joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kiiora

Kiiora on 2010. aasta suvel loodud Eesti vokaal-instrumentaalansambel, mis esitab peamiselt setu ja hõimurahvaste muusikat ning sellega seotud omaloomingut.  

Trio põhikoosseisus mängivad Luhamaalt pärit vennad Laurits Leima ja Matis Leima (ansambli Zetod viiuldaja) ja Tsätski nulgast pärit Evelin Leima (varasema nimega Evelin Ämarik). Alates 2017. aasta suvest on ansambli karmoškamängija XXIII Seto Kuningriigis kuninga pillimeheks valitud Irboska nulga juurtega Margret Jürison.  

2012. aasta detsembris ilmus nende esimene CD "Püdsäjüräjidõ pido", 2018. aasta mais teine album "Rääräüss" ja 2020. a septembri alguseks, kui ansambel tähistas 10. sünnipäeva, digitaalne EP "Katski karat kängä'". 

Ansambli liikmed:
 Matis Leima – viiul, karmoška, pardipill, laul
 Laurits Leima – kitarr, laul
 Margret Jürison – karmoška, laul

Nime päritolu kohta kirjutatakse Kiiora kodulehel järgmist: "Nimi "Kiiora" on pärit Anne Vabarna lauldud seto eeposest "Peko". Loos andis selle võimsa tammenuia Pekole tema isa, et vajadusel relv kirstupõhjast haarata ja vaenlasele vastu astuda. Samuti pani kiiora rukki vohama, kui seda põllule näidata. Praegu nimetatakse selle nimega ülemsootska valitsussaua."

Välislingid 
 Ansambli koduleht
 "Kiiora lask' vällä vahtsõ tsõõrigu'" Tartu Ekspress
 "FOLGIALBUM. Kiiora" ERR

Eesti ansamblid
Setu kultuur
Mārtiņš Peniķis

Mārtiņš Peniķis (6. november 1874 Ķoniņciems – 28. veebruar 1964 Riia) oli Läti sõjaväelane (kindral). 

Aastatel 1921–1924 ja 1928–1934 juhatas ta Läti sõjaväge.

1925. aastal autasustati teda Vabadusristi I liigi 2. järgu ja 1932. aastal Kotkaristi I klassi teenetemärgiga.

Viited

Läti sõjaväelased
Vabadusristi I liigi 2. järgu kavalerid
Kotkaristi I klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1874
Surnud 1964
Augusts Tentelis

Augusts Tentelis (allikates ka August Tentelis; 13. november 1876 – 23. november 1942 Riia) oli läti pedagoog, poliitik ja ajaloolane. 

1929. aastal nimetati Tentelis kui tollane Läti Ülikooli rektor Tartu Ülikooli audoktoriks.

Augusts Tentelis oli tuntud kitsarinnalise läti natsionalistina, kes korraldas Läti ajalooteaduse poliitilist juhtimist Kārlis Ulmanise režiimi huvides.

1933. aastal autasustati teda Kotkaristi II klassi teenetemärgi ja 1937. aastal Eesti Punase Risti I klassi teenetemärgiga.

Viited

Läti pedagoogid
Läti poliitikud
Läti ajaloolased
Kotkaristi I klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti Punase Risti I klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1876
Surnud 1942
Tartu ülikooli audoktorid
Mārtiņš Hartmanis

Mārtiņš Hartmanis (18. oktoober 1882 Kuldīga kreis – 27. juuli 1941 Moskva) oli Vene ja Läti sõjategelane (kindral).

1925. aastal autasustati teda Vabadusristi I liigi 2. järgu ja 1932. aastal Kotkaristi II klassi teenetemärgiga.

Tema lapsed on Juris Hartmanis ja Astrid Ivask.

Viited

Läti sõjaväelased
Venemaa sõjaväelased
Vabadusristi I liigi 2. järgu kavalerid
Kotkaristi II klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1882
Surnud 1941
Texase revolutsioon

Texase revolutsioon ehk Texase iseseisvussõda oli 1835.–1836. aastal Mehhiko ja Texase Vabariigi vahel toimunud sõda, mille tulemusena Texase Vabariik iseseisvus. Mehhiko seda siiski ei tunnustanud ning konfliktid jätkusid ka 1840. aastatel. 1845. aastal annekteerisid Texase Vabariigi Ameerika Ühendriigid, kus Texasest sai 28. osariik; anneksiooni tagajärjel algas Mehhiko-Ameerika sõda.

Sõda algas 2. oktoobril 1835 ning lõppes 21. aprillil 1836. Texase vägesid juhtis Sam Houston, Mehhiko armeed president Antonio López de Santa Anna. Ehkki sõda algas Texase pealetungiga oktoobrist detsembrini, oli valdava osa vältel sõjast initsiatiiv Mehhiko armee käes, kuid pärast Santa Anna vangistamist 21. aprillil 1836 taandusid Mehhiko väed lõuna poole riikide piiriks saanud Rio Grande jõge.

Mehhiko poolel osales sõjas umbes 6500 meest, Texase poolel umbes 2000. Mehhiklastest sai surma umbes 1000 ja haavata 500, teksaslastest suri umbes 700 ja haavata sai 100. Sõja lõpetas Velasco rahuleping, mis sõlmiti Texases Velascos (tänapäeval Surfside Beach) 14. mail 1836. Lepingule kirjutas Mehhiko poolt alla vangistatud president Santa Anna, mistõttu Mehhiko valitsus lepingut ei ratifitseerinud. Lepingu sõlmimise tõttu kaotas Santa Anna oma ametikoha.

Mehhiko võimud süüdistasid Texase kaotuses USA sõjalist sekkumist. Ehkki Ühendriigid jäid formaalselt neutraalseks, tuli 40 protsenti 1. oktoobrist 21. aprillini Texase armeesse astunud meestest USAst pärast sõjategevuse algust. Üle 200 neist olid USA sõjaväelased, kellest ühtki ei karistatud, kui nad oma teenistuskohale naasid. Teksaslastest astus armeesse alla viie protsendi, mis on ajalooliselt üsna madal osakaal.

Sõja järel kehtestati Texases senisest karmimad reeglid orjapidamise toetuseks, vabastatud orjadel kästi Texasest lahkuda ning kaotati naiste õigused majanduslikule iseseisvusele.

Alamo lahing
Üks tuntumaid sõjalisi kokkupõrkeid Texase revolutsiooni vältel oli Alamo lahing, milles Mehhiko väed tapsid peaaegu kõik Alamo kindluse kaitsjad (eri hinnangul 182–257) Béxaris, mehhiklasi hukkus 400–600. Lahing oli sõjaliselt tähtsusetu, kuid sel olid ulatuslikud poliitilised tagajärjed. 

Alamo lahingust on tehtud arvukalt filme ja raamatuid, neist tuntumate seas on 1960. aastal režissöör John Wayne'i filmitud "The Alamo". Kuni 1970. aastateni kujutati Alamo lahingut ingliskeelsetes raamatutes ja filmides peamiselt heade teksaslaste ja kurjade mehhiklaste kokkupõrkena, võrreldes seda Termopüülide lahinguga antiikajaloos ning kajastamata Texase põlisasukate perspektiivi ja Texase revolutsiooni seoseid orjapidamisega.

19. sajand Ameerika Ühendriikides
Mehhiko ajalugu
Texas
Sõjad
1830. aastad
Suure nõo kõrb

Suure nõo kõrb (inglise keeles Great Basin Desert, hispaania keeles Desierto de la Gran Cuenca) on kõrbeala Ameerika Ühendriikide lääneosas Suures nõos, Sierra Nevada ja Wasatchi mägede vahel. 

USA ja rahvusvahelised organisatsioonid määratlevad Suure nõo kõrbe mõnevõrra erinevalt, nii näiteks kasutab Maailma Looduse Fond nimetust Great Basin shrub steppe ning USA Keskkonnakaitseagentuur nime Central Basin and Range ecoregion. See on parasvöötmeline kõrb, kus on kuumad kuivad suved ja lumised talved. Kõrb hõlmab suure osa Nevada osariigist ning osa Utah' lääneosast, California idaosast ja Idahost. Kõrb on üks neljast bioloogiliselt määratletud kõrbest Põhja-Ameerikas, kõrvuti Mojave, Sonora ja Chihuahua kõrbega. Suurest nõost läände jääb Sierra Nevada, itta Kaljumäestik, põhja Columbia platoo ning lõunasse Mojave ja Sonora kõrbed.

