuju

Tähtkuju ehk konstellatsioon on kindlate koordinaatidega määratud hulknurk (kujuteldaval) taevaskeral, mille sisse jäävad vastava tähtkuju tähed, täheparved, galaktikad jm objektid väljaspool Päikesesüsteemi.

Tähtkujud on oma nimed saanud nendes asuvate heledamatest tähtedest traditsiooniliselt moodustatud kujundite järgi. Sisuliselt on tähtkuju püramiidjas osa kolmemõõtmelisest universumist, mille tipuks on Maal asuv vaatleja ehk üldistatumalt, Päike.

Tähtkujud olid ka vanadel eestlastel, sealhulgas Herne Kahlad, Ridamus.

Vaata ka
Tähtkujude loend

Välislingid

Tartu Tähetorn
Abja vald

Abja vald oli vald Viljandi maakonnas, mis piirnes lõunas Läti Vabariigiga ja läänes Pärnu maakonnaga. Keset valda asus enklaavina Mõisaküla linn.

2017. aasta haldusreformi käigus liitus see Mõisaküla linna ning Karksi ja Halliste vallaga uueks Mulgi vallaks.

Abja valla sõprusvald Soomes oli Nummi-Pusula vald.

Abja valla eelkäija oli Abja külanõukogu, mis reorganiseeriti vallaks 13. veebruaril 1992. 

11. juunil 1998 liideti Abja vallaga Abja-Paluoja linn.

Külad
Abja-Vanamõisa, Abjaku, Atika, Kamara, Laatre, Lasari, Penuja, Peraküla, Põlde, Raamatu, Räägu, Saate, Sarja, Umbsoo, Veelikse, Veskimäe.

Vallavanemad 
Abja vallavanemad on olnud Heinu Paap (1991–1993), Peeter Lääne (1993–2003) ja Villu Võsa (2003–2005). Alates 2005. aastast oli vallavanemaks Peeter Rahnel.

Ajalugu 
Abja vald moodustati 1992. aasta 13. veebruaril.

Vaata ka 

Abja vald (1939)

Viited

Välislingid
 Abja valla koduleht
 Kadri Ratt. Vaidlus kahe valla ühinemise üle ajas Abja võimuliidu lõhki. EPL, 23. jaanuar 2009.

 
Viljandi maakonna endised vallad
Ahja vald

Ahja vald oli vald Põlvamaal, piirnes põhjas Tartu maakonnaga. Valla eelkäija oli Ahja külanõukogu, mis reorganiseeriti vallaks 19. detsembril 1991. Nõukogudeajal tegutses seal ka Ahja kolhoos.

Ajalooliselt kuulus vald Võnnu kihelkonda.

Ahja vallast on pärit Friedebert Tuglas.

Vallas tegutses Ahja Kool.

Ahja viimane vallavanem oli Peeter Sibul.

Ajalugu 
Ahja vald moodustati 1991. aasta 19. detsembril.

22. oktoobrist 2017 ühines Ahja vald Mooste valla, Laheda valla, Põlva valla ja Vastse-Kuuste vallaga ning ühinemise teel moodustus uus omavalitsusüksus – Põlva vald.

Asustus 

Ahja vallas oli 1 alevik (Ahja) ja 8 küla.

Külad 

Akste, Ibaste, Kosova, Kärsa, Loko, Mustakurmu, Mõtsküla, Vanamõisa.

Viited

Eesti endised vallad
Avanduse vald

Avanduse vald oli vald Lääne-Virumaa lõunaosas. Alates oktoobrist 2005 liideti vald Väike-Maarja valla koosseisu.

Ajalugu 
Avanduse vald moodustati Simuna valla nime all 1992. aasta 9. aprillil. Sama aasta 21. mail nimetati vald ümber Avanduse vallaks.

Viited 

Eesti endised vallad
Alatskivi vald

Alatskivi vald oli vald Tartu maakonnas.

Alatskivi viimane vallavanem oli Andu Tõrva.

Ajalugu 
Alatskivi vald moodustati 1991. aasta 16. mail.

