joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Heiki Hepner

Heiki Hepner (sündinud 17. veebruaril 1966 Haapsalus) on eesti poliitik, XIV Riigikogu koosseisu liige. Ta on endine Kohila vallavanem.

Heiki Hepner on lõpetanud 1984. aastal Haapsalu 1. Keskkooli ja 1991. aastal Eesti Põllumajanduse Akadeemia metsamajandusinsenerina. 2002. aastal kaitses samas magistritöö metsanduses, 2016. aastast õpib doktoriõppes.

Pärast ülikooli lõpetamist töötas ta aastatel 1991–1992 Sutlema metskonnas abimetsaülemana, seejärel 1992–1993 Riigimetsamaade Mahtra Talituse peametsaülemana ning 1993–1994 Rapla Metsaameti Mahtra osakonna peametsaülemana. Aastatel 1994–1999 oli Heiki Hepner Metsamajanduse Ökonoomika- ja Infokeskuse juhataja asetäitja, 1999–2008 Riigimetsa Majandamise Keskuse haldusdirektor ja konsultatsiooniosakonna juhataja. Aastatel 2008–2011 oli ta OÜ Tark Mets juhatuse liige ja 2011–2019 Kohila vallavanem.

Aastatel 2008–2012 oli ta Eesti Metsaseltsi president. 2011. aastast on ta Raplamaa Omavalitsuste Liidu liige ja 2017. aastast selle esimees. Aastatel 2014–2017 oli ta Eesti Linnade Liidu juhatuse liige. Ta on MTÜ Ühinenud Metsaomanikud, Eesti Metsateenijate Ühingu ja Kohila Jahimeeste Seltsi liige, Eesti Metsaüliõpilaste Seltsi asutajaliige, vilistlaskogu liige ning EELK Hageri Lambertuse koguduse liige.

Heiki Hepner on koostanud statistilisi ülevaateid metsandusest, avaldanud erialaseid artikleid kogumikes ja ajakirjanduses, esinenud tele- ja raadiosaadetes.

Poliitiline tegevus
Heiki Hepner on alates 2004. aastast Isamaa Erakonna liige. Ta on olnud valitud 1996., 1999., 2005. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel Kohila vallavolikokku. 

Heiki Hepner vahetati 2020. aasta novembris Siim Valmar Kiisleri asemel Riigikogu põhiseaduskomisjoni, et ta hääletaks vastavalt Isamaa fraktsiooni ametlikule seisukohale abielureferendumi poolt.

Isiklikku
Hepneri abikaasa töötab õpetajana, nende peres kasvab kaks last.

Viited 

Piltide lisamist ootavad
Isamaa ja Res Publica Liidu poliitikud
XIV Riigikogu liikmed
Sündinud 1966
Elmar Loodus

Elmar Loodus (4. detsember 1916 – 1. aprill 2001) oli eesti haridustegelane.

Ta on olnud Põlva Mittetäieliku Keskkooli direktor (1948-1950) ja lühikest aega 1950. aastal loodud Põlva Keskkooli direktor. 

1950. aasta novembris edutati ta Põlva Linna RSN Täitevkomitee Haridusosakonna juhatajaks. 

Ta lõpetas 1953. aastal Tartu Õpetajate Instituudi ja oli seejärel 1953-1956 Tartu I Keskkooli direktor. 

Loodus on olnud ka Tartu Linna RSN Täitevkomitee Haridusosakonna juhataja, inspektor ja metoodik.

Eesti koolijuhid
Sündinud 1916
Surnud 2001
 Hugo Treffneri Gümnaasiumi direktorid
Ofir Akunis

Ofir Akunis (heebrea keeles אופיר אקוניס; sündinud 28. mail 1973 Tel Avivis) on Iisraeli poliitik, ta kuulub aastast 1996 erakonda Likud. 

Ta on aastast 2015 Iisraeli teadus- ja tehnoloogiaminister.

Ta sündis aastal 1973 Tel Avivis. Õppis Theodor Herzli Heebrea Gümnaasiumis. 

Ta on töötanud ajakirja Maariv reporterina. Armeeteenistuse ajal oli ta sõjaväe ajakirjanik. Ta on olnud Binyamin Netanyahu ja Meir Sheetriti meedianõunik.

Ta on aastast 2009 Knesseti liige (Likudi nimekirjas).

Isiklikku 
Ofir Akunis on abielus ja ta on kahe lapse isa.

Iisraeli poliitikud
Sündinud 1973
Eesti Pagulasabi

MTÜ Eesti Pagulasabi on Eestis tegutsev pagulasi toetav ja rahvusvahelist humanitaarabi pakkuv mittetulundusühing, mille eesmärgiks on pagulaste õiguste ja heaolu eest seismine Eestis ja väljaspool. Eesti Pagulasabi on peamine pagulastele kohanemist toetavaid teenuseid pakkuv organisatsioon Eestis. Väljaspool Eestit on Eesti Pagulasabi aktiivne Gruusias, Ukrainas, Jordaanias, Keenias ja Liibanonis, varem on tegutsetud ka Türgis.

MTÜ Eesti Pagulasabi asutati 2000. aastal. Eesti Pagulasabil on oma sotsiaalne ettevõte Siin ja Sääl, mis pakub lõunasööke ja mille e-poest saab soetada Eestis ja mujal elavate pagulaste ja teiste rändetaustaga inimeste poolt valmistatud tooteid.

Programmid 

 Livelihood programme
 Emergency response programme
 Councelling programme
 Community programme
 Mental health programme
 Education and awareness programme

Missioon ja väärtused 
Missioon: Seista pagulaste ja teiste haavatavate gruppide õiguste ja heaolu eest Eestis ja väljaspool.

Visioon: Pakkuda pagulastele ja teistele haavatavatele gruppidele vahetut abi Eestis ja väljaspool. Olla tunnustatud ja sõltumatu kompetentsikeskus sundrände ja integratsiooni alal.

Väärtused:

 Inimlikkus – lähtuda humanitaarsest imperatiivist, s.t igaühe õigusest saada abi, kui ta seda vajab.
 Võrdsus – teenuste ja abi pakkumisel lähtuda üksnes vajadustest, diskrimineerimata inimesi sotsiaalsest kuuluvusest või poliitilistest vaadetest.
 Jõustamine – tunnustada toetatavaid oma elu ja olukorra ekspertidena, aidata neil teha informeeritud valikuid ja luua tingimusi nende oma seatud eesmärkide saavutamiseks, kuid ei tee otsuseid ja valikuid nende eest.
 Tõenduspõhisus – tunda oma valdkonda ja toetuda alati parimale olemasolevale teadmisele, otsida ja töötada välja uusi lahendusi vanadele probleemidele, olla avatud uutele ideedele ja lahendustele, kartmata katsetada.
 Jätkusuutlikkus – pidada silmas, et kõik, mis on alustatud, saaks ka edaspidi toimuda jätkusuutlikult ja järjepidevalt. Töötada selle nimel, et ökoloogiline jalajälg oleks nii väike kui võimalik.

Kohapealsed kontorid 
Eesti Pagulasabi kontorid Eestis asuvad Tallinnas ja Tartus. Lisaks Ukrainas ja Jordaanias.

Vaata ka
 Eesti Punane Rist

Viited

Välislingid
 Eesti Pagulasabi veebileht
 Eesti Pagulasabi Facebooki leht
 Eesti Pagulasabi Instagrami leht

Eesti mittetulundusühingud
Humanitaarabi
Ribakardin

Ribakardin ehk žalusii on aknakate. Ribakardinaid on palju erinevate juhtimissüsteemidega. Tüüpiline ribakardin koosneb mitmest vertikaalsest või horisontaalsest liistust, mis on valmistatud kõvast või suhteliselt kõvast materjalist, kas siis puidust, plastist või metallist, mida omakorda hoiavad koos nöörid, mis jooksevad läbi liistude. Ribakardinat saab akna ette ja sealt ära liigutada kas käsitsi või kaugjuhtimispuldi abil. Kui liistud on suletud asendis ja kattuvad, siis blokeerivad need suurema osa valgusest.