Kõrbe ilmet kujundavad laiad orud, mida piiravad paralleelsed mäeahelikud, mis kulgevad üldjoontes põhja-lõuna suunal. Kõrbes on üle 33 mäetipu, mis ulatuvad üle 3000 meetri, kuid ka orud asuvad kõrgel, nii et enamik neist jääb üle 1200 meetri merepinnast. Suure nõo kõrbe elustik varieerub vastavalt kõrgusele madalatest soolajärvedest ja -lagendikest põõsastunud orgude ja männi-kadakametsadeni. Orgude ja mäetippude vaheldumine loob mitmeid elunišše, mistõttu kõrbes on palju väikesi isoleeritud ning geneetiliselt ainulaadseid looma- ja taimepopulatsioone. Graysoni andmeil elab Suures nõos üle 600 liigi selgroogseid. Neist liikidest 63 on kaitsealused, kuna nende looduslik asuala kahaneb (näiteks Centrocercus urophasianus, Vulpes macrotis, Dipodomys ordii ja Phrynosoma platyrhinos).

Ka kõrbe ökoloogia on väga mitmepalgeline. Suur kõrgus merepinnast ja paiknemine mäeahelike vahel mõjutab kliimat: Sierra Nevada vihmatõke takistab niiskuse saabumist Vaikselt ookeanilt, samas kui Kaljumäestik ei lase ligi niiskust Mehhiko lahest. Eri piirkondades on eri hulk sademeid, sõltuvalt vihmatõkete tõhususest. Keskkonda mõjutavad ka pleistotseeniaegsed järved, mis pärast viimast jääaega kuivasid: Lahontani järv ja Bonneville'i järv. Mõlemast jäi maha eri kogustes sooli ja aluseid.

Suures nõos on loendatud 204 linnuliiki ja 105 liiki imetajaid. Kõrbe pindalast on kaitse all 76,62%. Kõrbe kogupindala on ligikaudu 409 000 km2. 1986. aastal rajati kõrbe Suure nõo rahvuspark, mis tänapäeval hõlmab 31 230 ha.

Viited

Välislingid

Ameerika Ühendriikide geograafia
California geograafia
Idaho geograafia
Nevada geograafia
Utah' geograafia
Põhja-Ameerika kõrbed
Jane Vabarna

Jane Vabarna (sündinud 23. juunil 1980) on Eesti kultuuritegelane, setu kultuuri edendaja, käsitöömeister ning aastatel 2015–2016 ja uuesti alates 2021 Setu ülemsootska. 

Jane Vabarna on Värska Kultuurikeskuse kunstiline juht. Ta on juhendanud ja laulnud setu leelokooris Verska Naase', osalenud mitmete setu kultuuriürituste korraldustöös, samuti on ta Seto Pitsi Klubi eestvedaja.

2008. aastal osales Vabarna Eesti mängufilmis "Taarka" ning 2011. aastal Šveitsi režissööri Ulrike Kochi filmis "Regilaul: laulud õhust = Songs of the Ancient Sea".

2004. aastal nimetati ta Seto kuningriigi päeval Seto kuninga leivaküpsetajaks ja pirukategijaks. 1. augustil 2015 Obinitsas toimunud Seto kuningriigi päeval kandideeris Jane Vabarna aga juba ise edukalt Setu ülemsootskaks. Hääletusel kogus ta 826 häält, edestas Aivar Piirisilda, kes kogus 402 häält. "Mida ma kardan, on võib-olla see, et see aasta tuleb kõvasti tööd teha ja seto rahva eest seista. See on paras katsumus iga seto jaoks, aga seto naine on tugev ja jõuab kõike," kommenteeris Vabarna oma valimisvõitu.

Tunnustus
2016 – Anne Vabarna nimeline omakultuuripreemia

Isiklikku
Jane Vabarna on Värska orienteerumisklubi Peko liige ning osalenud külaseltsides.

2009. aastal abiellus Jane Vabarna pärimusmuusik Kristjan Priksiga, nende traditsioonilistest setu pulmadest valmis Aado Lintropi ja Janika Orase dokumentaalfilm "Seto saaja' 2009". Filmimise algatas Vabarna ise, kirjutades Eesti Rahvaluule Arhiivi folkloristile Janika Orasele ja uurides, kas arhiiv huvituks setu pulma filmimisest. Jane Vabarna oli ka üks filmistsenaariumi autoritest. Abielu lahutati 2014. aastal.

Tema vend on pärimusmuusik Jalmar Vabarna. Nende vanavanaema oli tuntud setu laulik Anne Vabarna.

Teoseid
 Kuus, Merje; Pedjak, Kaili; Vabarna, Jane; Vabarna, Janar küla lugu: Tonja ja Võpolsova küla ning setu rahvalaulik Anne Vabarna / Juhendaja: Helle Kõlli.- Õpilaste kodu-uurimistöid 20. - Tallinn, 1998. - Lk 20-36.

Diskograafia
 Laanõtsirk (leelokoor). Õgal tsirgul uma laul [Helisalvestis] = Every bird has its song / latsi leelokuur "Laanõtsirk"; laulõ opas Vabarna Maret. – Eesti: Värska Kultuurikeskus, 2007
 Verska Naase' (koor). Tsõõri, tsõõrigo' sõsarõ' [Helisalvestis] / [esitab] Verska Naase'. – Eesti: Verska Naase', 2012

Viited

Välislingid

 Jane Priks Seto Käsitüü Kogo kodulehel
 Video: setud valisid endale uue ülemsootska Postimees, 1. august 2015
 Obinitsas tähistati Seto Kuningriigi päeva! Reporter.ee, 1. august 2015
 Retseptid: seto Jane Priks tõi lauale keldo kala’ küdset sibulidega Delfi, 28. veebruar 2012
 Õhtusöögisaates kokkab seto lauliku lapselaps Delfi, 27. veebruar 2012
 Maarja Pakats Kolm päeva seto pulma on täis leelot, nalja ja napsu Lõunaleht, 1. aprill 2010
 Lindora laat.Jane Vabarna laadal Foto Seto Talumuuseumi fotokogust andmebaasis MuIS

Eesti kultuuritegelased
Eesti lauljad
Käsitöölised
Ülemsootskad
Sündinud 1980
Božena Němcová

Božena Němcová (sünninimi Barbora Novotná, hiljem Barbora Panklová; 4. veebruar 1820 Viin – 21. jaanuar 1862 Praha) oli tšehhi kirjanik. 

Barbara Panklová kasvas üles Česká Skalices. 1837. aastal abiellus ta endast 15 aastat vanema tolliametniku Josef Němeciga. 1840. aastatel tekkisisd tal kontaktid Praha intellektuaalide ning kirjanikega ja ta alustas kirjanduslikku tegevust.

Enamasti kirjutas ta külaeluainelisi jutustusi, muinasjutte ja lugusid lihtrahva elust. Božena Němcová peateos on 1855. aastal ilmunud jutustus "Babička" ("Vanaema", eesti keeles 1970). Jutustuses luuakse autori vanaema idealiseeritud kuju.

Eesti keeles on ilmunud ka Božena Němcová muinasjutuvalimikud "Kuldtähekesed" (1970) ja "Kaval pojake" (1984).

Viited

Tšehhi kirjanikud
Sündinud 1820
Surnud 1862
Ressursipõhine majandus

Ressursipõhine majandus on sotsiaalmajanduslik süsteem, kus planetaarseid ressursse hoitakse kõigi Maa elanike ühise pärandusena, ilma raha kasutamata.

Ressursipõhist majandust on põhjendanud ja edendanud "Veenuse Projekt".

Viited

Välislingid 
 Veenuse projekti ametlik veebileht
Eesti asulad

Eesti asulad on Eesti territooriumil läbi aegade olnud ja olevad haldusüksused (asulad).