Eesti omavalitsuste haldusreformiga moodustati 2017. aastal Alatskivi valla, Kallaste linna, Pala valla, Peipsiääre valla ning Vara valla ühinemisel uus haldusüksus – Tartu maakonda kuuluv Peipsiääre vald.

Asustus

Alevikud 
Alatskivi

Külad 
Alasoo – Haapsipea – Kesklahe – Kokora – Kuningvere – Kõdesi – Lahe – Lahepera – Linaleo – Naelavere – Nina – Orgemäe – Padakõrve – Passi – Peatskivi – Pusi – Päiksi – Pärsikivi – Riidma – Ronisoo – Rootsiküla – Rupsi – Saburi – Savastvere – Savimetsa – Sudemäe – Torila – Toruküla – Tõruvere – Virtsu – Väljaküla

Vaata ka
 Alatskivi vald (1939)
 Alatskivi valla teenetemärk

Viited 

Eesti endised vallad
Albu vald

Albu vald oli kohalik omavalitsusüksus Eestis Järva maakonnas.

Albu viimane vallavanem oli Kalju Kertsmik.

2017. aastal ühines Albu vald mitme Järva maakonna naabervallaga, millega koos moodustati Järva vald.

Asustus 
Albu vallas oli 16 küla: Ageri, Ahula, Albu, Järva-Madise, Kaalepi, Lehtmetsa, Mägede, Mõnuvere, Neitla, Orgmetsa, Peedu, Pullevere, Seidla, Soosalu, Sugalepa, Vetepere.

Ajalugu 

Albu valla piirid kattusid suuremas osas ajaloolise Järva-Madise kihelkonnaga. Maakogukonnaseaduse kehtestamisel 1866. aastal kaotas mõis võimu kogukonna üle ja loodi Albu vald. 1945. aastal moodustati Albu valla territooriumile 3 külanõukogu: Aravete, Järva-Madise ja Peedu.

1950. aastal oli hilisema Albu valla territooriumil kokku 10 kolhoosi: "Kuldne Kodu" ja "Uus Kodu" Peedu külanõukogus, "Tammsaare-nimeline", "Leek" ja "Jüriöö" Järva-Madise külanõukogus ning "Kaardiväelane", "Lembitu", "Punane Täht", "Murrang" ja "Tormilind" Aravete külanõukogus.

1954. aastal liideti Järva-Madise ja Peedu külanõukogu. Nende liitmisel moodustus Albu külanõukogu, 1963. aastal liideti sellele ka Aravete külanõukogu. Hilisema Albu valla piirid olid 1977. aastast, mil Albu valla territooriumist liideti Ambla külanõukogu territooriumiga Aravete alevik, Kukevere, Kurisoo, Mägise ja Sääsküla külad.

22. aprillil 1993 anti vallale omavalitsuslik staatus. 2017. aastal liideti Albu vald mitme Järva maakonna naabervallaga ja tekkis uus, Järva vald.

Kultuurielu 

Vetepere külas Vargamäel on sündinud kirjanik Anton Hansen Tammsaare ja seal asub 30. jaanuaril 1958 avatud A. H. Tammsaare muuseum. 1970. aastatel taastati talu sellisena, nagu see 1886. aastal rajati. Tänapäeval ei ole see ainult muuseum, vaid koht, kus suvel korraldatakse koostöös eesti teatritega vabaõhuetendusi ning kus igal aastal toimub Tammsaarele pühendatud rahvamatk.

Haridus 
Vallas oli kaks kooli: Albu Põhikool ja Ahula Lasteaed-algkool.

Vaatamisväärsused 

Järva-Madise kirik
Albu mõis
Seidla mõis
Seidla tuulik
Vulbi maastikukaitseala
Rehessaare Suurkivi
Valgehobusemägi
A. H. Tammsaare muuseum

Vaata ka
Albu valla aukodanik
A. H. Tammsaare nimeline kirjanduspreemia

Viited

Eesti endised vallad
Are vald

Are vald oli vald Pärnu maakonnas.

Are valla naabriteks olid lõunas Sauga vald, loodes Halinga vald, kirdes Tootsi ja Vändra vald ning idas Tori vald.

Are viimane vallavanem oli Lauri Luur.

