joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Unilook

Unilook (Sisymbrium) on taimeperekond ristõieliste sugukonnas.

Eesti liike
Sisymbrium supinum – madal unilook (ussikapsas)) (Lääne- ja Põhja-Eestis)
Sisymbrium officinale – harilik unilook (tavaline)
Sisymbrium altissimum – suur unilook (paiguti)
Sisymbrium loeselii – karvane unilook (paiguti)
Sisymbrium orientale – ida-unilook (tulnukana, haruldane)
Sisymbrium volgense – volga unilook (tulnukana, harva)

Ristõielised
Harakalatv

Harakalatv (Erysimum L.) on taimeperekond ristõieliste sugukonnas.

Perekonda kuulub umbes 180 liiki, mille hulgas on nii umbrohtusid kui ka hinnatud aiakultuure. 

Harakaladvad kasvavad Edela-Aasias, Vahemere maades, Euroopas, Makroneesias, Roheneemesaartel) ja Põhja-Ameerikast Costa Ricani.

Eesti liike
Erysimum cheiranthoides (põld-harakalatv)  

Erysimum hieraciifolium (mägi-harakalatv) 
Erysimum strictum (sirge harakalatv; paiguti, peamiselt Lääne- ja Põhja-Eestis)
Erysimum marschallianum (jäik harakalatv; haruldane)
Erysimum repandum (haraline harakalatv; tulnukana, harva)

Alamliik
Erysimum sect. Cheiranthus – kuldlakk

Muid liike

Ristõielised
Raasiku vald (1939)

Raasiku vald oli vald Harjumaal aastail 1939–1950.

Vald moodustati senise Raasiku valla maa-alast, välja arvatud Paasiku küla ja asunduse, Kostivere ja Haljava mõisade järgi olevate kruntide nr. A-96, A-97, A-98, 14, 15 ja 19 ning Paasiku mõisa järgi olevate kruntide nr. 1 ja maa-alad; senise Anija valla Aavere küla maa-alast ja Anija asunduse läänepoolse osa maa-alast kuni taludeni nr. A-122 ja A-151, viimased kaasa arvatud; senise Peningi valla Kurgla küla piirkonnast ja seniste Raasiku ja Rae valdade vahel oleva osa maa-alast kuni Nõmme nr. 28 ja Kaasiku nr. 28 taludeni, viimased kaasa arvatud; senise Jõelehtme valla Kostivere mõisa järgi oleva Parasmaa raba nr. A-52 ja sama mõisa järgi olevate lahus-heinamaatükkide (kuni talude nr. 19 ja 25 piirini) maa-aladest.

1939. aastal oli vallas 2032 elanikku. Territooriumi suurus oli 9647,88 ha ehk 96,5 km².

Esimene vallavanem oli August Irves. 1940. aasta veebruaris nimetati vallavanemaks Jaan Lagle. 

Vald kuulus Riigivolikogu 16. valimisringkonda, kust valiti Mihkel Jüris.

Viited

Eesti vallad 1939
Albu vald (1939)

Albu vald oli vald Järva maakonnas aastail 1939–1950. Vallamaja asus Järva-Madise külas.

1939. aasta vallareform 

Vald moodustati 1939. aasta vallareformiga senise Albu valla maa-alast, välja arvatud Kautla, Kautlasaare, Vahtrasaare, Palgisaare ja Kunglajärve talude ning Triigi metskonna Ravila metsandiku kvartaali nr. ja Triigi metskonna Paunküla metsandiku kvartaali nr. 33 maa-alad; senise Kuksema valla Kihme ja Kiigemõisa külade maa-aladest.

Esimene Albu vallavanem oli Kustas Tammets. Vald kuulus Riigivolikogu 19. valimisringkonda, kust valiti August Miljan.

Valla aukodanik oli A. H. Tammsaare.

Albu vallavolikogu tegevus lõpetati 25. juulil 1940. 1941. aasta suvel vallavalitsus taastati, 1941. aasta augustist oli Albu vallavanem kohalik Omakaitse juht Edgar Linkhorst (1904–1967), tema abid J. Päll ja A. Kalani ning vallasekretär Juhan Parts.

Külanõukogude moodustamine ja valla likvideerimine 
1945 augustis moodustati Albu vallas 3 külanõukogu: Aravete külanõukogu keskusega Aravete külas, Järva-Madise külanõukogu keskusega Järva-Madise alevikus ja Peedu külanõukogu keskusega Peedu külas. 1950. aastal Albu vald likvideeriti ja selle alad arvati Tapa rajooni koosseisu.