Eesti omavalitsuste asulad on kaasajal asustusjaotuse ajalooliste traditsioonide, kujunemisajaloo, rahvaarvu, paiknemise, sotsiaalmajanduslike funktsioonide ja arenguperspektiivide ning Eesti Vabariigi valitsuse 2004. aasta määruse "Asustusüksuse liigi, nime ja lahkmejoonte määramise aluste ja korra" järgi liigitatud järgmiselt:
küla – hajaasustusega asula või üldjuhul vähem kui 300 alalise elanikuga tiheasustusega asula;
alevik – üldjuhul vähemalt 300 alalise elanikuga tiheasustusega asula (loeti varem ka poollinnaliseks ja ka maa-asulaks, 1996. aastast linnaline asula);
alev ja linn asustusüksusena – üldjuhul vähemalt 1000 alalise elanikuga tiheasustusega asula.
Linn – haldusüksusena on samades piirides ka asula, mis võib jaguneda asumiteks.

Vaata ka
Eesti külad välismaal

Viited
Leo Tõnisson

Leo Tõnisson (22. veebruar 1922 Pärnu – 28. juuli 2015) oli eesti kunstipedagoog.

Ta lõpetas aastal 1941 Jakob Westholmi Gümnaasiumi. Aastatel 1941–1956 oli ta asumisel Kirovi oblastis Molotovi rajoonis. Aastal 1970 lõpetas ta kunstiõpetajana Tallinna Pedagoogilise Instituudi.

Ta töötas aastatel 1958–1995 Tallinna 24. Keskkoolis (Tallinna Kunstigümnaasiumis) kunstiainete õpetajana ja õppealajuhatajana. Ta on uurinud kunstiõpetuse mõju õpilase arengule ja avaldanud ajakirjanduses kunstikasvatusalaseid artikleid. Ta on olnud haridusministeeriumi kunstiõpetuse ainekomisjoni ja Ühiskondliku Pedagoogika Uurimise Instituudi liige.

Isiklikku
Tema isa Aleksander Tõnisson oli Eesti sõjaväelane (kindralmajor, 1918), Tartu linnapea ja Tallinna ülemlinnapea.

Tunnustused
1989 Eesti NSV teeneline õpetaja
2007 Kaitseministeeriumi III klassi teeneterist

Viited

Välislingid
Leo Tõnisson (Eesti Entsüklopeedias)
 Suri teenekas kunstiõpetaja Leo Tõnisson

Eesti kunstipedagoogid
Eesti NSV teenelised õpetajad
Eesti represseeritud isikud
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1932
Surnud 2015
Markiplier

Mark Edward Fischbach (tuntud kui Markiplier; sündinud 28. juunil 1989, Honolulus, Hawaiil) on videomängude kommentaator ning YouTube'is tuntuks saanud isiksus. Enamjaolt keskendub ta õudus- ning põnevusmängudele. 2021. aasta jaanuari seisuga on ta YouTube'i kanalil üle 28 miljoni tellija ja ta videod on kogunud üle 14 miljardi vaatamise, tehes ta Youtube'i 10. kõige enam vaadatumaks kanaliks.
Sealjuures on ta tegelenud ka heategevusega ning hetkeseisuga on ta kogunud annetustena üle 3 miljoni USA dollari. Näiteks 2018. aastal 20 miljoni tellija tähistamiseks kuulutas ta, et annetab kõik oma kalendrite müügist 48 tunni jooksul kogutud tulud Vähiuuringute Instituudile (Cancer Research Institute). Ta kogus selle kampaania jooksul üle 490 000 USA dollari.

. 

Ameerika Ühendriikide inimesed
Sündinud 1989
Aivar Viidik

Aivar Viidik (sündinud 9. aprillil 1968  Kärdlas) on eesti ajakirjanik, suhtekorraldaja ja omavalitsusjuht. 

Aivar Viidik on lõpetanud Kärdla Keskkooli ja seejärel 1999. aastal Tartu Ülikooli ajakirjanduse erialal. 

Ta on töötanud Tartu linna avalike suhete juhina, Eesti Ekspressi tegevtoimetajana ning aastatel 2009–2015 Maalehe peatoimetajana.

Alates 27. jaanuarist 2021 kuni 18. juulini 2022 oli ta XIV Riigikogu liige.
24. augustil 2022 valiti Viidik Hiiumaa Hiiu valla Kärdla osavalla vanemaks (sisuliselt Kärdla linnapea).

Poliitiline tegevus
Viidik kandideeris 1993. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel Kärdlas valimisliidu Oma Saar nimekirjas. Ta sai 59 häält ja osutus valituks Kärdla linna volikokku. Ta kandideeris 1996. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel Kärdlas valimisliidu Parem Kärdla nimekirjas, sai 15 häält ega osutunud valituks. Ta kandideeris 2017. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel Kärdlas valimisliidu Ühine Hiiumaa nimekirjas ja pääses Hiiumaa valla volikokku. Ta valiti Hiiumaa valla volikogu esimeheks. 7. novembril 2018 astus ta Reformierakonda, mille nimekirjas osales 2019 Riigikogu valimistel ja sai 893 häält. Pärast Kaja Kallase esimese valitsuse ametisse asumist pääses Viidik Riigikokku Kalle Laaneti asendusliikmena. Ta sai 2021 kohalike volikogude valimistel 220 häält.

Viidik on Tartu tunnuslause "Heade mõtete linn" autor.

Ühiskondlik tegevus
Viidik on MTÜ-de Hiiu Öko, Kärdla Elektrijaam ja Hiiu Elulood juhatuse liige ning sihtasutuste Hiiumaa Sadamad ja Hiiumaa Muuseumid nõukogu liige.

Viited

Eesti ajakirjanikud
Eesti suhtekorraldajad
XIV Riigikogu liikmed
Sündinud 1968
Tartu tunnuslause

Tartu tunnuslause on "Heade mõtete linn", inglise keeles "City of good thoughts". Tartu linna tunnuslause valiti 1999. aastal, selle autor on ajakirjanik Aivar Viidik. Tunnuslauset kasutatakse valdavalt koos Tartu logoga, mis valiti 1997. aastal.

6. jaanuaril 1999 langetas Tartu linnavalitsus otsuse korraldada Tartu logo juurde kuuluva tunnuslause konkurss, preemiafondiks eraldati 15 000 krooni. 11. märtsil 1999 kinnitas linnavalitsus konkursi tulemused: 1. koha pälvis endise Tartu linna avalike suhete juhi ning hilisema Maalehe peatoimetaja Aivar Viidiku ettepanek "Heade mõtete linn/City of good thoughts", teise koha "Sajandeid noor/Young for ages" (autorid Anneli Tarkmeel, Margit Ainla ja Aivar Reidla), kolmanda koha "Voolav vaim ei vanane/Flowing spirit never ages" (Jüri Kull). Kokku esitati konkursile 793 ideed.

Tartu linna tunnuslauset ja logo kasutatakse Tartut kui turismiobjekti tutvustavatel trükistel, meenetel, üritustel, linna esitlustel, messidel, transparentidel, rekvisiitidel, plakatitel, meedias ja mujal. Tunnuslause šrift on Tahoma Bold.

2007. aastal Eesti Päevalehe korraldatud küsitluse andmeil oli Tartu tunnuslause Eesti omavalitsuste tunnuslausetest tuntuim. Selle järgi tundis Tartu ära 86% vastanutest, teisele kohale tuli Otepää "Talvepealinn" (83%) ja kolmandale Paide "Eestimaa süda" (73%).

Vaata ka
 Tartu vapp
 Tartu lipp

Viited

Välislingid
 Tartu linna logo ja tunnuslause kasutamise kord Tartu linna kodulehel
 Konkursil pakutud tunnuslaused Tartu linna kodulehel
 Rein Sikk Kui saan, siis teen, adra ja sulega, Kalevipoja jõu ja aegumatu väärikusega EPL, 5. oktoober 2007

Tartu sümbolid
Tartu jõelipp

Tartu jõelipp on 2014. aastal kinnitatud Tartu linna sümbol, mida tarvitatakse peamiselt Tartut kodusadamaks pidavatel laevadel Emajõel ja Peipsil ning ja Tartu sadamahoonetel või -rajatistel.