Asustus

Alevik 
Are

Külad 
Are vallas oli 11 küla: Eavere, Elbu, Kurena, Lepplaane, Murru, Niidu, Parisselja, Pärivere, Suigu, Tabria, ja Võlla küla.

Ajalugu 
30. juulil 1992 moodustati Are külanõukogust Are vald. 2017. aastal ühines Are vald Tori vallaga.

Viited

Välislingid
Are valla koduleht

Eesti endised vallad
Fermionid

Fermionid on osakesed, mis alluvad Fermi-Diraci statistikale. 

Fermionide jaoks kehtib Pauli keeluprintsiip. Viimane tuleneb asjaolust, et nende olekuvektor on asümmeetriline - see muudab kahe osakese vahetamisel märki, mistõttu ei saa kaks identset osakest olla samaaegselt ühes kvantolekus.

Vastavalt (relativistlikust) kvantväljateooriast tulenevale spinni-statistika teoreemile on fermionid poolearvulise spinniga osakesed kui bosonid on täisarvulise spinniga osakesed. Kõigi tuntud elementaarsete fermionide spinn on 1/2.

Fermionide nimetus tuleneb itaalia füüsiku Enrico Fermi nimest.

Üldine kirjeldus 

Fermioni olulisim omadus on allumine Fermi-Diraci statistikale, mis tähendab, et nende vahel kehtib Pauli keeluprintsiip. See tähendab, et kaks fermioni ei saa olla samas kvantolekus. Seda saab ka sõnastada, et samas ruumipiirkonnas (piirkonnas, milles kahe fermioni lainefunktsioonid kattuvad) ei saa kaks fermioni olla samas energeetilises olekus. Selle põhimõtte tuntuimaks näiteks on elektronide paiknemine aatomi elektronkattes. Elektronid ei saa koguneda kõik ümber aatomituuma, vaid iga järgmine elektron peab asuma ühe ühiku võrra kõrgemas energeetilises olekus. Selle tõttu jagunevad elektronid elektronkattes elektronkihtide, alamelektronkihtide ja aatomorbitaalide vahel.

Pauli keeluprintsiip annab fermionidest koosnevale ainele tema kõvaduse. Kui Pauli keeluprintsiipi ei oleks, siis võiks maakera teoreetiliselt kokku vajuda üheks punktiks. Seega nimetatakse fermione mõnikord aine koostisosadeks ja bosoneid (mis võivad ühte punkti koonduda) nimetatakse jõu ehk kiirguse koostisosadeks.

Fundamentaalsed fermionid 

Elementaarsed fermionid on praegu teada olevalt aine vähimad osakesed. Nende spinn on 1/2. Fundamentaalsed fermionid jagunevad leptoniteks ja kvarkideks.

Liitosakestest fermionid

Tuntuimad liitosakestest fermionid on barüonid, mis koosnevad kolmest kvargist. Liitosakeste puhul määrab liitosakese spinni (mis on aditiivne kvantarv) koostisosade spinnide summa. Kui näiteks prootoni ja neutroni spinn on 1/2, siis näiteks deltabarüonide spinn on 3/2.

Ka aatomituumad ja aatomid võib jagada fermionideks ja bosoniteks sõltuvalt nende koostisest. Näiteks süsiniku C12 aatomituum on boson, kuna ta koosneb paarisarvust fermionidest (seega summaarne spinn on täisarv). Küll aga on süsiniku isotoobi C13 aatomituum fermion, kuna ta koosneb paaritust arvust fermionidest. Tuleb jälgida, et kuigi aatomituum võib olla fermion (näiteks vesiniku aatomituum), siis aatomi klassifitseerimiseks peame liitma aatomituuma spinnile ka elektronide spinnid. Seega on näiteks elektriliselt neutraalne vesiniku aatom hoopis boson.

Liitosakese spinn määrab osakese käitumist ainult suurel (osakese enda mõõtmetega võrreldes) kaugusel liitosakesest. See tähendab, et me peame olema osakesest piisavalt kaugel, et ta oleks meie jaoks seotud olekus. Osakese mõõtmetega samas suurusjärgus oleval kaugusel hakkavad osakese koostisosad juba iseseisvalt väliskeskkonda mõjutama.