Kaks üldist ribakardina tüüpi on valmis ribakardin ja mõõdu järgi valmistatud ribakardin. Mõõdu järgi valmistatud kardinad on valmistatud nii, et need sobiksid konkreetse või mõõdetud akna suurusega. Valmismoodulid on valmistatud komplektidena, mis sobivad igale aknale.

Vaata ka
Ruloo

Olmetarbed
Ene Mihkelsoni Selts

Ene Mihkelsoni Selts on eesti kirjaniku Ene Mihkelsoni loomingu austajate ning tema lähemate sõprade asutatud isikute vabatahtlik ühendus. Seltsi eesmärk on kirjanik Ene Mihkelsoni vaimse pärandi, temale omaste ideede ja väärtuste elavana hoidmine ja edasikandmine. Ene Mihkelsoni Selts asutati 12. mail 2018 Tartus Eesti Kirjandusmuuseumis, peatselt pärast Mihkelsoni surma 2017. aastal.

Asutajaliikmed 
Seltsi 25 asutajaliikme hulka kuuluvad kirjanikud Viivi Luik, Maimu Berg, Hasso Krull, Aare Pilv, Carolina Pihelgas, kirjandusteadlased Janika Kronberg, Marin Laak, Arne Merilai, Tiina Ann Kirss, Sirje Olesk, Mart Velsker, Rutt Hinrikus, Eneken Laanes, Jaak Tomberg, Aija Sakova, Eve Pormeister, Berk Vaher, aga ka Marju Lauristin, Peeter Vihalemm, Merle Karusoo, Katrin Saukas, Aigi Rahi-Tamm, Reet Valgmaa, Lea Tooming ja Eva Velsker.

Juhatus 
Seltsi esimesse juhatusse valiti Ene Mihkelsoni pärandi hoidja Marju Lauristin, kirjandusteadlased Mart Velsker, Janika Kronberg, Marin Laak ja Aija Sakova. Seltsi esinaiseks valiti Aija Sakova.

Ene Mihkelsoni fond 
Septembris 2018 asutas Ene Mihkelsoni Selts Tartu Kultuurkapitali juurde Ene Mihkelsoni fondi. Fondi eesmärk on edendada Ene Mihkelsoni loomingu uurimist ning temale omaste ideede ja väärtuste elavana hoidmist ning edasikandmist. Selleks kuulutab Tartu Kultuurkapital koostöös Ene Mihkelsoni Seltsiga välja Ene Mihkelsoni fondi stipendiumid uurijatele, kes soovivad süvitsi tegeleda Ene Mihkelsoni loominguga või sellega seotud uurimisküsimustega.

Ene Mihkelsoni kultuurimõtestaja preemia 
Augustis 2019 asutasid Ene Mihkelsoni Selts Ene Mihkelsoni fondi juurde Ene Mihkelsoni kultuurimõtestaja preemia. Preemia on mõeldud Eesti kultuurimeedias ilmunud selliste silmapaistvate kirjutiste, tele- või raadiosaadete esiletõstmiseks, mis on aidanud kaasa raamatukultuuri ja kirjandusliku loomingu väärtustamisele Eesti ühiskonnas, süvitsi analüüsinud ja mõtestanud eesti keeles ilmuvat kirjasõna ning avardanud kaasaja Eesti kultuuris ja kirjanduses toimuva mõistmise ajalisi ja ruumilisi piire.

Viited

Eesti seltsid
Tänapäeva noorsooromaan

Tänapäeva noorsooromaan on noorsoole suunatud Eesti raamatusari, mida annab välja kirjastus Tänapäev. Sarja esimene romaan ilmus 2007.

Raamatud
Ketlin Priilinn. Maarjamäe kägu. 2007
Birk Rohelend. Mina, Mortimer. 2007
Mare Sabolotny. Kirjaklambritest vöö. 2007
Marje Ernits. Hei, Dima!. 2009

Välislingid
Sarjast Kirjastuse Tänapäev kodulehel

Eesti raamatusarjad
TRF1

TRF1 on Prantsusmaa sõjaväe kasutatav veetav abimootoriga keskmine 155 mm välihaubits.

Haubitsad
AMX-30 Auf1

AMX-30 Auf1 on Prantsusmaal toodetud liikurhaubits. 

Mudelit hakati arendama 1970. aastatel ja esimene valmis masin võeti kasutusele 1977. aastal.

Liikursuurtükid
Prantsusmaa relvad
CAESAR

CAESAR (lühend prantsuse keelest CAmion Equipé d'un Système d'ARtillerie) on Prantsusmaal toodetud liikurhaubits.

Ajalugu 
CAESAR arendati välja 1990. aastatel. Seda esitleti avalikkusele esimest korda 1994. aastal. 1998. aastal hakati tootmiseelset mudelit katsetama Prantsuse sõjaväes.

CAESAR võeti relvastusse 2000. aastate alguses, see põhineb veoautošassiil, millele on paigutatud 52-kaliibri pikkuse rauaga 155 mm haubits. See mahutab 18 mürsku ja seda juhib tavaliselt viieliikmeline meeskond, kuigi vajaduse korral saab CAESAR-i juhtida vaid ka kolm inimest. Laskekaugus on erineva moonaga 40 kuni 50 km.

Süsteem on integreeritud täielikult arvutipõhise süsteemiga, mis tagab automaatse juhtimise. Eurosatory 2006 ajal eksponeeriti CAESARit automaatse paigaldussüsteemiga, mis põhines SIGMA 30 inertsiaalsel navigatsioonisüsteemil.

Nexter arendas CAESARi jaoks soomustatud kabiini, mis annab meeskonnale suurema kaitse. Täiendav soomus kaitseb teeäärsete pommide, sõidukivastaste miinide ja 155 mm mürskude eest, mis maanduvad sõidukist rohkem kui viie meetri kaugusele.

Kasutajad

Viited 

Liikursuurtükid
Prantsusmaa relvad
Starõi Sambir

Starõi Sambir (ukraina keeles Старий Самбір; poola keeles Stary Sambor) on linn Ukrainas Lvivi oblastis Lvivi rajoonis. Kuni 2020. aastani oli linn Starõi Sambiri rajooni keskus. Starõi Sambir asub Dnestri jõe ääres, Sambirist 17 km edela pool.

Linna läbib Sambiri–Tšopi raudteeliin.

Kroonikates on Sambiri-nimelist asulat mainitud esmakordselt 1071. aastal. 1241. aastal vallutasid ja hävitasid mongolid Sambiri. Ellujäänud Sambiri elanikud asusid elama Pogonitši külla. Pogonitši uueks nimeks sai Novõi Sambir (Новий Самбір, 'Uus Sambir') ja hiljem lihtsalt Sambir. Kui esialgne Sambir taas üles ehitati, sai see uueks nimeks Starõi Sambir (Старий Самбір, 'Vana Sambir'). Starõi Sambiri nime mainitakse ürikutes esimest korda 1301. aastal. Magdeburgi linnaõigused sai Starõi Sambir 1553. aastal. 1837. aastal toimunud maavärin hävitas Starõi Sambiri peaaegu täielikult ja linn kaotas endise tähtsuse.

2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Starõi Sambiri elanikest ukrainlasi 98,59%, venelasi 0,95% ja poolakaid 0,23%.

Galerii

Viited

Ukraina linnad
Lvivi oblast
Peremõšljanõ

Peremõšljanõ (ukraina keeles Перемишляни; poola keeles Przemyślany) on linn Ukrainas Lvivi oblastis Lvivi rajoonis. Kuni 2020. aastani oli Peremõšljanõ rajooni keskus. Peremõšljanõ asub Lvivist umbes 43 km idakagus.

Kirjalikes ürikutes mainitakse Peremõšljanõt esimest korda 1437. aastal, Magdeburgi linnaõigused sai 1623. aastal.