Jõelipp on Tartu linna värvides (punane ja valge). Sellel on kujutatud Tartu vapp, ankur ja Emajõe lained.

Tartu jõelipu idee autor on Alar Süüden, kujundaja Henry Timusk, kujunduse väljatöötamisel nõustas heraldik Priit Herodes. Esmakordselt esitleti lippu Emajõe festivalil 2012. aasta augustis.

Välislingid 
 Tartu linna jõelipp
 Tartu tahab seadustada jõelipu Tartu Linnavalitsuse pressiteade 26.08.2014

Tartu maakonna lipud
Tartu sümbolid
Valev Kald

Valev Kald (sündinud 27. septembril 1984 Tallinnas) on Eesti poliitik, endine Eestimaa Ühendatud Vasakpartei esimees ja endine Maardu linnapea. 

Ta lõpetas aastal 2008 Akadeemia Nordi Euroopa ja Eesti avaliku õiguse erialal.

Ta kandideeris 2014. aasta Euroopa Parlamendi valimistel ja sai 226 häält, kuid ei osutunud valituks.

26. novembril 2015 valis Maardu linnavolikogu senise abilinnapea Valev Kaldi Maardu linnapeaks. Ta tagandati linnapea ametist 15. aprillil 2016.

Viited 

Eestimaa Ühendatud Vasakpartei poliitikud
Sündinud 1984
Helmi Viitol

Helmi Viitol (neiuna Helmi Mohrfeldt, ka Helmi Viitol-Mohrfeldt, aastast 1936 Helmi Viitol-Mäevälja; 19. märts 1892 Novgorod – 23. aprill 1970 Valgejõe) oli eesti pianist ja muusikapedagoog.

Ta õppis klaverit aastatel 1911–1917 Petrogradis Jossif Borovka eramuusikakoolis V. Vissendorfi juhendamisel ning lõpetas 1917. aastal eksternina Petrogradi konservatooriumi.

Ta töötas algul eraõpetajana. Aastatel 1919–1944 oli ta Tallinna Konservatooriumi klaveriõppejõud. Tema õpilased olid Dagmar Kokker, Ellen Kansa, Violetta Ostapovskaja, Marta Pebre, Evald Aav, Udu Topman, Julius Vaks ja Ludvig Juht.

Ta esines aastatel 1918–1920 solistina sümfooniakontsertidel, hiljem peamiselt abikaasa Karl Viitoli klaverisaatjana.

Helmi Viitol suri 23. aprillil 1970 Valgejõel ja ta maeti 24. aprillil 1970 Rahumäe kalmistule.

Isiklikku 
Tema abikaasa oli laulja Karl Viitol. Tema isa oli pastor Aleksander Mohrfeldt-Mäevälja; pastorid olid ka vanaisa Jakob Hurt ja onu Rudolf Hurt. Onu Max Hurt oli Kaubandus-tööstuskoja direktor.

Viited

Kirjandus 
 

Eesti pianistid
Eesti muusikapedagoogid
Eestistatud nimega inimesed
Rahumäe kalmistule maetud
Sündinud 1892
Surnud 1970
Toom-Kooli tänav

Toom-Kooli tänav on tänav Tallinna vanalinnas. Tänav algab Lossi platsilt ja lõpeb umbes 200 meetrit põhja pool pärast ristumist Kiriku tänavaga.

Enne 1987. aastat on tänava nime kirjutatud ka kui Toomkooli tänav.

Tänava hoonestus 
Toom-Kooli tänav 1 – hoonestus mis on ajaloo vältel kuulunud August von Kotzebuele ning von Harpe ja Fockide suguvõsale
Toom-Kooli tänav 4 –  kunagine Tallinna Toomkooli hoone, praegu on seal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikool
Toom-Kooli tänav 6 – Tallinna toomkirik
Toom-Kooli tänav 7 – elamu Toom-Kooli t 7 hooviansambliga. Kultuurimälestis Enne teist maailmasõda asus hoones Kooli tn. 7, Töö- ja Hoolekandeministeerium.
Toom-Kooli tänav 11 – ajalooline Tallinna Toomkooli hoone, 1965-2022 Tallinna Balletikool, alates 2022. sügisest taas Tallinna Toomkool
Toom-Kooli tänav 13 – Kanada Suursaatkonna esindus ning Piip ja Tuut Mängumaja
Toom-Kooli tänav 17 – Natalie von Uexkülli palee (Eesti Kaubandus-Tööstuskoda)
Toom-Kooli tänav 17 ja Toom-Kooli 21 vahelisel alal, Piiskopi aed 
Toom-Kooli tänav 21 –  Piiskopi vaateplatvorm
Toom-Kooli tänav 21 –  elamu Toom-Kooli t.21 hooviansambliga. Kultuurimälestis 
Toom-Kooli tänav 23 –  elamu.

Ajalugu 
Toom-Kooli tänav Tallinnas on kandnud ajalooliselt nimetusi - Toomkooli tänav; Kooli tänav; saksa keeles Domschulstraße; Dom-Schulstraße; Schulstraße; Schneiderstraße; Schneidergasse; vene keeles ул. Тоом-Кооли; Вышгородская-Школьная ул.; Вышгородско-Школьная ул.

Viited

Kesklinna linnaosa tänavad
Toompea tänavad
Raja Halwani

Raja Fouad Halwani (sündinud 1967) on Liibanoni päritolu Ameerika Ühendriikide filosoof, kes tegeleb seksifilosoofiaga. 

Ta on 1997. aastast kõrgkooli School of the Art Institute of Chicago vabade kunstide professor.

Publikatsioone
Virtuous Liaisons: Care, Love, Sex and Virtue Ethics, 2003
Care Ethics and Virtue Ethics. – Hypatia, 2003, kd 18, nr 3, lk 161–192.
Koos Tomis Kapitaniga. The Israeli-Palestinian Conflict: Philosophical Essays on Self-Determination, Terrorism and the One-State Solution, 2007
(toim). Sex and Ethics: Essays on Sexuality, Virtue and the Good Life, 2007. 
Philosophy of Love, Sex, and Marriage: An Introduction, 2010 
Koos Carol V. A. Quinni ja Andy Wible'iga (toim). Queer Philosophy: Presentations of the Society for Lesbian and Gay Philosophy, 1998-2008, 2012
Koos Nicholas Poweri ja Alan Soble'iga (toim). The Philosophy of Sex: Contemporary Readings, 2012
Sex and Sexuality. – Stanfordi filosoofiaentsüklopeedia, 2018

Välislingid
Tutvustus instituudi saidil
Blogi

Filosoofid
Sünniaeg puudub
Eenok Kornel

Eenok Kornel (12. jaanuar 1940 – 28. aprill 2008) oli Eesti jurist ja riigiametnik.

Eenok Kornel lõpetas 1964. aastal Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna ning samal aastal alustas tööd Tallinna abiprokurörina. 1966. aastast oli ta ELKNÜ KK kooliosakonna juhataja asetäitja, kust ta 1967. aastal vallandati avaliku katse eest kaotada kõrgkoolides komsomoli juhtiv osa. 

1967. aastast Eesti Raamatu kirjastuses toimetuse juhataja.. Aastatel 1974–1982 töötas ta Eesti Televisiooni kommentaatorina ja kuulus 1979. aastast ka Eesti NSV Ajakirjanike Liitu. 1979. aastast oli Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimehe abi. 1983. aastal sai temast juriidilise osakonna asejuhataja, aastal 1989 Eesti Vabariigi Ülemnõukogu Presiidiumi analüütilise õiguskeskuse juhataja ning 1991–1992 Ülemnõukogu esimehe nõunik.

1994. aastal oli ta üks Eesti Maarahva Erakonna asutajaliikmeid, kuuludes selle juhatusse. Samal aastal astus Eesti Akadeemilise Õiguskaitse Seltsi liikmeks. 

1995. aastal sai Eenok Kornelist Kaitseministeeriumi nõunik. Aastatel 1996–2004 oli ta Riigikogu korruptsioonivastase erikomisjoni nõunik. Aastast 2000 Eesti Rukki Seltsi liige. 