Osakestefüüsika
Kukka kivi

Kukka kivi on kaitsealune rändrahn Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas Kukka küla lähedal. Kukka kivi on Hiiumaa suurim ja Eestis suuruselt viies.

Kivi ümbermõõt on 42 meetrit, pikkus 16,4, laius 11 ja kõrgus eri andmeil 3,1–3,9 meetrit. Kivi maht on 324 kuupmeetrit. Suurte mõõtmete tõttu loetakse Kukka kivi hiidrahnude hulka.

Kukka kivi lähedal kagu suunas asub teinegi kaitsealune rändrahn, Kukka põllukivi.

Vaata ka
 Eesti hiidrahnude loend

Kirjandus
 Volli Mäeumbaed, Haide-Ene Rebassoo. "Hiiumaa", Tallinn 1973.

Välislingid 
 

Eesti rändrahnud
Hiiumaa vald
Kaitstavad looduse üksikobjektid
Audru vald

Audru vald oli vald Pärnu maakonnas. 2017. aastal sai Eesti omavalitsuste haldusreformiga osaks Pärnu linna omavalitsusest. 

Audru valla naabriteks olid läänes Tõstamaa vald, põhjas Koonga vald ning idas Sauga vald ja Pärnu linn.

Vallas tegutseb Audru Kool.

Asustus

Alev 
Lavassaare

Alevik 
Audru

Külad 
Audru vallas on 25 küla: Ahaste, Aruvälja, Eassalu, Jõõpre, Kabriste, Kihlepa, Kõima, Kärbu, Lemmetsa, Liiva, Lindi, Liu, Malda, Marksa, Oara, Papsaare, Põhara, Põldeotsa, Ridalepa, Saari, Saulepa, Soeva, Soomra, Tuuraste ja Valgeranna küla.

Loodus 
Audru vallas asub Audru roostiku kaitseala.

Ajalugu 
9. aprillil 1992 moodustati Audru külanõukogu asemel Audru vald.

2013. aastal ühines Audru vallaga Lavassaare.

1. novembril 2017 jõustus Audru valla, Paikuse valla, Pärnu linna ja Tõstamaa valla ühinemine ning moodustus uus omavalitsusüksus Pärnu linn.

Viited

Välislingid
Audru valla koduleht

 
Eesti endised vallad
Vasalemma vald

Vasalemma vald oli aastatel 1992–2017 omavalitsusüksus Eestis Harju maakonnas, Tallinnast umbes 40 km edelas. Valda läbisid Keila–Haapsalu maantee ja Keila–Riisipere raudtee. See piirnes Keila, Padise, Kernu ja Nissi vallaga.

Oktoobris 2017 moodustati Vasalemma, Padise ja Keila valla ning Paldiski linna ühendamisel Lääne-Harju vald. Vasalemma Vallavolikogu ei nõustunud vabatahtlikult Lääne-Harju vallaga liituma ja vaidlustas sundliitmise Riigikohtus, kuid jäi seal kaotajaks.

Haldus
Valla keskus oli Vasalemma alevik.

Viimane vallavanem oli Mart Mets, vallavolikogu esimees Tarmo Leets.

Asustus
Vallas olid Vasalemma, Rummu ja Ämari alevik ning Veskiküla ja Lemmaru küla.

Loodus
Vald asus Põhja-Eesti lavamaal. Reljeef on lääne suunas madalduv. Vasalemma valla aladel voolab Vasalemma jõgi.

Endises Vasalemma vallas leidub kaevandatavat paekivi  (Vasalemma marmorit), mis koosneb jämedatest kivististe osakestest.

Majandus

Paekivi
Vasalemma ümbruses kaevandatakse paekivi ligi 200 hektari suuruses karjääris. Ettevõtjaks on praegu Vasalemma Partek Nordkalk Eesti AS. Et lähim sadam on 33 km kaugusel, siis on kaevandamine suhteliselt vähetasuv.

Varem kasutati paekivi ehituses (Vasalemma mõis) ja lubjapõletamiseks, hiljem on sellest hakatud tegema killustikku.

