Gerilja-aiandus

Gerilja-aiandus (ka sissiaiandus) on taimede kasvatamine maal, kus aednikul pole seaduslikku õigust aiatöödega tegeleda. Maatükk võib-olla hüljatud krunt, eramaa, kohaliku omavalitsuse maa, majakatused, räämas ehitusplatsid, jäätmaad, parkimisalad jne. Selle aiandusliigiga tegelevate inimeste motiivid on erinevad: ühed võivad lihtsalt oma krundi piirest väljuda, teistel võivad olla aktivismi või protesti eesmärgid.

Esinemisvormid 
Gerilja-aednikud võivad juhtida tähelepanu puudustele linnaruumi arenduses või ka puudulikule taristu hooldusele. Nii on täidetud tänavaauke mätaste või lillelappidega. Aedniku eesmärk võib olla ka esteetiline, ideoloogiline või praktiline, eesmärgist ja võimalustest lähtudes valitakse ka viljelusviis: taimi istutatakse näiteks autokatustele, juhuslikele vabadele maalappidele või siis võib lillepoti riputada laternaposti külge, poetatakse nn seemnepomme. Maalapp ei pea tingimata hüljatud olema, kasutatakse võimalust ka olemasolevaid haljasalasid oma taimedega täiendada, nii on kanepi legaliseerimise pooldajad puistanud kanepiseemneid linnade haljasaladele ning keskkonnakaitsjad istutanud puid murumaadele.

Ajalugu 
Teadaolevalt esimest korda mainiti mõistet seitsmekümnendatel, mil Liz Christy ja tema rühmitus Green Guerrilla (ee k Rohegerilja) selle 1973. aastal New Yorgis kasutusele võtsid ning muutsid ühe hüljatud eramaa aiaks – see ala on endiselt vabatahtlike hoole all ja nüüdseks linnavalitsuses ametlikult arvel. Esmalt tagasihoidlik ja varjus tegutsenud liikumise populaarsus kasvas ja üheksakümnendatel toimus ettevõtmisi, kus sajad inimesed tungisid öösel mõne ettevõtte tühermaale ja muutsid selle hommikuks aiaks, soovides juhtida tähelepanu maalappide väärkasutamisele ja linnaruumi mandumisele.

Kõige laiahaardelisemalt on gerilja-aiandust teinud Brasiilia MST-liikumine (Maata Tööliste Liikumine), harides üles ja pannes saaki andma suuri riigile või eraomanikele kuuluvaid maatükke, viidates Brasiilia põhiseadusele, mis kohustab maaomanikke oma maad adekvaatselt, heaperemehelikult kasutama ning pidama silmas ka ümberkaudse kogukonna huve. Kui maaomanik ei täida põhiseaduses ettenähtud kohustusi (jättes maa sööti, palgates võõrtöölisi jne), siis võib sekkuda MST ja kuna liikumine kujutab endast arvestatavat füüsilist jõudu – seda seostatakse mitmete veriste vägivallapuhangutega –, on jõukad maaomanikud sunnitud leppima sellega, et töölised harivad nende golfiväljakud üles.

Eesti 
Teadaolevaid gerilja-aianduse juhtumeid Eestis on mitmeid. Esimeseks selleks nähtuseks võib pidada Kalevi Kulli tegevust Tartus 1981. aastal, kui ta mõnisada männitaime oma üürikorteri aeda Veerikul ning mõned ka linna haljasaladele istutas. Kalevi Kulli sõnul enamik puid hukkus: "Vanemuise ees niideti maha, Puusepa ja Riia tn ristis tehti roheline väljak parklaks, ühes tänavaveeres jäi autodele ette, mõni murti mängides, mõni jäi hekipügaja kääridele vahele, jne. Umbes 20 puud neist kasvavad siiski tänini.”

Ajakirjanik Madis Jürgen paigaldas koos  Arnold ­Hannusti, Ann ­Vainlo ja Astrid Maidlaga 2008. aastal Lasnamäe Liikuri bussipeatusse lillekastid põhjendusega "Linnaruum, kus inimesi liigub, koguneb, peaks olema ilus. Ja et bussipeatus on koht, kus neid liigub ja koguneb, võiks bussipeatus olla koht, kus inimesel tulevad hea meeleolu ja head mõtted."

Tallinna Asula tänava aukudesse istutati 2013. aastal taimi, et juhtida linnavõimu puudulikule tegevusele tähelepanu. Samuti leiab isetekkelisi kogukonnaaedu, mida on hiljem omavalitsuste poolt ka hävitatud või tagantjärele seadustatud.

Vaata ka 

 Hiinalinn (Tartu)
 Vorbuse pilpaküla
 tänavakunst
 linnapõllundus
 aktivism
 geriljasõda

Viited 

Aiandus
Aktivism