Eenok Kornel on avaldanud aastatel 1964–1995 kümneid õigusalaseid artikleid, pidanud loenguid põhiseaduse, inimõiguste ja korruptsiooni teemal. Ta on kirjutanud eluloolise raamatu "Kuldset keskteed ei ole" (2011), mis kõneleb Eesti lähiajaloost ning juristide osast taasiseseisvumisel. 

Ta võttis osales riigi taasiseseisvumise protsessis, kus:
osales Eesti NSV Ülemnõukogu 1988. aasta suveräänsusdeklaratsiooni väljatöötamisel;
kaitses 1989 õiguseksperdina Eesti keeleseadust Moskvas;
töötas ÜN esimehena riigi- ja rahvusvahelise õiguse eksperdikomisjonis,
töötas Eesti Vabariigi põhiseaduse rakendamise seaduste eksperdikomisjonis;
oli tegev seaduseelnõude väljatöötamises;
valmistas ette ÜN presiidiumi istungiteks olulisi otsuseid, mis puudutasid:
rahvussümboolikat, 
riigipiiri, 
stalinlike aktide õigustühiseks tunnistamist, 
riigikaitse loomise akte, 
okupatsioonide uurimise riikliku komisjoni moodustamist, 
rahvarinde ja parteide registreerimist;
koostas oluliste kodanikuliikumiste põhidokumente:
1988 Eestimaa RR harta;
1994 Eesti Maarahva Kongressi statuut,
Maaelu harta kaasautor.

Tunnustused
1984 Tööveterani medal 
2002 Valgetähe V klassi teenetemärk
2006 Riigivapi IV klassi teenetemärk

Teosed
Eenok Kornel. Kuldset keskteed ei ole : mälestusi, äratundmisi, pealtnägemisi. Toimetanud Lembit Koik. Tallinn: Olion 2011. ISBN 9789985666739

Eesti juristid
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Riigivapi IV klassi teenetemärgi kavalerid
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Sündinud 1940
Surnud 2008
Heino Tartes

Heino Tartes (sündinud 19. veebruaril 1952) on eesti lõõtspillimeister.

Heino Tartes on Lõõtspilliseltsi juhatuse esimees, mängib lõõtspilli rahvamuusikaansamblis Heino Tartes ja Sõbrad.

Ta on valmistanud üle 160 Teppo-tüüpi lõõtspilli.

Õpetanud lõõtspillimängu Põlva Muusikakoolis ja Põlva Kultuuri- ja Huvikeskuses ning lõõtspillide valmistamist Võrumaa ja Viljandi Kutseõppekeskuse kursustel.

Esinenud ka Soomes, Lätis, Leedus, Poolas, Saksamaal, Ukrainas ja Udmurtias.

Helikandjad
Maamehe lõõtsalood. CD, 2004. Esitab Heino Tartes
Helisev Põlvamaa. CD, 2008. Esitab Heino Tartes ja Sõbrad
Lõõtsamehe meenutus. CD, 2013. Esitab Heino Tartes ja Sõbrad
Lõõtsamehe leib. CD, 2017

Raamatud
Heino Tartes. Põlvamaa lõõtspillimängijad 1892-2007. Saverna, 2007
Heino Tartes. Võrumaa lõõtspillimängijad 1892 kuni 2014. Saverna, 2014

Tunnustus
2012 Valgetähe V klassi teenetemärk
2012 Eesti Kultuurkapitali rahvakultuuri sihtkapitali aastapreemia (kuldsete kätega pillimeistrile ja tulihingelisele lõõtspillitraditsiooni edendajale)
2014 Eesti Kultuurkapitali rahvakultuuri sihtkapitali aastapreemia (koos Pille Karrase, Kristel Laasi, Jaanus Põlderi, Juhan Uppini ja Enrik Vislaga; eriilmelise ja õnnestunud rahvamuusika suurpeo „Pillipidu“ eest)
2015 Jakob Hurda rahvuskultuuri auhind
2017 Põlva valla aukodanik
2022 Põlvamaa Vapimärk (Põlva maakonna kõrgeim autasu - silmapaistva töö eest maakonna ja kogu Eesti rahvakultuuri arendamisel)

Viited

Eesti pillimeistrid
Eesti rahvamuusikud
Eesti muusikapedagoogid
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1952
Sarah Squire

Sarah Squire (neiupõlvenimi Sarah Hutchison; sündinud 18. juulil 1949 Londonis) on Suurbritannia diplomaat.

2000–2003 oli ta Suurbritannia suursaadik Eestis. 

2003 külastas Squire Kesselaidu ja andis kingitusena üle traktori, niiduki, tuulegeneraatori ja päikesepaneeli.

Tunnustused
 2003 Maarjamaa Risti I klassi teenetemärk

Viited

Välismaa suursaadikud Eestis
Suurbritannia suursaadikud
Maarjamaa Risti I klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1949
Ruslan Trochynskyi

Ruslan Trochynskyi (ka Ruslan Trochinski; ukraina keeles Руслан Трочинський Ruslan Trotšõnskõi; sündinud 19. oktoobril 1976 Bilõtskes Donetski oblastis Ukrainas) on eesti-ukraina laulja ja tromboonimängija, ansambli Svjata Vatra juht.

Ruslan Trochynskyi õppis aastatel 1982–1994 Kiievi Lõssenko-nimelises Muusikakeskkoolis ja 1994–1999 Kiievis Ukraina Riiklikus Tšaikovski-nimelises Muusikaakadeemias trombooni. 

Aastatel 1997−1999 oli Trochynskyi Ukraina Riikliku Muusikaakadeemia sümfooniaorkestri muusik, 1998−2000 musitseeris ta Kiievi linna puhkpilliorkestris. 

Trochynskyi alustas folkpungiga 1999. aastal Ukraina folkrokkansamblis Haydamaky. Aastatel 1999−2005 oli ta Haydamaky tromboonimängija ja mänedžer. 

Aastal 2005 kolis ta Eestisse ja on ansambli Svjata Vatra solist.

Aastatel 2006−2008 töötas Ruslan Trochynskyi Viljandi Kultuuriakadeemias helitehniku assistendina, 2008−2010 välissuhete projektijuhina.

Tunnustus
 2011 Eesti Teatriliidu sõnalavastuste muusikalise kujunduse ja originaalmuusika auhind (koos Taago Tubinaga)
 2015 Valgetähe V klassi teenetemärk

Isiklikku
Tema emakeel on ukraina keel. Tema abikaasa Terje Trochynskyi on eestlane, ühtlasi Svjata Vatra mänedžer. Neil on kolm last.

Viited

Välislingid
Silja Paavle. Viljandi folk viis Svjata Vatra laulja oma armastatuga kokku. Õhtuleht, 23. juuli 2010
Jürgen Rooste. Ukraina muusik Ruslan Trochynskyi on otsapidi ka eesti rahvuslane. Maaleht, 19. aprill 2013
Svjata Vatra laulja Ruslan Trochynskyi: Haapsalus on ilus meri ja rõõmsameelsed inimesed. Läänlane, 10. aprill 2014
Ansambel Svjata Vatra käis Ida-Ukrainas, laulja esines sünnilinnas. ERR kultuur, 25. november 2014
Svjata Vatra looja Ruslan Trochynskyi teenetemärgist: kui keegi teeb head, siis tänage teda. Postimees, 4. veebruar 2015
Svjata Vatra laulja Ruslan Trochynskyi: minust on Eesti riigis oma inimene saanud. ERR menu, 7. august 2015
Toomas Sildam. Uustulnuk Ruslan Trochynskyi: kui jätame valimata, võime ärgata Põhja-Koreas. ERR, 15. jaanuar 2019

Eesti lauljad
Eesti muusikud
Ukraina lauljad
Ukraina muusikud
Eesti ukrainlased
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1976
Valdusühing

Valdusühing ehk valdusfirma (inglise keeles holding company) on ettevõte, mille eesmärk on osaluste haldamine teistes ettevõtetes.

Ettevõtted
Krootuse mõis

Krootuse mõis (ka Kõlleste mõis; saksa keeles Köllitz, hiljem ka Alt-Köllist) oli rüütlimõis Kanepi kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Põlva maakonda Kanepi valda.