Maakasutus
Peale põllumaa on palju metsamaad ja puisniite.

Põllumajandus
Põllumajandusega tegelevad üksikud talud.

Turism
Veskikülas on Allika turismitalu (Ants Kalduri Allika Puhkeküla).

Haridus

Vasalemmas on Vasalemma Lastepäevakodu, Rummus Rummu Erikutsekool, Rummu Kunstide Kool ja Rummu Lastepäevakodu, Ämaris Ämari Põhikool (direktor Pille Kübard) ja Lemmarus Vasalemma Põhikool (direktor Siiri Kasemaa).

Kultuur
Iga viie aasta tagant toimuvad suvel Vasalemma päevad, millega tähistatakse Vasalemma esmamainimise (1241) aastapäeva.

Muud
Valla territooriumil on Ämari lennubaas, Seal asus ka kolm vanglat: Murru vangla, Rummu vangla ja Ämari vangla.

Viited

Eesti endised vallad
Darmstadtium

Darmstadtium on keemiline element järjenumbriga 110.

Tema teadaolevatest isotoopidest stabiilseim on isotoop massiarvuga 281, mille poolestusaeg on 11,1 sekundit.

Darmstadtiumi saadi esmakordselt mõne aatomi jagu 9. novembril 1994. Nimi on pandud avastamiskoha, Darmstadti linna järgi ning kinnitati 2003. aasta augustis.

Keemilised elemendid
Lihtained
Metallid
Fleroovium

Fleroovium (lühend Fl; varasema nimetusega ununkvaadium, lühend Uuq) on sünteetiline keemiline element järjenumbriga 114.

Flerooviumi stabiilseima isotoobi massiarv on 289 ja poolestusaeg on 21 sekundit.

Element avastati detsembris 1998 Dubnas, kui plutoonium 244 sihtmärki pommitati tsüklotronis kiirendatud kaltsium 48 aatomitega. Katset õnnestus korrata alles septembris 2009 Californias Lawrence Berkeley riiklikus laboratooriumis, kus kaheksa päeva kestnud eksperimendi jooksul õnnestus registreerida vaid 2 flerooviumi aatomit. Nende eluiga oli alla sekundi.

Nimetus "fleroovium" pandi elemendile 30. mail 2012 vene füüsiku Georgi Fljorovi auks.

Keemilised elemendid
Lihtained
Gaasid
Metallid
Livermoorium

Livermoorium (lühend Lv; endise nimetusega ununheksium, lühend Uuh) on sünteetiline keemiline element järjenumbriga 116. 

Livermooriumi ainsa leitud isotoobi massiarv on 292 ja poolestusaeg 0,6 millisekundit.

Element tuvastati 2000. aastal. Sellest ajast peale on õnnestunud toota umbes 35 livermooriumi aatomit. 

Nimetus "livermoorium" kinnitati elemendile 31. mail 2012. Element sai nimetuse Livermore'i linna järgi, kus asub üks selle esimesena tuvastanud uurimisinstituute.

Välislingid

Keemilised elemendid
Lihtained
Mittemetallid
Loomad

Loomad (Animalia, Metazoa) on riik organismide taksonoomilises klassifikatsioonis.

Loomad on päristuumsed, hulkraksed ja liikumisvõimelised organismid, kes on heterotroofse toitumisega.

Loomariiki kuuluvad ka inimesed.

Loomariik jagatakse hõimkondadeks.
 
Traditsiooniliselt jaotatakse loomariik kaheks – selgroogseteks ja selgrootuteks, ehkki sellel jaotusel pole tänapäeval enam ranget teaduslikku tähendust. Selgroogsed kuuluvad keelikloomade (Chordata) hõimkonda.

Enamik loomadest valib partneri ja tuvastab sugulase haistmismeele abil.