Esimese Poola jagamise tulemusel läks Peremõšljanõ 1772. aastal Habsburgide Austria keisririigi võimu alla. 1919–1939 oli linn Poola koosseisus.

1857. aastal rajati Peremõšljanõs mesinduskool, mille tõttu on linna vapil ja lipul kujutatud taru ja mesilasi.

2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Peremõšljanõ elanikest ukrainlasi 98,65%, venelasi 0,87% ja poolakaid 0,35%.

Galerii

Viited

Ukraina linnad
Lvivi oblast
Hõriv

Hõriv (ukraina keeles Хирів; poola keeles Chyrów) on linn Ukrainas Lvivi oblastis Sambiri rajoonis.

Hõriv on raudteesõlm, asub Poola piirist umbes 12 km kaugusel.

Kirjalikes allikates mainitakse Hõrivi esimest korda 1374. aastal, Magdeburgi linnaõigused sai 1528. aastal.

Aastatel 1886–1939 tegutses linnas jesuiitide kolleegium.

2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Hõrivi elanikest ukrainlasi 96,78%, venelasi 2,18% ja poolakaid 0,67%.

Galerii

Viited

Ukraina linnad
Lvivi oblast
Lorenzo Sotomayor

Lorenzo Sotomayor Collazo (aserbaidžaani keeles Lorenso Sotomayor Kollazo; sündinud 16. veebruaril 1985 Havannas ) on Kuuba ja Aserbaidžaani poksija.

Päritolu ja nime erikujud
Kuubal sündinud Sotomayori nimi on hispaania keele reeglite järgi kasutatav enamasti koos esimese (isapoolse) perekonnanimega (Sotomayor), millele harva kasutatakse lisaks teist (emapoolset) perekonnanime (Collazo). 

Ta loobus 2012. aastal Kuuba kodakondsusest, et saavutada olümpiamängudele pääsemiseks paremaid võimalusi mõne teise riigi lipu all ning sai Aserbaidžaani kodakondsuse.

Aserbaidžaanis elades on ta hakanud võistlejanimena kasutama Collazo Sotomayor (aserbaidžaani keeles Kollazo Sotomayor).

Poksijana

Kuuba meistrivõistlustel
Ta oli Kuuba meister kergekaalus (kuni 60 kg) 2009. aastal. Ta sai Kuuba meistrivõistlustel kergekaalus (kuni 60 kg) ja I kergekeskkaalus (kuni 64 kg) aastatel 2008–2012 veel kolm medalit.

Aserbaidžaani meistrivõistlustel
Ta oli Aserbaidžaani meister I kergekeskkaalus (kuni 64 kg) 2014. aastal.

Kaasaegsetel olümpiamängudel
Ta sai I kergekeskkaalus (kuni 64 kg) 2016. aasta Rio de Janeiro olümpiamängude poksivõistlustel hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedali- ja olümpiavõitjale Fazliddin Gʻoibnazarovile (Usbekistan).

Ta on esimene ja seni ainuke Aserbaidžaani poksija, kes Aserbaidžaani võistlejana on kaasaegsetel olümpiamängudel saanud hõbemedali.

Maailmameistrivõistlustel
Ta osales I kergekeskkaalus (kuni 64 kg) 19. maailmameistrivõistlustel (Hamburg, 2017), kus kaotas 1. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.

Tunnustused
2016 Aserbaidžaani ordeni "Isamaa teenimise eest" III järk

Isiklikku
Tema lell on endine tuntud Kuuba kergejõustiklane (kõrgushüppaja) Javier Sotomayor.

Viited

Välislingid
 

Kuuba poksijad
Aserbaidžaani sportlased
Sündinud 1985
Legaat (Rooma õigus)

Legaat (ld legatum) ehk kehtivas õiguses annak oli Rooma õiguses pärandaja testamentaarne korraldus pärijale täita mingi üksik kohustus ühe või mitme isiku kasuks (kasu saav isik on legataar ehk legaadisaaja). Legaadisaaja ei muutunud seetõttu siiski pärijaks.  Legataar oli surnud isiku singulaarne, mitte universaalne õigusjärglane ehk õigusjärglasele läks(id) pärandaja surma korral üle vaid üksikese(med) ning õigusjärglane ei vastutanud pärandaja võlgade eest.  

Legaat võis olla rahasumma või ese, mille legaatar sai annaku korras. Legaati võis määrata ainult testamendijärgsetele pärijatele.  Sama asja sai legaadiks jätta ka kahele isikule ehk kaaslegataaridele.

Legaatide liigid 
Tunti nelja võimalust, kuidas legaate jätta:
 Asjaõiguslik ehk vindikatsioonilegaat (legatum per vindicationem). Selle järgi sai pärijalt isik, kellele legaat määrati, pärandi vastuvõtu momendist kohe vahenditult omandiõiguse legeeritud asjale ja asja mittekättesaamisel võis esitada rei vindicatio (vindikatsioonihagi ehk asja väljanõudmine ebaseaduslikust valdusest). Sellest ka legaadi nimetus. Vindikatsioonilegaat jäeti sõnadega: "Ma jätan, ma pärandan Titiusele orja Stichuse" (Titio Hominem Stichum do, lego).  

 Võlaõiguslik ehk damnatsioonilegaat (legatum per damnationem), mille puhul pandi pärijale kohustus täita see, mis oli legaadi objekt, omandiõigus vahetult üle ei läinud. Damnatsioonilegaat jäeti sõnadega: "Olgu mu pärija kohustatud andma orja Stichuse..." ( Heres meus Stichum servum dare damnas esto). Damnatsioonilegaadiga sai jätta ka vara, mis kuulus teisele ning pärijal oli kohustus anda legataarile kas see vara või maksta talle legaadina jäetud vara väärtus. Vara, mida ei olnud olemas testamendi tegemise ajal, võidi samuti jätta damnatsioonilegaadina.  

 Asja võtmise ehk talumise kohustusega legaadi (legatum sinendi modo) puhul kohustus pärija lubama mitte takistada legataaril legeeritud asja võtmist. Talumise kohustusega legaat jäeti sõnadega: "Olgu mu pärija kohustatud lubama isikul X võtta ori Stichus ja tal on õigus ori endale jätta." (Heres meus damnas esto sinere Lucium Titium hominem Stichum sumere sibique habere). Selle legaadi käigus võis pärandaja jätta legaadina kas temale kuuluvat vara või vara, mis kuulus tema pärijale pärandaja surma ajal.

 Ette välja antav legaat ehk eellegaat (legatum praeceptionem) ei koormanud pärandajate osi, sest see anti välja kõigepealt, enne kui pärandiosad olid ära jagatud. Rooma klassikalise ajastu juristid vaidlesid, kelle kasuks oli võimalik seda anda. Sabiniaanid arvasid, et eellegaat on võimalik ainult ühe kaaspärija kasuks, prokuliaanid väitsid, et legatum per praeceptionem on võimalik ka kolmandate isikute kasuks ja see sarnaneb legatum per vindicationem'''iga. Ette välja antav legaat jäeti sõnadega: "Võtku Lucius Titius ori Stichus eelnevalt [pärandist ära]." (Lucius Titius hominem Stichum praecipito'').  

Hiljem kaotati nende sõnade tavatähendus keisrite korraldustega, kuna sooviti legaadi andmisel eelistada pärandaja tahet, mitte sõnu (Inst. 2.20.2).

Viited 

Pärimisõigus
Rooma õigus
Albert Tischler

Albert Tischler (kasutusel ka Tišler) (pseudonüümiga Dixi), (14. jaanuar 1913 Kabala vald, Pilistvere kihelkond, Viljandimaa – 15 aprill 2000 Glendale, California, Ameerika Ühendriigid), oli eesti karikaturist ja ajakirjanik.