Ajalugu 
Mõisa on esimest korda mainitud 1549. a. (Kollis), mil see kuulus Tartu stiftifoogt Elert Krusele. Seejärel läks valdus Delwigile, pärast Bergile. Rootsi ajal mõis riigistati ja anti 1625. aastal Rothkirchile, kes selle omakorda pantis Rothausenile. Rothauseni suguvõsa järgi sai mõis praeguse nime. 1734. aastal lunastasid Rothkirchid panditud mõisa välja ning see jaotati pärandusena vendade vahel kaheks - Vana-Kõlleste (Krootuse) ning Vastse-Kõlleste. 1742. aastal müüdi Krootuse mõis Stackelbergidele, kelle käes püsis 19. sajandi alguseni, mille järel vahetusid omanikud sageli. Viimane võõrandamiseelne omanik oli eestlane Johann Andreas Kurrikoff, kellele mõis pärast riigistamist rendile jäeti.

Krootuse mõis oli üks esimesi, mille ostis eestlane Hans Leik.

Galerii

Vaata ka
Vastse-Kõlleste mõis

Viited

Välislingid

Võrumaa mõisad
Kanepi vald
Kanepi kihelkond
Werner Lamberz

Werner Lamberz (14. aprill 1929 Mayen – 6. märts 1978 Wadi Suf al-Jin, Liibüa) oli Saksa DV riigitegelane.

Werner Lamberz oli saksa kommunistliku poliitiku Peter Lamberzi poeg. 1939–1943 oli ta organisatsiooni Deutsches Jungvolk liige, kuni 1945. aastani kuulus ta Hitlerjugendisse. Aastatel 1941–1944 õppis Werner Lamberz Sonthofenis Adolf Hitleri Koolis.

1945–1948 õppis Werner Lamberz Mayenis ja Luckenwaldes küttesüsteemide ehitajaks ja montööriks. 1947. aastal astus ta Saksa Vaba Noorsoo Liitu (FDJ) ja Saksamaa Sotsialistlikku Ühtsusparteisse ning sai Luckenwalde ringkonnas nende organisatsioonide funktsionääriks. 1949–1952 oli ta Saksa Vaba Noorsoo Liidu ja SSÜP funktsionäär Brandenburgis.

1950. aastal õppis ta parteikoolis Schmerwitzis ja 1952–1953 Moskvas Komsomoli Kõrgemas Koolis. 1953–1963 töötas ta Saksa Vaba Noorsoo Liidu Kesknõukogus, kus ta oli algul agitatsiooni- ja propagandasekretär, seejärel kultuuritöö sekretär. 

1963. aastal sai Werner Lamberzist Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liikmekandidaat, ta töötas seal kuni 1966. aastani agitatsioonikomisjonis. 1967. aastal sai ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liikmeks, ta oli seal agitatsiooni- ja propagandasekretär. Samal aastal sai ta ka Rahvakoja (parlamendi) liikmeks. Alates 1969. aastast oli ta Saksa DV Rahvarinde Rahvusnõukogu Presiidiumi liige. 1970. aasta detsembris sai Werner Lamberz Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee Poliitbüroo liikmekandidaadiks, alates 1976. aasta maist oli ta Poliitbüroo liige.

Kui Walter Ulbricht 1971. aastal võimult kõrvaldati, siis pidas Werner Lamberz Erich Honeckeri ülesandel sel teemal läbirääkimisi Nõukogude Liidu parteijuhtkonnaga.

Intelligentset ja küllalt liberaalset Werner Lamberzit peeti Erich Honeckeri võimalikuks järglaseks Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee peasekretäri kohal.

Werner Lamberz hukkus 1978. aasta märtsis Liibüas visiidil viibides helikopteriõnnetuses.

Viited

Saksamaa poliitikud
Saksa DV poliitikud
Sündinud 1929
Surnud 1978
Louis II (Monaco)

Louis II (Louis Honoré Charles Antoine Grimaldi; 12. juuli 1870 Baden-Baden, Saksamaa – 9. mai 1949 Monaco) oli Monaco vürst aastatel 1922–1949. 

Louis teenis Prantsuse armees kümme aastat juba enne Esimest maailmasõda ja pälvis Auleegioni ordeni. Sõja puhkedes astus ta taas Prantsuse armeesse, kus teenis brigaadikindrali auastmeni.

Tema abikaasa oli prantsuse näitlejanna Ghislaine Dommanget (1900–1991), kellega tal oli tütar Charlotte, Valentinois' hertsoginna.

Louis' surma järel loobus ta tütar Charlotte troonist oma poja Rainier III kasuks.

Tunnustus
 Rootsi Põhjatähe komandöri suuristi klassi orden (1906)
 Prantsusmaa Croix de guerre 1914–1918 
 Prantsusmaa Auleegioni suurristi klassi orden 
Sõjakirve orden (Vichy valitsuse kõrgeim teenetemärk)

Monaco vürstid
Prantsusmaa kindralid
Auleegioni suurristi kavalerid
Sündinud 1870
Surnud 1949
Albert I (Monaco)

Albert I (Albert Honoré Charles Grimaldi; 13. november 1848, Baden-Baden, Saksamaa – 26. juuni 1922, Monaco) oli Monaco vürst aastatel 1889–1922. Suure osa oma elust pühendas ta okeanograafiale. 

Tema naine oli New Orleansi ehitustöösturi tütar, saksa-juudi päritolu Mary Hamilton Alice Heine (1858–1925). Nende poeg oli järgmine Monaco vürst Louis II. Alice Heine edendas nii Monaco tööstust kui ka kultuuri, kutsudes ooperi- ja balletiteatrit edendama Prantsusmaal tegutseva vene impressaario Sergei Djagilevi.

1910. aasta märtsis puhkesid Monacos massimeeleavaldused Albert I valitsuse vastu. Monacolased nõudsid põhiseadust ja parlamenti, mis piiraksid absoluutset monarhiat, samuti Prantsuse mõju vähendamist riigi majanduses ja poliitikas. Riigis oli suur tööpuudus, kuna kasiinodes ei jätkunud töökohti, samas puudusid tööstus ja põllumajandus. 5. jaanuaril 1911 kehtestaski Albert I põhiseaduse, kuid selle mõju tema autokraatiale polnud kuigi suur ja Esimese maailmasõja ajal põhiseaduse kehtivus peatati. 1911. aastal korraldas Albert I ka esimese Monte Carlo ralli.

Vaatamata läbitud sõjaväeteenistusele kujunes vürstist patsifist. Ta asutas Monacos Rahvusvahelise Rahuinstituudi, et pakkuda konfliktidele lahendust rahumeelse vahekohtu teel. Esimese maailmasõja eelsete pingete ajal püüdis Albert korduvalt veenda Saksa keisrit Wilhelm II sõjast loobuma.

Sõja ajal jätkas vürst Albert oma rahupüüdlusi. Ühel juhul kirjutas ta isegi keiser Wilhelmile, et too leevendaks kindral Karl von Bülowi viha. Alberti sekkumiseta oleks hävitatud Prantsuse külad Sissonne ja Marchais. Monaco jäi sõjas küll formaalselt neutraalseks, kuid tegelikult pakkus liitlastele tuge haiglate ja sõduritega, kelle seas oli ka Monaco troonipärija, hilisem vürst Louis II.

Albert pani aluse margikogule, mida hiljem jätkas Louis II ning mille põhjal Rainier III asutas 1950. aastal muuseumi.

Monaco vürstid
Filatelistid
Okeanograafid
Sündinud 1848
Surnud 1922
Werner Felfe

Werner Felfe (4. jaanuar 1928 Großröhrsdorf – 7. september 1988 Ida-Berliin) oli Saksa DV riigitegelane.

Põhikooli lõpetamise järel õppis Werner Felfe kaubandust. 1945. aastal astus ta Saksamaa Kommunistlikku Parteisse ja 1946. aastal Vaba Saksa Noorsoo Liitu (FDJ). Kuni 1953. aastal oli ta parteitööl Saksimaal. 1953. aastal lõpetas ta parteikooli ja oli kuni 1957. aastani Vaba Saksa Noorsoo Liidu Kesknõukogu teine sekretär. 1954–1958 oli ta Rahvakoja (parlamendi) noorsookomisjoni esimees. 1954–1963 oli ta Saksamaa Sotsialiku Ühtsuspartei Keskkomitee liikmekandidaat ja seejärel liige.