Loomade evolutsioon
Esimesed loomad ilmusid Maale veidi enne kambriumi, umbes 600 miljonit aastat tagasi. Tekkeperioodil elasid nad vees. Nende fossiile on leitud Austraaliast, Adelaide'i lähedalt. Neid nimetatakse Ediacara faunaks ja seni pole teada, kas neil ka järglasi oli. Veidi sarnanevad nad millimallikatega, mõned ka meriliiliatega ja ussilaadsetega. 
 Täielik loomahõimkond kujunes kambriumis. See toimus plahvatuslikult ja põhjuseks peetakse hapniku suurenenud sisaldust keskkonnas, mis võimaldas hapnikul põhineva ainevahetuse arengut. Teiseks põhjuseks peetakse meretaseme langusest tingitud uute ökoloogiliste niššide tekkimist. Igal juhul iseloomustab seda perioodi kiire loomaliikide evolutsioon. 
Praeguse aja loomariigi eellaseks peetakse kambriumiaegset väikest lülilise ehitusega organismi Pikaia. Taimi sel ajal ei olnud, küll aga olid fotosünteesivad algloomad ja vetikad. Meres elavate sugukondade arv oli kambriumi lõpuks 20 ringis.
 Ordoviitsiumis toimus plahvatuslik liikide tekkimine umbes 500 miljonit aastat tagasi. See oli suurem kui kambriumi oma. Tekkis hulgaliselt uusi paleosoikumi fauna esindajaid (lülijalgsed, korallid jt). Kambriumis tekkinud organismid (trilobiidid) hakkasid vaikselt välja surema. Selle ajastu lõpuks oli mereloomade sugukondade arv jõudnud 400-ni, kogu kambriumi fauna oli asendunud ja see säilis kogu permi ajastu.

Vaata ka
Zooloogia mõistete loend
Anatoomia mõistete loend
Füsioloogia mõistete loend
Loomade loend
Loomarakk
Loomarünnak

Viited

Välislingid

Loomad projektis Tree of Life
Riik:Loomad
Teadlased leidsid vee- ja maismaaloomade vahelüli
 Joel Shurkin, News Feature: Animals that self-medicate, PNAS, 111. väljaanne, nr 49, lk 17339–17341, doi: 10.1073/pnas.1419966111, 9. detsember 2014, veebiversioon (vaadatud 4.02.2015) (inglise keeles)

 Loomad
Anatoli Karpov

Anatoli Jevgenjevitš Karpov (vene keeles Анатолий Евгеньевич Карпов; sündinud 23. mail 1951 Zlatoustis) on Venemaa maletaja ja maletreener, endine maailmameister, FIDE vanemtreener (2009).

Anatoli Karpov on mitmekordne male maailmameister. Ta oli valitsev maailmameister 1975–1985, kuni kaotas tiitli Garri Kasparovile.

Malet mängima õppis ta isalt 5-aastaselt. 9-aastaselt täitis ta I järgu, 11-aastaselt sai meistrikandidaadiks ja 14-aastaselt meistriks. 1969 tuli ta juunioride maailmameistriks, 1970 NSV Liidu meistriks, samal aastal sai ta suurmeistriks.

FIDE tunnistas ta maailmameistriks 3. aprillil 1975, kui senine maailmameister Robert Fischer oli keeldunud temaga matši mängimast. Fischer polnud paar aastat õieti võistlustel osalenud ja esitas hulga pretsedendituid tingimusi, näiteks nõudis ta, et matš kestaks 10 võiduni (viigid ei tule arvesse), ent seisul 9:9 säilitaks tema maailmameistri tiitli. On arvatud, et Fischer soovis saavutada pikka matši, et selle esimesel poolel saaks oma kunagist vormi taastada. FIDE president Max Euwe nõustus kõigi tingimustega peale selle, et seisul 9:9 säilitab Fischer tiitli. Seepeale Fischer loobus ja Karpov sai matšita maailmameistriks.

Ta on saavutanud 3163 mängitud mängus 1118 võitu, 287 kaotust ja 1480 viiki . 

1. juuli 2006 seisuga oli ta FIDE reiting 2668, millega ta oli maailmas 40. kohal. 2009. aasta suvel oli ta reiting 2644, millega ta oli maailma edetabelis 98. kohal.

22.–24. septembrini 2009 pidasid Anatoli Karpov ja Garri Kasparov Valencias 12 partiist koosneva matši, mille võitis Kasparov tulemusega 9:3.