Vaata ka 
 Albu mõis

Viited

Välislingid 
 Elanike nimekirjad
 Elanike nimekirjad

Eesti vallad 1939
Järva maakonna endised vallad
Kollakas

Kollakas (Barbarea R. Br.) on taimeperekond ristõieliste sugukonnas. Ingliskeelne taimenimetus on winter cress, yellow rocket; saksakeelne das Barbarakraut, die Winterkresse; soome kanankaalit; vene keeles сурепка, сурепица; ladina keeles Barbarea R. Brown.

Eesti liike
Barbarea arcuata – kaarkollakas (sage)
Barbarea stricta – püstkollakas (hajusalt)
Barbarea vulgaris – läänekollakas (haruldane)

Kollalaks on üks esimesi teede ääres kasvavaid kollaseõielisi ristõielisi taimi, kes annavad rohumaadele kollase üldilme.

Kirjeldus 
Ristõieliste sugukonda kuuluv kaheaastane umbrohi. Kasvab kuni 60 cm kõrguseks. Õied väikesed, lõhnavad, kuldkollased, mis on koondunud tihedatesse õisikutesse. Lehed aluselt laienenud. Esineb sagedamini niiskemates kohtades, jõgede ja järvede kallastel, niisketel niitudel ja luhtadel. Õitseb maist augustini. Nektari ja õietolmutaim. Meeproduktiivsus 35–40 kg/ha. (kirjanduse andmetel kuni 184 kg/ha). Mesi rohekaskollane, nõrgalt aromaatne, kuid meeldiva maitsega. Kristalliseerub kiiresti, mistõttu ei sobi mesilastele talvesöödaks.

Kaarkollakas sarnaneb teiste ristõieliste taimedega, näiteks hariliku tõlkjaga (rahvapärase nimetusega Rakvere raibe). Tõlkjas aga hakkab õitsema hiljem.

Ta on Eestis tavaline taim, kes kasvab umbrohuna põldudel, niitudel, mererannas, põõsastikes, prahipaikades ja teede ääres. 20–60 cm kõrgune taim on püstine, harunev ja mitmevarreline. 

Kaarkollaka alumised varrelehed on kanneljad, rootsulised; ülemised lehed on varreümbrised, noolja alusega, hõlmised või suurte hammastega.

Kaarkollaka õite kroonlehed on kollased, tolmukatest pikemad, õitseb maist juulini. Kirjandusallikast leidsin vihje, et ta meeproduktiivsus on 30–40 kg/ha, mõne allika järgi isegi kuni 180 kg/ha. 

Mesi on rohekaskollane, nõrga aroomiga ja kiiresti kristalliseeruv. Kaarkollaka viljad on ristõielistele taimedele vastavad kõdrad, mis on kaarjad ja varrest eemaldunud.

Noori lehti süüakse salatina. Sisaldab C-vitamiini, kuid kasutamisel tasub olla ettevaatlik – taim on veidi mürgine. 

Kaarkollakas on ka värvitaim, ta õitest saadakse kollast värvi.

Välislingid
 Maie Meius.  Miljon varsakabjaõit on miljonivaade! Meie Maa, 11. mai 2019
 https://term.eki.ee/iframe/concept/view/1102600785/

Ristõielised
Kerss

Kerss (Rorippa Scop.) on taimeperekond ristõieliste sugukonnas.

Eesti liike
Rorippa palustris (sookerss) – tavaline
Rorippa amphibia (vesikerss) – paiguti, Ida-Eestis sagedam
Rorippa sylvestris (metskerss) – harva
Rorippa x anceps (kallaskerss) – harva

Ristõielised
Laplace'i operaator

Laplace'i operaator on matemaatikas kaks korda diferentseeruvatele mitme muutuja funktsioonidele rakendatav diferentsiaaloperaator, mis on eukleidilises ruumis defineeritud kui funktsiooni gradiendi divergents.

Ristkoordinaatides avaldub Laplace'i operaator kujul

kus  on nabla-operaator ja  tähistab osatuletise võtmise operaatorit muutuja  järgi.

Laplace'i operaator on oma nime saanud prantsuse matemaatiku Pierre-Simon de Laplace'i (1749–1827) järgi. Laplace kasutas antud operaatorit esmakordselt taevamehaanikas, kus ta gravitatsioonivälja potentsiaalile rakendatuna annab konstandi kordse massi tiheduse. Antud võrrandi Δf  0 üldisemat kuju nimetatakse tänapäeval Laplace'i võrrandiks.