1957–1960 töötas Felfe Zschopau piirkonna Ringkonnanõukogu aseesimehe ja esimehena. Kuni 1963. aastani oli ta Karl-Marx-Stadti ringkonna Ringkonnanõukogu esimees. 1963–1965 õppis ta Dresdeni Tehnikaülikoolis. 

1965. aastast alates oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee osakonnajuhataja asetäitja ja alates 1966. aastast agitatsiooni- ja propagandasekretär. 1968. aastal sai ta Halle ringkonna Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei parteiorganisatsiooni teiseks sekretäriks ja 1971. aastal esimeseks sekretäriks. Alates 1973. aastast oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee Poliitbüroo liikmekandidaat ja 1976. aastast liige. Keskkomitee sekretärina oli ta vastutav põllumajanduse eest. Alates 1976. aastast oli ta ka Saksa DV Riikliku Kaitsenõukogu liige.

8. augustil 1988 ilmus Lääne-Saksa ajakirjas Spiegel artikkel, milles kirjutati, et Werner Felfest võib saada Saksa DV parteijuhi Erich Honeckeri võimalik ametijärglane.

9. septembril 1988 suri Werner Felfe ootamatult südamepuudulikkuse tagajärjel.,

Viited

Saksa DV Riiginõukogu liikmed
Saksa DV Rahvakoja liikmed
Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei poliitikud
Karl Marxi ordeni kavalerid
Sündinud 1928
Surnud 1988
Margarete Müller

Margarete Müller (sündinud 18. veebruaril 1931 Neustadtis Ülem-Sileesias (tänapäeval Prudnik, Poola)) on endine Saksa DV riigitegelane.

Margarete Müller lõpetas rahvakooli 1945. aastal. 1946–1948 töötas ta aednikuna, seejärel kuni 1950. aastani masina-traktorijaamas traktoristina. 1950. aastal alustas ta õpinguid Gustavshofi õppe- ja katsemajandis ning Demmini kutsekoolis. 1951. aastal astus ta Saksamaa Sotsialistlikku Ühtsusparteisse.

1953–1958 õppis ta Puškinis Leningradi Põllumajandusinstituudis. Instituudi lõpetamise järel töötas ta agronoomina ja masinatraktorijaama juhatajana. Samal ajal kuulus ta ja Neubrandenburgi ringkonna parteiorganisatsiooni juhatusse.

1963–1989 oli Margarete Müller Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liige ja Keskkomitee Poliitbüroo liikmekandidaat. 1963. aastast oli ta ka Rahvakoja (parlamendi) liige ja 1971–1989 Saksa DV Riiginõukogu liige.

1973–1976 oli ta põllumajanduskooperatiivi juhataja Kotelowis, hiljem majandijuht Friedlandis.

1989. aasta lõpus astus ta oma ametitest tagasi ja 1990. aasta jaanuaris arvati ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei koosseisust välja.

Viited

Saksamaa poliitikud
Saksa DV poliitikud
Sündinud 1931
Rein Tootmaa

Rein Tootmaa (sündinud 3. märtsil 1957 Tõrvas) on eesti kirjanik ja kriitik.

Ta lõpetas 1980. aastal Tartu Riikliku Ülikooli eesti filoloogia erialal.

Looming
Märkimisväärse osa tema loomingust moodustavad novellid.
Klaverimängupüha. Tallinn: Eesti Raamat 1987. 158 lk
Seal, selle laia välja taga. Tallinn: Eesti Raamat 1991. 140 lk
rezz Lng 2/1992, 280-281
Tulnukad ja kratid. Tallinn: Virgela 1997. 199 lk
rezz Lng 8/1997, 1145
Teekond haaremisse. Tallinn: EKSA 2002. 138 lk
Teekond haaremisse II. Tallinn: EKSA 2003. 136 lk
Filtrita "Camel". [Tallinn:] EKSA 2012. 167 lk

Artikleid
"V. Vahingu ja A. Valtoni groteskistruktuurid". Looming nr 5/ 1983, lk 685–700
"Pegasus turuteel" (raamatu "Pung ja Pegasus" arvustus). Eesti Päevaleht, 15. detsember 1998, lk 10

Viited

Personaalia
Udo Uibo. "Tootmaa, Rein". // Eesti kirjarahva leksikon. Tallinn 1995. Lk 605

Eesti kirjanikud
Eesti kriitikud
Tartu Ülikooli filoloogiateaduskonna vilistlased
Sündinud 1957
Vana-Posti tänav

Vana-Posti tänav on tänav Tallinnas Kesklinna linnaosas Vanalinna asumis. Vana-Posti tänav algab Harju tänavalt ja lõpeb Müürivahe tänaval.

Tänava hoonestus

Vana-Posti 8
Kino Sõprus (Peeter Tarvas, August Volberg; 1951–1955)

Ajalugu 

Tallinna vanalinn, Harju tänav, Vana-Posti, Kuninga, Müürivahe ja Rüütli tänav said kannatada 1944. aasta Tallinna märtsipommitamises. Põlesid Niguliste kirik, kino Amor, hotell Kuld Lõvi ja Tallinna vaekoda Raekoja platsil.

Vana-Posti 7 majas asus Eesti NSV ajal 1970. aastast Eesti Kalatööstuse Tootmiskoondise Ookean Tallinna Merekool ja Tallinna Traallaevastiku Baas.

2009. aastal tehtud remondi käigus avastati Tallinna vanalinna serval Vana-Posti, Suur-Karja ja Müürivahe tänava ristumiskohal kunagise Tallinna linnamüüris olnud värava asukoht. Värava asukoht leiti endise tänase Savoy hotelli eest ja kuskil sealsamas asus vanasti ka Tallinna linna vallikraavil asunud vesiveski. Vesiveski täpse asukoha kindlakstegemiseks aga oleks uusi kaevamisi vaja.

Viited

Välislingid

Uwe Gnadenteich, Kaablipaigaldus paljastas iidse värava asukoha, tallinncity.postimees.ee, 8. mai 2009

Tallinna vanalinna tänavad
Raal Kivi

Raal Kivi (6. august 1946 Tallinn – 7. august 2015) oli eesti arhitekt, pikaaegne Tartu linna peaarhitekt.

Raal Kivi õppis 1953–1961 Tartu 5. Keskkoolis ja ta lõpetas aastal 1964 Tartu 1. Keskkooli matemaatika eriklassi. Treffneri kooli käekäiku jälgis ta pingsalt aastakümneid ning ta oli üks neist, kellele koolipere võib olla tänulik, et Treffneri gümnaasium jäi tegutsema kesklinna.

Aastatel 1964–1965 õppis ta Tallinna Polütehnilise Instituudi ehitusteaduskonnas, aastatel 1965–1969 ERKI arhitektuuriteaduskonnas.

Aastail 1969–1972 oli ta Eesti Projekti arhitekt, 1972–1991 Tartu peaarhitekt, ehitus- ja arhitektuuriosakonna juhataja, 1991–1993 AS Kordaxi kommertsdirektor, 1993–2003 Tartu Projekti peaarhitekt, 2003–2004 vabakutseline arhitekt, novembrist 2004 maini 2005 Tartu arhitektuuri ja ehituse osakonna juhataja ning seejärel taas vabakutseline.

Ta on osalenud Tartu generaalplaani korrigeerimises, kavandanud kaevandatud alale Kohtla-Järve Lõuna mikrorajooni ja projekteerinud hooneid, millest üks suurejoonelisemaid on kirik Tartus Veski 40.

Kivi kuulus aastast 1982 Eesti Arhitektide Liitu ja Eesti Looduskaitse Seltsi ning oli ka Tartu Saksa Kultuuri Instituudi liige.

Isiklikku
Tema isa oli arhitekt Raul-Levroit Kivi.