2010. aasta oktoobris kandideeris Karpov FIDE presidendiks, kuid jäi alla Kirsan Iljumžinovile, kes valiti sellesse ametisse tagasi.

Karpov lootis 2022. aasta aprillis, et Venemaa sissetung Ukrainasse lõpeb varsti ja rohkem süütuid ei sure.

2022. aasta 29. oktoobril viidi Karpov Riigiduuma kõrvalt teadvusetult Sklifosovski haigla intensiivraviosakonda kunstlikku koomasse. Arstid tuvastasid tal kinnise kraniotserebraalse vigastuse, vasaku reieluu murru ja raske alkoholijoobe. Tema abikaasa Bulanova sõnul toodi Kasparov 1. novembriks koomast välja. Pärast seda suunati ta neuroloogiaosakonda.

Tunnustus
Male-Oscar 1973, 1974, 1975, 1976, 1977, 1979, 1980 ja 1981

Isiklikku
Abielust Irina Kuimovaga on Karpovil poeg Anatoli (sündinud 1979).

Karpov on abielus Natalja Vladimirovna Bulanovaga (sündinud 1964). Neil on tütar Sofja (sündinud 1999).

Karpovil on Ukrainas sõpru.

Viited

Välislingid
Fotod 2006. aastast
Janar Filippov. Kasparov ja Karpov kohtuvad taas Ekspress.ee, 8. juuli 2009

Nõukogude Liidu maletajad
Venemaa maletajad
Male maailmameistrid
Venemaa maletreenerid
Venemaa malefunktsionäärid
Filatelistid
Sündinud 1951
Turkestani ANSV

Turkestani ANSV kuulutati välja Taškendis 30. aprillil 1918 endise Turkestani kindralkubermangu alal. Kuulus Vene SFNV koosseisu.

Elanike arv oli 5,2 miljonit (1920).

1921–1922 viidi läbi maa- ja veereform.

Turkestani ANSV likvideeriti 27. oktoobril 1924. Tema alad jagati Usbeki NSV ja Turkmeeni NSV vahel.

Vaata ka
Turkestan
Lääne-Turkestan

Turgi rahvad
Nõukogude Liidu autonoomsed vabariigid
Itškeeria Tšetšeeni Vabariik

Itškeeria Tšetšeeni Vabariik oli Venemaa keskvalitsusest sõltumatu riik Põhja-Kaukaasias. Hõlmas praeguse Tšetšeeni Vabariigi ala.

Pärast Nõukogude Liidu lagunemist 1991. aastal valiti Rahvuskongress, mis kuulutas välja Tšetšeenia iseseisvuse. Uue riigi nimeks sai Itškeeria Tšetšeeni Vabariik. 

Esimeseks presidendiks sai Dzoxar Dudajev.

Itškeeria iseseisvust tunnustas esimesena Gruusia ja teisena Afganistani Talibani valitsus (2000, Talibani valitsust tunnustasid Pakistan ja Saudi Araabia. Mõlemad riigid olid hiljem sunnitud tunnustamisest lahti ütlema.)
Tšetšeenia esindaja Eestis on Imran Ahhajev.

Tšetšeenia sõjad 
Ülemvõimu nimel Tšetšeenias on toimunud rida sõjalisi konflikte, millesse on haaratud Tšetšeenias genotsiidi teostav Venemaa föderaalarmee ja tšetšeeni kaitserühmitused. Genotsiidi käigus hukkus aastatel 1994–2007 üle 300 000 inimese, sh üle 45 000 lapse. Üle 250 000 inimese on jäänud eluaegseks sandiks, sh üle 3000 inimese pimedaks.

Esimene Tšetšeenia sõda 

Toimus aastatel 1994–1996, kui Venemaa üritas saada Itškeeriat taas oma kontrolli alla. Sõda lõppes Venemaa lüüasaamisega ning Hassavjurti kokkulepete allkirjastamisega. Venemaa föderaalarmee metsikute julmuste hirmutegude tulemusena nimetas organisatsioon "Piirideta arstid" esimest Tšetšeenia sõda ajaloo üheks kõige halastamatumaks. Inimõigusorganisatsioonidel ja Rahvusvahelisel Punasel Ristil on muuhulgas tõendeid selle kohta, kuidas Venemaa föderaalarmee sõdurid tšetšeene elusalt põletasid (sh rahvusvaheliste organisatsioonide töötajate silme all), elusalt hoonete rusude/mulla/jäätmete hunnikute alla matsid, tšetšeenidel jäsemeid otsast lõikasid jne.