Kuni 1931. aastani õppis Viljandimaa Poeglaste Gümnaasiumis. Edasi õppis 1931–1939 aastatel Tartu Ülikooli ôigusteaduskonnas advokaadiks, kuulus Üliõpilaste Selts Raimla. Peale ülikooli lõpetamist praktiseeris Tallinnas jaoskonna- ja ringkonnakohtudes. Juba noorikuna alustas ajakirjanduslikku tegevust, nii pildis kui sõnas. Alguses kirjutas ja joonistas Sakalale, hiljem avaldasid tema kirjutisi ka Tallinna ajalehed. 

1944. aastal lahkus Eestist Rootsi, 1948. aastal põgenes koos 67 kaaslasega väikese kalalaevaga USAsse. 1957. asus elama Los Angelesse, kus viimased 25 aastat töötas ta suurkorporatsioonis American Cyanamid. 1981–1989. aastatel tegi ajakirjanikuna kaastööd ajalehele Vaba Eesti Sõna, kuhu joonistas ka šarže ja karikatuure.

Viited 

Eesti ajakirjanikud
Eesti karikaturistid
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Üliõpilaste Selts Raimla liikmed
Eestlased Ameerika Ühendriikides
Sündinud 1913
Surnud 2000
2S35 Koalitsija-SV

152 mm liikursuurtükk 2S35 Koalitsija-SV (Самоходная гаубица 2С35 Коалиция-СВ) on Venemaal valmistatud soomustatud liikurhaubits.

Vaata ka 
 AHS Krab

Venemaa relvad
Liikursuurtükid
Arkadi Babtšenko

Arkadi Babtšenko (18. märts 1977 Moskva) on vene sõjaajakirjanik.

Eesti keeles on 2011. aastal ilmunud tema raamat "Sõda Tšetšeenias: ühe sõduri lugu".

Elulugu 
Babtšenko osales ajateenijana esimeses Tšetšeenia sõjas ja palgasõdurina teises Tšetšeenia sõjas. Pärast seda töötas sõjaajakirjanikuna ajalehes Moskovskij Komsomolets ja pikemalt Novaja Gazetas. Muuhulgas kajastas selle jooksul Venemaa sõjategevust Gruusias 2008. aastal ja Donbassis 2014. aastal.

29. mail 2014 edastas Babtšenko reportaaži Vene-Ukraina sõja ajal Slovjanski lähistel kopteri Mi-8 allatulistamise kohta. Koos kindralmajor Sergi Kultšõtskõiga hukkus veel 12 kopteris olnud sõjaväelast. Neli aastat hiljem Facebookis avaldatud kirjutises kinnitas ajakirjanik, et ruumi nappuse tõttu teda lennule kaasa ei võetud.

2017. aastal lahkus Babtšenko Venemaalt ja asus elama Kiievisse. 29. mail 2018 lavastas Ukraina julgeolekuteenistus ta mõrva. Teatati, et Babtšenkot tulistati oma kodumaja lävel Kiievis ja ta suri teel haiglasse kiirabiautos. Päev hiljem ilmus Babtšenko aga elusana pressikonverentsile koos Ukraina Julgeolekuteenistuse ülema Vassõl Grõtšakiga, kes selgitas, et julgeolekuteenistus lavastas mõrva selleks, et vahistada Ukraina palgamõrtsukad, kelle olid väidetavalt värvanud Venemaa julgeolekuteenistuse töötajad ja kes kavandasid Babtšenkole atentaati. Tänu erioperatsioonile tabati nii mõrva organiseerija kui ka palgatud mõrvar.

Alates 2019. aasta novembri algusest elas vabatahtlikus eksiilis Iisraelis. Selle järel aga vabakutselise ajakirjanikuna Euroopas.

Bibliograafia

Teoste tõlkeid
 Sõda Tšetšeenias: ühe sõduri lugu. – Grenader, 2011. – 352 lk – ISBN 9789949448586.
 One Soldier's War. – Grove Press, 2009. – 416 lk – ISBN 0802144039.
 One Soldier’s War in Chechnya. – Portobello Books Ltd, 2008. – 304 lk – ISBN 1846270405.
 War & Peace: Contemporary Russian Prose. – GLAS New Russian Writing, 2006. – 400 lk – ISBN 5717200749.
 Die Farbe des Krieges. – Rowohlt Berlin, 2007. – 256 lk – ISBN 387134558X.
 Ein guter Ort zum Sterben. – Rowohlt Berlin, 2009. – 128 lk – ISBN 3871346411.
 La guerra más cruel. – Galaxia Gutenberg, 2008. – 480 lk – ISBN 978-84-8109-762-7.
 Dagar i Alchan-Jurt. – Ersatz, 2014. – 116 lk – ISBN 978-91-87891-02-1.

Viited

Välislingid

 "Kogenud Vene sõjaajakirjanik: "Ukraina kaotab rindel oma parimaid inimesi, Venemaa "biomassi"" Eesti Ekspress, 10. august 2022

Sündinud 1977
Antiochos VI Dionysos

Antiochos VI Dionysos Theos Epiphanes (kreeka keeles Αντίοχος Στ' Διόνυσος, ′Dionysos′, kreeka jumal, ὁ Θεός, ′jumal′, ja ὁ Ἐπιφανής, ′jumala kehastus′) (u 148−u 140 eKr) oli Seleukiidide soost kuningas (145−140 eKr), nominaalne valitseja.

Elulugu
Ta oli kuningas Alexandros I Balase (suri 146 eKr) ja tema abikaasa Egiptuse printsessi Kleopatra Thea (u 164−121 eKr) poeg. Antiochose tõstis aastal 145 eKr troonile Süüria väepealik Diodotos Tryphon, kes ilmus poisslapsega Araabiast Apameiasse. Järgnevalt ründas Tryphon Antiookiat, mis alistus peagi ja Antiochos marssis võidukalt linna. 143. või 142. aasta paiku anti teada, et Antiochos oli saanud kõhuhaiguse, mis vajas operatsiooni. Noor kuningas surigi selle käigus. Teistel andmetel oli tema surmas vastutav patroon Tryphon.

Vaata ka
Seleukiidide riik

Kirjandus
Bevan, Edwyn Robert. The House of Seleucus. Vol. II. London: Edward Arnold, 1902. Lk 226, 227, 230 .
Chrubasik, Boris. Kings and Usurpers in the Seleukid Empire. The Men who Would be King. Oxford: Oxford University Press, 2016. Lk 135-139 .

Välislingid 
Antiochos VI Dionysose biograafia

Seleukiidid
Jevgeni (Rešetnikov)

Jevgeni (vene keeles Евгений; kodanikunimega Valeri Germanovitš Rešetnikov, vene keeles Валерий Германович Решетников; sündinud 9. oktoobril 1957 Majakovski asulas Jesili rajoonis Akmola oblastis Kasahhi NSV-s) on Vene Õigeusu Kiriku vaimulik, Tallinna ja kogu Eesti metropoliit. 
 
Aastatel 1995–2018 oli ta Moskva Vaimuliku Akadeemia rektor. 

29. mail 2018 valiti Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kiriku täiskogul Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kiriku eestseisjaks ja kinnitati patriarh Kirilli poolt sellele ametikohale sama aasta 3. juunil. 

Ta sündis aastal 1957 Majakovski asulas Jesili rajoonis Akmola oblastis Kasahhi NSV-s, kuid kasvas üles Kirovis. 

16. aprillil 1994 pühitseti ta Moskva piiskopkonna Vereja vikaarpiiskopiks (:ru). 25. veebruaril 2000 ülendati ta peapiiskopiks, 3. juunil 2018 metropoliidiks. 

Eesti õigeusu piiskopid
Venemaa õigeusu piiskopid
Metropoliidid
Teoloogid
Sündinud 1957
Halina Górecka

Halina Sylwia Górecka (neiupõlvenimi Halina Richter; sündinud 4. veebruaril 1938 Chorzówis) on Poola ja Saksamaa endine kergejõustiklane, jooksja.