Viited 

Tartu arhitektid
Eesti arhitektid
Tartu linnaarhitektid
Hugo Treffneri Gümnaasiumi vilistlased
Eesti Kunstiakadeemia vilistlased
Sündinud 1946
Surnud 2015
Heinrich Rau

Heinrich Gottlob Rau (2. aprill 1899 Feuerbach (tänapäeval Stuttgart) – 23. märts 1961 Ida-Berliin) oli saksa kommunistlik poliitik ja Saksa DV riigitegelane.

Rahvakooli lõpetamise järel õppis Heinrich Rau metallitööd ja töötas seejärel õpitud erialal. 1913. aastal astus ta sotsiaaldemokraatliku noorteorganisatsiooni liikmeks. 1917. aastal astus ta Saksamaa Sõltumatu Sotsiaaldemokraatliku Partei liikmeks. Samal aastal mobiliseeriti ta Saksa sõjaväkke ja ta võttis osa Esimesest maailmasõjast.

1920. aastal astus Heinrich Rau Saksamaa Kommunistlikku Parteisse. 1920–1923 oli ta Saksamaa Kommunistliku Partei Keskkomitee põõlumajandusosakonna töötaja, 1923–1933 juhataja. Ta oli kommunistlike talurahvaajalehtede "Land- und Forstarbeiter" ja "Pflug" toimetaja. Lisaks oli Rau 1928–1933 Preisimaa Maapäeva liige. Natsionaalsotsialistide võimuletuleku järel ta vahistati 1933. aastal ja mõisteti 1934. aastal kaheks aastaks vangi. 1935. aastal võimaldati tal Saksamaalt lahkuda ja emigreerus kõigepealt Tšehhoslovakkiasse ja seal edasi Nõukogude Liitu.

Moskvas töötas Heinrich Rau 1935. aasta novembrist kuni 1937. aasta veebruarini Rahvusvahelise Agraarinstituudi asejuhatajana. 1937. aasta algul saatis Saksamaa Kommunistliku Partei juhtkond Rau Hispaania kodusõtta, kus ta juhtis alates 1938. aasta jaanuarist 11. internatsionaalset brigaadi. Haavatasaamise järel läks ta 1938. aasta mais Prantsusmaale, kus ta 1. septembril 1939 vahistati ja interneeriti. 1942. aasta juunis andis Vichy valitsus ta Gestapole välja. 1942 aasta augustist kuni 1943. aasta märtsini oli Rau Berliinis vanglas, seejärel saadeti ta Mauthauseni koonduslaagrisse, kus ta viibis kuni vabanemiseni 1945. aasta mais.

1945. aasta juulis pöördus Heinrich Rau Berliini tagasi. Alates 1945. aasta augustist töötas ta Brandenburgi liidumaa valitsuses, kus oli 1946–1948 majandusminister. 1948–1949 oli ta Saksa Majanduskomisjoni (Saksa DV valitsuse eelkäija) esimees. Alates 1949. aastast oli Johannes Rau Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Eestseisuse liige ja Keskkomitee Poliitbüroo liikmekandidaat. 1950. aasta juulis sai ta Keskkomitee Poliitbüroo liikmeks. 

1949–1950 oli Johannes Rau Saksa DV majanduse planeerimise minister. 1950–1961 oli ta Saksa DV Ministrite Nõukogu esimehe asetäitja. 1950–1952 oli Rau Riikliku Plaanikomisjoni esimees, 1952–1953 Ministrite Nõukogu juures asuva Tööstuse ja Liikluse Koordineerimisasutuse juhataja. 1953–1955 oli ta masinaehituse minister ja 1955–1961 väliskaubandusminister. 1949–1961 oli ta Rahvakoja (parlamendi) liige.

Viited

Saksamaa poliitikud
Saksa DV poliitikud
Sündinud 1899
Surnud 1961
Valga Lokomotiiv

Valga Lokomotiiv (hilisema nimega FC Valga) oli 1990–2006 Valgas tegutsenud jalgpalliklubi.

Klubi asutati 1990 nimega Valga Lokomotiiv.

Klubi ühines 2005. aasta lõpus FC Valga Warrioriga.

Statistika ja loendid

Varasemad liigahooajad

Viited

Eesti endised jalgpalliklubid
Valga sport
Leo Soonpää

Leo Soonpää (ka Leonhard Soonpää, kuni 1939 Leonhard Soonberg; 18. veebruar 1903 Luke vald, Tartumaa – 6. oktoober 1979 Tallinn) oli eesti kunstiajaloolane, kunsti- ja teatrikriitik ning kunstipedagoog.

Elukäik
Ta õppis Tamse külakoolis ja aastatel 1919–1922 Hugo Treffneri Gümnaasiumis. Aastast 1922 õppis ta Tartu Ülikoolis, mille lõpetas aastal 1928 kunstiajaloolasena.

Pärast ülikooli lõpetamist töötas ta mitmes ajalehes (Uudisleht, Uus Eesti) teatri- ja kunstikriitikuna, ta oli aastast 1935 Eesti Ajakirjanike Liidu esindaja Balti pressiliidus. Aastatel 1937–1938 oli ta ajakirja Tuju ja 1938–1940 ajakirja Areng tegevtoimetaja.

Ta oli aastatel 1934–1936 Riigi Kunsttööstuskooli, aastatel 1940–1941 Jaan Koorti nimelise Riigi Rakenduskunsti Kooli, aastatel 1941–1943 Tallinna Kujutava ja Rakenduskunsti Kooli kunstiajaloo õppejõud, lisaks töötas ta aastatel 1942–1943 Estonia teatris dramaturgina. Aastatel 1944–1974 oli ta ERKI-s kunstiajaloo ja esteetika õppejõud, aastast 1946 dotsent, lisaks aastatel 1946–1955 kunstiajaloo kateedri juhataja.

Leo Soonpää suri 6. oktoobril 1979 Tallinnas ja ta maeti 10. oktoobril 1979 Metsakalmistule.

Tunnustused
 1978 Eesti NSV teeneline kunstitegelane

Isiklikku
Tema vend oli Eesti riigiametnik Karl Soonpää. Oli abielus helikunstnik Niina Murrikuga.

Vaata ka
 "Ars longa"

Viited

Välislingid
 Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944

Eesti kunstiajaloolased
Eesti ajakirjanikud
Eesti kunstikriitikud
Hugo Treffneri Gümnaasiumi vilistlased
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna vilistlased

Eestistatud nimega inimesed
Eesti NSV teenelised kunstitegelased
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1903
Surnud 1979
Helen Klaos

Helen Klaos (neiupõlvenimega Reino;sündinud 25. jaanuaril 1983) on eesti sulgpallur ja sulgpallitreener.

Hooajal 2005/06 võitis ta koos Piret Hameriga naiste paarismängus Estonian Internationali.

Eesti sulgpallurid
Sündinud 1983
Aleksei Žukov

Aleksei Žukov on endine Eesti poksija.

Ta osales muu hulgas edukalt Eesti NSV – Soome sõpruskohtumistes poksis.

Eesti poksijad
Sünniaeg puudub
Kristin Kuuba

Kristin Kuuba (sündinud 15. veebruaril 1997) on eesti sulgpallur.

Kuuba esindas Eestit Tokyo suveolümpiamängudel. Ta võitis 2015. aastal koos Helina Rüütliga juunioride Euroopa meistrivõistlustelt naiste paarismängus pronksmedali. See oli Eesti esimene medal sulgpalli tiitlivõistlustelt.

Kuuba on naiste üksikmängus võitnud viis Euroopa karikasarja kuuluvat turniiri ja ühel korral tulnud 2. kohale. Lisaks on ta naiste paarismängus koos Helina Rüütliga saavutanud kuus 1. kohta Euroopa karikasarja turniiridelt.

Eesti meistrivõistlustelt on Kuuba võitnud 16 kulda: 6 naisüksikmängus (2017 – 2022), 6 naispaarismängus (2014, 2017 – 2021) ja 4 segapaarismängus (2013, 2017, 2020, 2021).

Saavutused

Juunioride Euroopa Meistrivõistlused 
Naiste paarismäng

BWF Euroopa karikasari 
Naiste üksikmäng

Naiste paarismäng

Viide

Välislingid 

 BWF mängija profiil

Eesti sulgpallurid
Sündinud 1997