Laplace'i operaator eri koordinaadistikes

Kahemõõtmelises ruumis 
Laplace'i operaatori rakendamine kahe muutuja funktsioonile f(x,y) annab ristkoordinaatides x ja y'

Polaarkoordinaatides kehtib

 Kolmemõõtmelises ruumis 
Kolmes dimensioonis on Laplace'i operaatori kuju olulisemates koordinaadisüsteemides järgmine:

Ristkoordinaatides:

Silindrilistes koordinaatides:

Sfäärilistes koordinaatides:

( tähistab sfäärilist laiust ja  sfäärilist pikkust).

Avaldise  võib asendada samaväärse avaldisega .

 N dimensioonis N-dimensionaalsetes sfäärilistes koordinaatides, mis on parametriseeritud kujul , kus , , on Lapalace'i operaatoril kuju

kus  on Laplace'i-Beltrami operaator  dimensionaalsel sfääril ehk sfääriline Laplace'i operaator.

Avaldise  võib asendada samaväärse avaldisega 

 Laplace'i operaator diferentsiaalvõrrandites 
Laplace'i operaator esineb paljudes olulistes diferentsiaalvõrrandites. Neist mõned on:

Laplace'i võrrand:
 
kusjuures selle võrrandi lahendeid nimetatakse harmoonilisteks funktsioonideks.

Biharmooniline võrrand:
 
kusjuures selle võrrandi lahendeid nimetatakse biharmoonilisteks funktsioonideks.

Poissoni võrrand:
 
kus g on teadaolev funktsioon.

Lainevõrrand:

kus  on laine liikumise kiirus.

Difusioonivõrrand:
 
kus k'' on konstant.

Schrödingeri võrrand kvantmehaanikas:
 
kus  on lainefunktsioon, on taandatud Plankci konstant, m on osakese mass ja on potentsiaalne energia.

Vaata ka 
 Nabla-operaator
 Pierre-Simon Laplace

Viited

Välislingid 

Wolfram MathWorld, Laplacian (inglise keeles)

Diferentsiaalvõrrandid
Harilik piimjuur

Harilik piimjuur (Tragopogon pratensis L.) on korvõieliste sugukonda piimjuur perekonda kuuluv rohttaim.

Kirjeldus

Harilik piimjuur on tavaliselt kaheaastane taim, harvem üheaastane või püsik. Taim on 30–100 cm kõrge. Lihakast juurest kasvab välja paks vars, mis on seest õõnes. Taime alumised lehed on 10–30 cm pikad ja süstjad, hallikasrohelised, terava otsaga, karvadeta, kõrvuti kulgevate roodude ja valge keskrooga. Ülemised lehed on palju väiksemad ja püstised. Lehed on sageli keskosas allapoole kõverdunud. Piimmahl on valge. Juur ja pungad on söödavad. Sellest on taim oma nimegi saanud, et tema juur on piimmahla täis.

Harilik piimjuur õitseb maist juulini. Õied avanevad hommikul koos päikesetõusuga ja ainult hea ilma korral ning sulguvad keskpäeval. Õied on alamliigist sõltuvalt 3–7 cm laiad ja kollased. Piimjuurel on korvõisik, mis koosneb 20–50 üksikõiest. Tolmukad on ülaosas lillakat tooni. Piimjuurt tolmeldavad peamiselt põrnikad ja kärbsed. Nende ligimeelitamiseks on taim kohastunud nõnda, et nektari joomiseks on mugav kroonlehel istuda.

Hariliku piimjuure seemnised on suure langevarjutaolise pappusega ja koos sellega 1,5–2,5 cm pikad. Naaberpappused on sageli omavahel kokku põimunud ja meenutavad ämblikuvõrku. Erinevalt enamikust liikidest on seemnised peaaegu siledad. Peamiselt levib harilik piimjuur tuulega, aga tema seemned võivad ka mõnes vooluveekogus allavoolu liikuda ilma idanemisvõimet kaotamata.

Levila ja kasvukoht
Ta kasvab Euroopas ja Põhja-Ameerikas. Briti saartel leidub teda enamikus Inglismaast, Ida- ja Lõuna-Šotimaal ja Kesk-Iirimaal. Teda kohtab Türgis, Kasahstanis ja Lääne-Siberis. Venemaa Euroopa-osas ja Eestis on ta tavaline.

Harilik piimjuur kasvab niitudel, metsa- ja põlluservadel, lagendikel ja teepervedel.