1960. aastal Rooma olümpiamängudel kuulus Halina Górecka pronksi võitnud Poola 4×100 meetri jooksu teatevõistkonda. Neli aastat hiljem Tōkyō olümpiamängudel võitis ta 4×100 meetri teatejooksus Poola naiskonna koosseisus kuldmedali. 

1968. aastal México olümpiamängudel esindas ta Lääne-Saksamaa naiskonda.

Poola kergejõustiklased
Sündinud 1938
Jooksjad
Astrid Tammiste

Astrid Tammiste (sünninimi Astrid Turvas; 16. veebruar 1930 Tallinn – 16. juuni 2002 Pärnu) oli eesti arst (pediaater).

Ta oli Pärnu Linna Haigla linnapediaater, hiljem Pärnu peapediaater.

Ta on kirjutanud brošüüri lapsevanematele "Imiku kalender: meelespea terve imiku vanematele".

Ta oli Eesti Lastearstide Seltsi auliige.

Ta on maetud Sindi uuele kalmistule.

Tunnustus
1982 Eesti NSV teeneline arst

Viited

Eesti arstid
Eesti NSV teenelised arstid
Sündinud 1930
Surnud 2002
Sindi uus kalmistu

Sindi uus kalmistu on kalmistu Pärnumaal Tori vallas.

Kalmistut haldab Sindi linnavalitsus.

Kalmistule maetud isikuid
Aleksander Kask
Aleksander Kuller
Astrid Tammiste

Vaata ka
Sindi vana kalmistu

Pärnu maakonna kalmistud
Ameerika Ühendriikide holokausti memoriaalmuuseum

Ameerika Ühendriikide holokausti memoriaalmuuseum (inglise keeles United States Holocaust Memorial Museum, lühendatult USHMM) on Ameerika Ühendriikides Washingtonis asuv muuseum ja uurimiskeskus, mis on keskendunud holokausti teemale. 

Mäluasutus avati 22. aprillil 1993. Selles on üle 12 000 arhivaali ja eraldi arhiiv tuhandetele dokumentidele, fotodele, salvestatud intervjuudele, filmidele ja raamatutele.

Näiteks 2015. aastal külastas muuseumi umbes 1,6 miljonit inimest.

Ameerika Ühendriikide muuseumid
Washington
Holokaust
Zolotšiv

Zolotšiv (ukraina keeles Золочів; poola keeles Złoczów) on linn Ukrainas Lvivi oblastis, Zolotšivi rajooni keskus. Linn asub Lvivist umbes 60 km ida pool.

Linna tähtsamaid vaatamisväärsusi on 17. sajandil rajatud Zolotšivi kindlus.

Kirjalikes allikates mainitakse Zolotšivi esimest korda 1427. aastal, Magdeburgi linnaõigused sai 1523. aastal. 1772. aastal läks Zolotšiv Esimese Poola jagamise tagajärjel Habsburgide Austria keisririigi võimu alla.

Esimese maailmasõda ajal oli Zolotšiv 1914–1915 Vene vägede poolt hõivatud. Pärast Austria-Ungari kokkuvarisemist oli Zolotšiv 1918. aasta novembrist kuni 1919. aasta maini esmalt Lääne-Ukraina Rahvavabariigi ja seejärel Ukraina Rahvavabariigi koosseisus. 1919–1939 oli Zolotšiv Poola koosseisus.

Teises maailmasõjas hõivas Punaarmee Zolotšivi 18. septembril 1939 ja linn inkorporeeriti novembri algul koos ülejäänud vallutatud aladega Nõukogude Liidu koosseisu.

1941. aasta juunis mõrvas NKVD Zolotšivis 700 inimest. Saksa väed hõivasid Zolotšivi 1. juulil 1941. 3. juulil 1941 algas mitu päeva kestnud pogromm, mille käigus lasti maha või tapeti üle 3000 juudi. Punaarmee vallutas Zolotšivi tagasi 17. juulil 1944.

2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Zolotšivi elanikest ukrainlasi 97,07%, venelasi 1,96%, poolakaid 0,52% ja valgevenelasi 0,17%.

Galerii

Viited

Ukraina linnad
Lvivi oblast
Apameia (Süüria)

Apameia (kreeka keeles Ἀπάμεια, araabia keeles آفاميا‎, Afamia), ka Orontose-äärne Apameia, ladinapäraselt Apamea, hiljem Colonia Claudia Apamea oli antiikaja kreeka ja rooma linn Süürias Ghabi orus. Tänapäeval asuvad linna varemed 55 kilomeetri kaugusel Hamast loodes.

Ajalugu
Linna asutas 300. aasta paiku eKr Seleukiidide dünastia rajaja Seleukos I Nikator, kelle kätte oli piirkond langenud 312. aastal eKr. Ta nimetas selle oma Baktria päritolu naise Apama järgi Apameiaks. Linn asus oluliste kaubateede ristumiskohas ja sellest sai üks tähtsamaid Süüria linnu. Seleukos tegi sellest oma sõjaväebaasi, kus oli 500 elevanti ja oluline hobusekasvatus. II sajandil eKr oli linn Seleukiidide riigi valitseja Diodotos Tryphoni tugipunkt. Aastal 64 eKr tungis Süüriasse Rooma väepealik Gnaeus Pompeius Magnus ja purustas Apameia kindluse; edaspidi kuulus Apameia Rooma Süüria provintsi. Aastal 6 pKr läbiviidud rahvaloenduse andmetel elas linnas 117 000 vaba inimest, seega võis Apameia elanikkond küündida poole miljonini, tehes selle üheks suurimaks linnaks Rooma idaprovintsides. Aastal 115 pKr hävis see suures osas maavärinas, kuid ehitati taas üles. Ajavahemikus 218−234 pKr paiknes Apameias Rooma leegion Legio II Parthica. Hilisantiikajal oli linn Syria Secunda provintsi pealinn. VI sajandil purustas linna Pärsia Sassaniidide kuningas Chosroes I, kuid linn ehitati osaliselt üles. 1152. aastal langes see taas maavärina ohvriks. Linn hüljati XIII sajandil. Tänapäeval asub selle lähedal Qalaat al-Madiqi linn.

Varemed

Tänapäeval on muistsest linnast säilinud mitmete ehitiste jäänuseid, ehkki Süüria kodusõjas on see kannatada saanud ja seda on rüüstanud aardekütid. Ehitistest väljapaistvaim on Suur kolonnaad, mis oli ligi kaks kilomeetrit pikk ja oli Rooma maailmas üks pikimaid. Juba Seleukiidide ajal rajatud ja hiljem roomlaste poolt ümber ehitatud teater mahutas kuni 20 000 pealtvaatajat ning oli üks suurimaid; ainult Roomas asunud Pompeiuse teater oli teadaolevalt veelgi suurem. V sajandist pKr pärit ilmselt Syria Secunda asehalduri paleest leitud Suur jahimosaiik (120 m²) asub tänapäeval Brüsselis muuseumis.

Vaata ka
Seleukiidide riik

Ajaloolised linnad
Süüria ajalugu
Süüria muistised
Seleukiidide riik
Garbiñe Muguruza

Garbiñe Muguruza Blanco (sündinud 8. oktoobril 1993 Caracases Venezuelas) on Hispaania naistennisist.

Garbiñe Muguruza ema on venezuelalane ja isa baski rahvusest Hispaania kodanik.

11. septembril 2017 tõusis ta üksikmängus WTA edetabelis esikohale ning püsis seal 4 nädalat. Ta on karjääri jooksul võitnud üksikmängus 6 WTA ja 7 ITF-i turniiri. 2016. aastal võitis ta Prantsusmaa lahtised meistrivõistlused tennises ja 2017. aastal Wimbledoni turniiri.