Teine Tšetšeenia sõda 

Algas 1999. aastal, kui Venemaa peaministriks sai Vladimir Putin. Ehkki ametlikult terrorismivastaseks operatsiooniks kutsutav sõda on Moskva poolt lõppenuks kuulutatud, pole Venemaa föderaalvägedel Tšetšeenia üle siiani täielikku kontrolli.

Vaata ka
Tšetšeeni Vabariik
Kavkaz Center
Itškeeria Tšetšeeni Vabariigi riigipeade loend
Imran Ahhajev
Kaukaasia Emiraat

 
Tunnustamata riigid
Negriidne rass

Negriidne rass ehk negriidid (kõnekeeles ka must rass) on sageli kasutatav, kuid täpselt piiritlemata pseudoteaduslik inimkonna alajaotus, mis põhineb inimeste tinglikule jaotamisele vastavalt nende nähtavamatele välistele tunnustele. Nendeks tunnusteks on eelkõige nahavärv, kasv ning erinevate pea osade kuju ja värv. Tavakasutuses eristatakse nn. negriide (ehk "musta rassi") nende tunnuste alusel sageli nn. mongoliididest ("kollasest rassist") ja nn. europiididest ("valgest rassist").

Nõukogude antropoloogilised alajaotused

Vastavalt ühele Nõukogude perioodil ametlikult tunnustatud ning Nõukogude antropoloogide poolt enamlevitatud teooriale on negriidne ehk ekvatoriaalne ehk negroaustraloidne põhirass üks kolmest põhirassist. Vastavalt sellele teooriale jaotuvad negriidid omakorda austraalia, veda, melaneesia, neegri-, negrillo- ja bušmani (lõuna-aafrika) rassideks.

Austraalia rassi kuuluvad Austraalia pärismaalased, enamiku tunnuste poolest sarnaneb see neegrirassiga; erivevused on rohke habemekasv ja lainelised juuksed. Teise järgu tunnused: längus laup, pikapealisus ja üsna suur kasv.

Veda ehk vediidi rassi iseloomustavad lainelised juuksed, heledam nahk, ortognaatne nägu, eelmiste omast kitsam nina, mitte eriti paksud huuled, püstne laup, väikene kasv. Asustab Sri Lankat, kohati Indiat, Indohiinat ja Indoneesiat.

Melaneesia rassile on omased väga tume nahk, krässus juuksed prognaatne nägu, enamasti ka lai nina ja paksud huuled, keskmine või väike kasv. Selle rassi väikesekasvulist teisendit (Andamani saartel, Filipiinidel ja Malaka poolsaarel) nimetatakse Aasia pügmeedaks ehk negriitodeks.

Neegrirassile on omased kõik negriidide tunnused: tume nahavärvus, krässus juuksed, väga vähene habemekasv, väga lai nina ja paksud huuled, enamasti suur kasv - maailma pikimad inimesed kuuluvad just neegrirassi (kohati meeste keskmine kasv 183 cm). Asustab suuremat osa Aafrikat (Saharast lõuna pool)

Negrillorassile on omased neegrirassist heledam nahk, lopsakam habemekasv ja kitsamad huuled. Kasv on väga väike ulatudes keskmiselt meestel paiguti 140 cm-ni. Seepärast nimetatakse negrillosid ka Aafrika pügmeedeks. Neid leidub väikeste rühmadena Kongo ürgmetsades.

Khoisani (lõuna-aafrika) rassil on heledam, kollakas nahk, tugevasti väljenduv silma ülalau kattekurd, väga krässus juuksed, väike kasv. Asustab Lõuna-Aafrika Kalahari piirkonda.

Vaata ka
Neegrid
Negriitod

Kasutatud kirjandus 
ENE 3. köide (1988), lk 637

Inimrassid

he:שחורים