Välislingid 
 

Korvõielised
Eesti taimed
Ilmar Selge

Ilmar Selge (sündinud 29. mail 1954 Tallinnas) on Eesti õigusteadlane, oli aastatel 2008–2010 Akadeemia Nord õigusteaduskonna dekaan.

Haridus
 1973 Tallinna 46. Keskkool
 1973–1978 Tartu Riiklik Ülikool, õigusteaduskond
 1982–1985 Eesti Teaduste Akadeemia Majandusinstituut, aspirantuur

Teenistuskäik 
 1978–1980 Tallinna Kergetööstuse Tehnikum, õigusainete õpetaja 
1980–1981 Haridusministeerium, ministri abi
1982–1992 Eesti Teaduste Akadeemia Majandusinstituut, vanemteadur
1992–1993 Riigikogu majandus- ja põllumajanduskomisjoni nõunik
1993–1994 Eesti Teaduste Akadeemia Majandusinstituut, õiguskantsleri nõunik
1994–2008 õiguskantsleri asenõunik, nõunik, vanemnõunik
2008 Akadeemia Nord, õigusteaduskond, avaliku õiguse instituudi juhataja-professor
2008–2010 Akadeemia Nord, õigus- ja juhtimisteaduskond, dekaan

Publikatsioonid
 Kohtulik halduskontroll Ida-Euroopas. Eesti Jurist 1991, 1, lk.23–26;
 Bund der Städte Estlands – Bund der ländlichen Selbstverwaltungen Estlands. in: Recht in Ost und West 1991, Heft 4, lk.113–117;
 Die Entwicklung des Eigentums- und Gesellschaftsrechts in Estland. in:  Recht  in  Ost  und  West  1992,  Heft 4, lk. 97–100;
 Gesetz der Republik Estland über die Grundlagen der Eigentumsreform,
Beschluss des Obersten Rates der Republik Estland über die Anwendung des Gesetzes über die Grundlagen der Eigentumsreform, Bodenreformgesetz der Republik Estland, Beschluss des Obersten Rates der Republik Estland über das Inkrafttreten des Bodenreformgesetzes der Republik Estland. in: Recht in Ost und West 1992, Heft 6, lk. 181–190;
 Gerichtliche Verwaltungskontrolle in Osteuropa. in: Recht in Ost und West 1992, Heft 7, lk. 220–222;
 Gesetz der Republik Estland über ausländische Investitionen, Unternehmenseinkommensteuergesetz. in: Recht in Ost und West 1992, Heft 10, lk. 307–310;
 Zur Privatisierungsgesetzgebung in Estland. in: Recht in Ost und West 1994, Heft 1, lk. 16–24;
 Die rechtlichen Grundlagen der Privatisierung in Estland. in: Recht in Ost und West 1995, Heft 3, lk. 71–75;
 Die rechtlichen Grundlagen der Privatisierung in Estland. in: Ost- und Südosteuropa zwischen Tradition und Aufbruch: Aspekte der Umgestaltungsprozesse in den postsozialistischen Ländern. – Osteuropa-Institut der Freien Universität Berlin 1996, Bd. 6, lk. 233–242. 

Ettekanne “Osterweiterung der Europäischen Union aus estnischen Sicht” (Berliini Vaba Ülikooli Ida-Euroopa Instituut 11.11.1998).

Välislingid
 
 Oliver Rand, Anneli Ammas. Tagastamispettused Ärileht.ee, 22. mai 1998

Eesti õigusteadlased
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased‎
Sündinud 1954
Ivan Papanin

Ivan Papanin (vene keeles Иван Дмитриевич Папанин) 26. november 1894 Sevastopol – 30. jaanuar 1986 Moskva) oli nõukogude polaaruurija ja teadlane.

Ivan Papanin lõpetas külakooli kiitusega, kuid pere raske materiaalse seisukorra pärast ei olnud võimalik edasi õppida ja asus tööle laevainstrumentide valmistamise töökotta. Peale 3 aastast õppeperioodi 1913 saadeti ta tööle Tallinna laevaehitustehasesse, kuid peale Esimese maailmasõja algust sattus Musta mere laevastikku, kus osales revolutsioonisündmustes. Osales Vene kodusõjas ja sellele järgneval Ukraina vallutamisel nõukogude vägede poolt 1920. aastal ja vastupanuliikumises Krimmi ebaregulaarsete väeüksuste koosseisus Ukrainat okupeerinud Saksa vägede tagalas ning Peter von Wrangelli valgekaartlaste vägede vastu. Pärast Krimmi vallutamist Punaarmee poolt teenis Tšekaa Krimmi komandandina, kelle käe all hukati Krimmis ligikaudu 80 000 isikut, peamiselt Wrangelli vägede koosseu kuulunud ja bolševike kätte vangi langenud sõjaväelast ja nendega koos Krimmi taganenud tsiviilelanikku.