Välislingid 
http://www.garbiñemuguruza.com/
http://www.wtatennis.com/players/player/316239/title/Garbiñe-Muguruza-0

Hispaania tennisistid
Sündinud 1993
Juri Ljubimov

Juri Petrovitš Ljubimov (vene keeles Юрий Петрович Любимов; 30. september (vkj 17. september) 1917 Jaroslavl, Jaroslavli kubermang – 5. oktoober 2014 Moskva) oli vene teatrilavastaja, näitleja ja pedagoog, Venemaa Föderatsiooni rahvakunstnik, Venemaa Kunstide Akadeemia auliige. 

Ta oli Taganka teatri asutaja ja kauaaegne peanäitejuht.

Ljubimov lõpetas 1939. aastal Štšukini-nimelise teatrikooli. 1964. aastal asutas ta Taganka teatri, mille kauaaegse juhina pälvis tähelepanu ja kuulsust kogu maailmas. 1980. aastatel sattus Ljubimov võimude põlu alla, tema lavastuste mängimine keelati ja 1984. aastal, kui ta parajasti Londonis viibis, võeti talt Nõukogude Liidu kodakondsus. Ta sai kodumaale naasta alles 1989. aastal.

2011. aasta juunis toimunud ringreisil Tšehhis tekkis Ljubimovil Taganka näitlejatega tüli palga pärast ning ta lahkus oma teatrist. 

Ljubimov lavastas elu jooksul kodu- ja välismaal üle 100 draamanäidendi ja ooperi. Näitlejana mängis ta 37 teatrilavastuses ja 17 filmis.

Tunnustus
1952 – Stalini preemia (2. järk), teatrirolli eest 
1954 – Vene NFSV teeneline kunstnik
1992 – Venemaa Föderatsiooni rahvakunstnik
1996 – Venemaa Föderatsiooni riiklik preemia 
2000 – Kuldne Mask kategoorias eriauhind "Au ja väärikuse eest" 
2003 – Maarjamaa Risti III klassi teenetemärk

Mälestuse jäädvustamine
2017. aastal lasi Venemaa Pank käibele kaherublase hõbedast meenemündi Juri Ljubimovi sajanda sünniaastapäeva jäädvustamiseks.

Viited

Välislingid

Juri Ljubimov. Näitlejad on kergesti riknev kaup. TMK 1999/06. ares.nlib.ee
Teatrilegend Juri Ljubimov aitab taastada Katariina kirikut. epl.delfi.ee, 7. august 2003
KÖP: Juri Ljubimov. arhiiv.err.ee, 2. märts 2007
Juri Ljubimovi ja Jevgeni Ponassenkovi vestlus pärast Ljubimovi 2011. aasta intsidenti Taganka näitlejatega. Salvestatud Jevgeni Ponassenkovi saatesarja "Saatuse poeesia" raames. youtube.com, 10. detsember 2011
Suri vene teatrilegend Juri Ljubimov. maailm.postimees.ee, 5. oktoober 2014

Venemaa teatrilavastajad
Venemaa näitlejad
Maarjamaa Risti III klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1917
Surnud 2014
Uudo Sepp

Uudo Sepp (sündinud 28. märtsil 1997 Kuressaares) on eesti laulja. Ta on saate "Eesti otsib superstaari" seitsmenda hooaja võitja.

Ta on lõpetanud Kuressaare Gümnaasiumi 2016. aastal.

2020. aasta septembris astus Sepp Tallinna Ülikooli õppima suhtekorralduse erialale.

Aastal 2018 ilmus tema album "Sinule".

Tema isa on Sõrve Villatööstuse omanik Egon Sepp.

Ta osales võistlusel "Eesti Laul 2020", kus saavutas 10. koha.

Viited

Eesti lauljad
Sündinud 1997
Kama (pistoda)

Kama (pärsia قمه) (Eestis tuntud ka kui kinžall) on väike Pärsia mõõk, tuntud Kaukaasias kui kina ja Gruusias kui kama. See on pikk, lai kahepoolne võitlusnuga või lühike mõõk, mis on eriti levinud Tšerkessias ja teistes naaberregioonides Kaukaasias. Kamat on traditsiooniliselt kandnud ka kasakad, kes võtsid selle üle tšerkessidelt ja on üldtuntud "kasaka pistodana" ning kinžallina Venemaal ja Ukrainas. See sarnaneb Vana-Rooma gladiusega ja Šoti dirkiga.

Viited 

 Relvad
 Pärsia
 Kaukaasia
 Külmrelvad
 Kasakad
Jaunburtnieki mõis

Jaunburtnieki mõis (saksa keeles Sternhof, läti keeles Jaunburtnieku muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Astijärve kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub mõisasüda Valmiera piirkonnas Bērzaine vallas Bērzaines.

Ajalugu
Mõisa kohta on esimesi teateid XVII sajandist, mil see kuulus Astijärve mõisa koosseisu. Viimane läänistati XVII sajandi alguses riigikantsler Axel Oxenstiernale. Reduktsiooni ajal reduktseeriti mõis tema järeltulijatelt ja see oli kuni 1762. aastani riigimõis. Aastail 1703–1748 olid mõisa rendivaldajateks Vietinghoffid, seejärel oli see kaks aastat vabahärra Gustav Reinhold von Mengdeni valduses. Aastail 1750–1752 oli rentnikuks Narva kindluse komandant vabahärra Heinrich Wilhelm von Stein, seejärel Viiburi kubermangu nõunik Abraham Hegge. Seejärel valdasid seda Buddenbrockid. 1762. aastal doneeriti mõis Burchard Christoph von Münnichile ja tema abikaasale. Münnichitele kuulus mõis aastani 1774, mil see läks Rönnede valdusse. Vahepeal kuulus mõis veel Chreptowiczitele, aadliseisusse mitte kuulunud Schickide perele ja Smolianidele. Viimane omanik oli aastatel 1910−1920 vabahärra Axel Woldemar von Nolcken (1883−1954).

Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 16 ja 5/8 adramaad, sellele allus 316 mees- ja 317 naishinge (neist osa olid Matīši kihelkonna hingekirjas). Aastal 1688 oli mõisa suurus 16 ja 1/4 adramaad. Aastal 1734 oli adramaid 15 ja 1/8, aastal 1757 aga 15 ja 7/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus 12 ja 11/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 12 ja 11/20, aastal 1881 aga 6 ja 70/80, lisaks allus mõisale 16 ja 20/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.

Mõisaansambel
Mõisakompleksist on säilinud härrastemaja, mõisavalitseja maja, laut-tall, ait, sepikoda, piiritusevabrik ja park.

Karjamõisad
Mõisa koosseisu kuulus aastal 1816 mainitud karjamõis, mis jäi Matīši kihelkonda: Sehmel.

Viited

Valmiera piirkonna mõisad
Astijärve kihelkond
Astijärve kirikumõis

Astijärve kirikumõis ehk Burtnieki kirikumõis (saksa keeles Pastorat Burtneck, läti keeles Burtnieku mācītājmuiža) oli kirikumõis Liivimaal Volmari kreisis Astijärve kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub mõisasüda Valmiera piirkonnas Burtnieki vallas.

Mõisakompleks, sealhulgas kirikuõpetaja maja, ait ja tall, on muinsusmälestistena riikliku kaitse all. Aastail 1988-1993 mõisakompleks restaureeriti.

Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 3 ja 1/4 adramaad, sellele allus 68 mees- ja 66 naishinge. Aastal 1688 oli mõisa suurus 3 ja 1/4 adramaad. Aastal 1734 oli adramaid kolm, aastal 1757 aga 3 ja 1/4. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 2 ja 3/20, aastal 1881 allus mõisale 2 ja 36/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.

1920. aasta agraarreformi ajal oli mõisa suurus 571 hektarit.

Viited

Valmiera piirkonna mõisad
Astijärve kihelkond
Astijärve mõis

Astijärve mõis ehk Burtnieki mõis (saksa keeles Schloß Burtneck, läti keeles Burtnieku muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Astijärve kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub mõisasüda Valmiera piirkonnas Burtnieki vallas Burtniekis.

Ajalugu   
Gustav II Adolf andis selle mõisa riigikantsler krahv Axel Oxenstiernale, ent seejärel sai sellest mõisate reduktsiooni käigus riigimõis. Keisrinna Anna Ivanovna andis selle mõisa 29. septembril 1736 krahv Löwenwolde valdusesse, ent aastal 1742 see konfiskeeriti temalt ja sellest sai taas riigimõis. 1744. aastal doneeriti see krahv Aleksandr Ivanovitš Rumjantsevile (1680−1749). Seejärel oli omanikuks tema poeg Pjotr Rumjantsev-Zadunaiski. Aastal 1806 ostis Theodor Heinrich von Schroeder tolle pojalt kogusumma 489 120 rubla eest Astijärve, Rūte, Seķi, Ēķini, Zvārte, Dūre, Briede ja Pučurga mõisad. Hiljem päris need tema poeg, Hollandi konsul Johann Friedrich von Schröder.

Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 17 ja 3/8 adramaad, sellele allus 474 mees- ning 490 naishinge. Aastal 1637 oli mõisa suurus 94 ja 1/2 adramaad, aastal 1641  sada viiskümmend neli adramaad, aastal 1688 aga nelikümmend aadramaad. Aastal 1734 oli adramaid 33 ja 1/4, aastal 1757 aga 17 ja 5/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus 15 ja 17/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 15 ja 17/20, aastal 1881 aga kuus, lisaks allus mõisale 17 ja 42/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.

1920. aasta agraarreformi ajal oli mõisa suurus 1474 hektarit.

Karjamõisad
Aastal 1816 kuulus mõisale üks karjamõis:  Kruse.

Mõisaansambel

Mõisakompleks, sealhulgas mõisavalitseja maja, Asti ordulinnuse varemed, kaks aita, tallid, piirdemüür, park, väravad ja kuivamaasild on muinsusmälestistena riikliku kaitse all.

Viited

Valmiera piirkonna mõisad
Astijärve kihelkond
Rūte mõis

Rūte mõis (saksa keeles Ruthenhof, varem Smaeling, läti keeles Rūtes muiža) oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Volmari kreisis Astijärve kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub mõisasüda Valmiera piirkonnas Burtnieki vallas Andruvese külas.

Ajalugu

Esimesed teated sellest mõisast pärinevad aastast 1404, mil see kuulus Albert Krammerile. Aastal 1523 andis Wolter von Plettenberg selle mõisa Goswin Smoelingile. Smoelingite valduses oli mõis ka aastal 1537 ja 1599.   

Gustav Adolf andis selle mõisa riigikantsler Oxenstiernale, ent seejärel sai sellest mõisate reduktsiooni käigus riigimõis. Anna Ivanovna andis selle mõisa 29. septembril 1736 krahv Löwenwolde valdusesse, ent aastal 1742 sai Rūtest taas riigimõis. 1744. aastal doneeriti see krahv Aleksandr Ivanovitš Rumjantsevile (1680−1749). Aastal 1806 ostis Theodor Heinrich von Schroeder Pjotr Rumjantsev-Zadunaiski pojalt kogusumma 489 120 rubla eest Rūte, Astijärve, Seķi, Ēķini, Zvārte, Dūre, Briede ja Pučurga mõisad.

Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 5 ja 7/8 adramaad, sellele allus 145 mees- ning 178 naishinge. Aastal 1757 oli mõisa suurus 5 ja 7/8 adramaad, aastal 1823 aga 4 ja 4/5 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 4 ja 8/15, aastal 1881 aga 2 ja 4/80, lisaks allus mõisale 5 ja 72/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.

1920. aasta agraarreformi ajal oli mõisa suurus 486 hektarit.

Karjamõisad

Aastal 1816 kuulus mõisale üks karjamõis:  Zahlit.

Vaata ka
Fideikomiss

Viited

Valmiera piirkonna mõisad
Astijärve kihelkond
Seķi mõis

Seķi mõis (saksa keeles Seckenhof, läti keeles Seķu muiža) oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Volmari kreisis Astijärve kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub mõisasüda Lätis Burtnieki piirkonnas Burtnieki vallas.

Ajalugu
Anna Ivanovna doneeris selle mõisa 29. septembril 1736 krahv Löwenwolde valdusesse, ent aastal 1742 sai Seķist taas riigimõis. 1744. aastal doneeriti see krahv Aleksandr Ivanovitš Rumjantsevile (1680−1749).  Sellelt ostis mõisa (koos Pučurga mõisaga) tema tütar, kes oli abiellunud Trubetskoide peresse. Aastal 1762 müüs ta need mõisad edasi von Siversite suguvõsale. . Aastal 1806 ostis Theodor Heinrich von Schröder Pjotr Rumjantsev-Zadunaiski pojalt kogusumma 489 120 rubla eest Seķi, Pučurga, Astijärve, Rūte, Zvārte, Ēķini, Briede ja Dūre mõisad.

Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 7 ja 1/4 adramaad, sellele allus 135 mees- ning 165 naishinge. Aastal 1757 oli mõisa suurus 7 ja 1/4 adramaad, aastal 1823 aga 6 ja 1/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 6 ja 1/10, aastal 1881 aga 1 ja 69/80, lisaks allus mõisale 6 ja 19/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.

1920. aasta agraarreformi ajal oli mõisa suurus 435 hektarit.

Vaata ka
Fideikomiss

Viited

Burtnieki piirkonna mõisad
Astijärve kihelkond
Diego Ribas da Cunha

Diego Ribas da Cunha (tuntud kui Diego või Diego Ribas; sündinud 28. veebruaril 1985 Ribeirão Pretos) on Brasiilia jalgpallur (poolkaitsja). 

Ta mängib Brasiilia kõrgliiga klubis Flamengo.

Klubikarjäär 
2014. aasta jaanuaris sõlmis ta lepingu Madridi Atléticoga, et mängida seal kuni hooaja 2013–2014 lõpuni. Madridi Atléticos tegi ta debüüdi 2. veebruaril 4:0 võidumängus Real Sociedadi vastu, lüües mängu viimase värava. 1. aprillil lõi ta UEFA Meistrite Liiga veerandfinaalis värava Barcelona vastu, aidates sellega Madridi Atlético Euroopa karikasarja poolfinaali esimest korda pärast 1974. aastal. Madridi Atlético jõudis lõpuks finaali, kus kaotati linnarivaalile Real Madridile. Sellest hoolimata õnnestus tal Madridi Atléticoga tulla Hispaania meistriks (enne seda oli see klubil õnnestunud 18 aastat varem).

2016. aasta juulis suundus ta Brasiiliasse, liitudes Flamengoga. Ta sai kiiresti Flamengo üheks kõige olulisemaks liikmeks. Flamengos tegi ta debüüdi 21. augustil 2016 kõrgliiga mängus Grêmioga, lüües mängu võiduvärava. Kuigi ta sai Flamengo meeskonnas platsile hooaja jooksul vähem kui pooltes mängudes, valiti ta kõrgliiga hooaja sümboolsesse koosseisu. Ta tuli 2019. aastal Flamengoga Brasiilia meistriks ja võitis lisaks Lõuna-Ameerika klubide meistrivõistlused.

Koondisekarjäär 
Debüüdi Brasiilia rahvuskoondises tegi ta 30. aprillil 2003 mängus Mehhiko vastu. Esimese värava lõi ta rahvuskoondise särgis 2003. aasta CONCACAF Gold Cupi alagrupimängus 14. juulil Hondurase vastu.

Ta on kuulunud Brasiilia koondisse ka 2004. ja 2007. aasta Copa Américal. Mõlemal korral tuldi turniiri võitjaks.

2008. aasta suveolümpiamängudel kuulus ta Brasiilia meeskonda. Ta lõi turniiril kaks väravat ja võitis meeskonnaga pronksmedali.

Saavutused 
Santos
Campeonato Brasileiro Série A: 2002, 2004
Porto
Intercontinental Cup: 2004
Primeira Liga: 2005–06
Supertaça de Portugal: 2004
Bremeni Werder
DFB-Ligapokal: 2006
DFB-Pokal: 2008–09
Madridi Atlético
UEFA Euroopa Liiga: 2011–12
La Liga: 2013–14
Flamengo
Campeonato Brasileiro Série A: 2019, 2020
Supercopa do Brasil: 2020, 2021
Copa Libertadores: 2019
Recopa Sudamericana: 2020
Campeonato Carioca: 2017, 2019, 2020, 2021

Viited

Välislingid 

Brasiilia jalgpallurid
Santos FC mängijad
FC Porto mängijad
Bremeni Werderi mängijad
Torino Juventuse mängijad
VfL Wolfsburgi mängijad
Madridi Atlético mängijad
Fenerbahçe SK jalgpallurid
Clube de Regatas do Flamengo mängijad
Primeira Liga mängijad
Bundesliga mängijad
Serie A mängijad
La Liga mängijad
Sündinud 1985
Aleksei Jermolov (1777−1861)

Aleksei Petrovitš Jermolov (vene: Алексей Петрович Ермолов, 4, juuni [v.k 24 .mai] 1777 – 23. aprill [v.k 11. april] 1861) oli Vene Impeeriumi kindral, kes juhatas Vene vägesid Kaukaasia sõjas.

Ta võttis osa kõigist Vene armee kampaaniatest prantslaste vastu, v.a Aleksander Suvorovi 1799 aasta kampaania põhjapoolses Itaalias ja Šveitsis. Sel ajal oli ta süüdistatav vandenõus keiser Paul I vastu ja saadetud asumisele. Kahe aasta pärast talle andestati ja ta asus Aleksander I teenistusse. Ta tõusis esile Napoleoni sõdade aegsetes lahingutes: Austerlitzi lahingus, Eilau lahingus, Borodino lahingus, Kulmi lahingus ja Pariisi lahingus. Hiljem juhatas ta Vene vallutussõda Kaukaasias, kus ta sai tuntuks oma brutaalsete võtete poolest (m.h põletatud maa taktikat kasutades). Oma kirjas keiser Aleksander I-le teatas ta muuhulgas: "Ma soovin, et hirm minu nime ees hoiaks meie piire tugevamalt kui ketid või kindlused." Kaukaasia ekspert Charles King on tema tegevust Kaukaasia sõja ajal nimetanud "riiklikult toetatud terroriks".

Viited 

 Venemaa sõjaväelased
 Kaukaasia ajalugu
 Kindralid
Napoleoni sõdade Venemaa sõjaväelased
Püha Georgi II klassi ordeni kavalerid
Venemaa keisririigi Riiginõukogu liikmed
 Sündinud 1777
 Surnud 1861
Suceni mõis

Suceni mõis (saksa keeles Sutzendorf, ka Suzzen, läti keeles Sucenu muiža) oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Volmari kreisis Katriņa kihelkonnas. Tänapäeval asub mõisasüda Limbaži piirkonnas Pāle vallas Būdele külas.

Ajalugu
Mõisa ajalugu on kogu aeg olnud seotud  Šķirstiņi mõisaga. Aastal 1492 ostis Jürgen Weipte Claus Salze tarbeks Šķirstiņi mõisa Jürgen Koskullilt ära. aastal 1492 loovutas Claus selle oma vennale Heinrichile. Aastal 1512 ostis selle mõisa Jacob Aderkas. Tema abikaasa abiellus hiljem Wolff von Schierstädtiga. Nende tütar Agneta abiellus Magnus Brümmeriga, nende tütar omakorda Johann von Tiesenhauseniga.

Aastal 1723 ostis mõisa Albert Cadaeus, kelle poeg, kindral Karl Gustav von Cahdeus, selle 1751. aastal 8584 taalri eest õuekohtu sekretär ja assessor von Fischerile müüs. Aastal 1780 ostis mõisa ooberst Zimmermann, selle tehingu juures on esmakordselt eraldi mainitud ka Suceni mõisa.  Aastal 1834 müüs tema poeg selle koos Šķirstiņi mõisaga 92 500 rubla eest ooberst Carl von Sommerile. Carli surma järel pärisid mõisad tema lesk Anna ja nende lapsed. Aastal 1868 ostis Carli poeg ülejäänud pärijatelt nende pärandiosad 120 000 rubla eest välja ja sai Suceni ning Šķirstiņi ainsaks omanikuks.

Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal koos Šķirstiņi mõisaga 4 ja 3/4 adramaad, neile allus 106 mees- ning 121 naishinge. Aastal 1641 oli nende mõisade suurus 3 ja 1/4 adramaad. 1688 oli mõisade suurus 5 ja 1/8 adramaad, aastal 1734 oli adramaid üks, aastal 1757 aga 4 ja 1/4. Aastal 1823 oli mõisade suurus 5 ja 9/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisadel adramaid 6 ja 8/20, aastal 1881 aga 4 ja 68/80, lisaks seitse adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.

Vaata ka
Fideikomiss

Viited

Limbaži piirkonna mõisad
Katriņa kihelkond
Volmari kreis
Šķirstiņi mõis

Šķirstiņi mõis (saksa keeles Napkull, läti keeles Šķirstiņu muiža) oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Volmari kreisis Katriņa kihelkonnas. Tänapäeval asub mõisasüda Limbaži piirkonnas Viļķene vallas Šķirstiņis.

Mõisakompleks 

XIX sajandi kuuekümnendatel aastatel kuulusid mõisakompleksi häärber, kõrts ja veski. Veski tarbeks rajati mõisa juurde paisjärv, veski ise tegutses Teise maailmasõjani.

Mõisa häärber rajati XIX sajandil. Tegemist oli puidust hoonega, mida kattis tellistest vooderdis. Pärast võõrandamist asusid seal vaestemaja ja rahvamaja, hiljem kujunes see Raudupese talu elumajaks. Nõukogude perioodil asusid seal kohaliku kolhoos]i kontor, klubi ja pood. 1999. aasta detsembris hävis hoone tules.

Ajalugu
Aastal 1492 ostis Jürgen Weipte Claus Salze tarbeks selle mõisa Jürgen Koskullilt ära. aastal 1492 loovutas Claus selle oma vennale Heinrichile. Aastal 1512 ostis selle mõisa Jacob Aderkas. Tema abikaasa abiellus hiljem Wolff von Schierstädtiga. Nende tütar Agneta abiellus Magnus Brümmeriga, nende tütar omakorda Johann von Tiesenhauseniga.

Aastal 1723 ostis mõisa Albert Cadaeus, kelle poeg, kindral Karl Gustav von Cahdeus, selle 1751. aastal 8584 taalri eest õuekohtu sekretär ja assessor von Fischerile müüs. Aastal 1780 ostis mõisa ooberst Zimmermann.  Aastal 1834 müüs tema poeg selle koos Suceni mõisaga 92 500 rubla eest ooberst Carl von Sommerile. Carli surma järel pärisid mõisad tema lesk Anna  ja nende lapsed. Aastal 1868 ostis Carli poeg ülejäänud pärijatelt nende pärandiosad 120 000 rubla eest välja ja sai Suceni ning Šķirstiņi ainsaks omanikuks.

Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal koos Suceni mõisaga 4 ja 3/4 adramaad, neile allus 106 mees- ja 121 naishinge. Aastal 1641 oli nende mõisate suurus 3 ja 1/4 adramaad. 1688 oli mõisate suurus 5 ja 1/8 adramaad, aastal 1734 oli adramaid üks, aastal 1757 aga 4 ja 1/4. Aastal 1823 oli mõisate suurus 5 ja 9/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisadel adramaid 6 ja 8/20, aastal 1881 aga 4 ja 68/80, lisaks seitse adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.

Karjamõisad

Aastal 1816 kuulus mõisale kaks karjamõisa: Knippe ja Buddel.

Vaata ka
Fideikomiss

Viited

Limbaži piirkonna mõisad
Katriņa kihelkond
Volmari kreis