1922. saadeti Papanin Moskvasse, kus ta töötas Postiteenistuse rahvakomissariaadis sõjaväestatud valve keskvalitsuse ülemana ja asjadevalitsejana ning samamaegselt õppis ka sideasjanduse kõrgematel kursustel.

1932–1933 oli Buhta Tihhaja polaarjaama Franz Josephi maal juhataja, 1934–1935 oli Tšeljuskini neemi polaarjaama juhataja.

1937. aastal neljaliikmelise polaarekspedistiooni koosseisus: geofüüsik Jevgeni Fjodorov, radist Ernst Krenkel, okeanoloog Pjotr Širšov ja ekspeditsiooni ülem Ivan Papanin toimetati nad polaarlenduri Mihhail Vodopjanovi poolt põhjapoolusele. Üheksakuise triivimise jooksul tegid nad teadusuuringuid.

Enne Teist maailmasõda määrati ta Põhja mereteede peavalitsuse (Главсевморпуть) ülemaks, Põhja meretee avastamist ja arendamist oli alustanud 1932 aastal Otto Schmidt. Teise maailmasõja ajal oli Papanin Põhja mereteede peavalitsuse ülem – kontradmirali auastmes, 1946. aastal aga tervislikel põhjustel oli sunnitud ametikohalt lahkuma ning asuma tööle NSV Liidu okeanoloogia instituuti direktori asetäitjaks ekspeditsioonide alal.

Välislingid 
   Жизнь на льдине

Venemaa teadlased
Venemaa polaaruurijad
Nõukogude Liidu admiralid
Lenini ordeni kavalerid
Novodevitšje kalmistule maetud
Sündinud 1894
Surnud 1986
Arvo Rõõmusoks

Arvo Rõõmusoks (17. jaanuaril 1928 – 26. november 2010) oli eesti geoloog, paleontoloog.

Ta lõpetas Kivimäe Põhikooli, aastal 1947 Tallinna 1. Keskkooli. Ta töötas pikka aega Tartu Ülikoolis õppejõuna: 1952–1956 vanemõpetajana, 1956–1968 dotsendina ning 1969–1993 professorina. 1993. aastast oli Tartu Ülikooli emeriitprofessor.

1954. aastal kaitses ta Tartus geoloogia-mineraloogia kandidaadi ning 1968. aastal Moskvas geoloogia-mineraloogiadoktori kraadi. Aastatel 1960–1988 oli ta TRÜ geoloogia kateedri juhataja ning 1969–1972 bioloogia-geograafiateaduskonna dekaan.

Tema peamised uurimisobjektid olid käsijalgsed ja trilobiidid.

Tunnustus 
2001 Valgetähe III klassi teenetemärk

Viited

Teoseid
Rõõmusoks, Arvo; Viiding, Herbert 1962. Üldine geoloogia I. Tartu: Tartu Ülikooli kirjastus.
Rõõmusoks, Arvo 1970. Viru seeria (keskordoviitsium) stratigraafia Põhja-Eestis. Tallinn: Valgus (vene k.).
Rõõmusoks, Arvo 1983. Eesti aluspõhja geoloogia. Tallinn: Valgus. 
Rõõmusoks, Arvo 1983. Abiks selgroogsete paleontoloogia õppijatele: valik loengute illustratiivsest materjalist. Tartu: Tartu Riiklik Ülikool.
Rõõmusoks, Arvo 2004. Ordovician Strophomenoid Brachiopods of Northern Estonia. Edited by Ivar Puura. Fossilia Baltica 3. Tartu: Institute of Geology, University of Tartu.

Eesti geoloogid
Eesti paleontoloogid
Tartu Ülikooli professorid
Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna vilistlased
Gustav Adolfi Gümnaasiumi vilistlased
Valgetähe III klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti Looduseuurijate Seltsi auliikmed
Sündinud 1928
Surnud 2010
Hanerohi

Hanerohi (Arabis) on kapsalaadsete seltsi ristõieliste sugukonda kuuluv rohttaimede perekond.

Kaks varem hanerohu perekonda arvatud rühma, sektsioon liivrohi (Cardaminopsis) ja alamperekond lehmakapsas (Turritis) moodustavad nüüd eraldi perekonnad. Viimase aja DNA-uuringud on näidanud, et Ameerika hanerohud on Euraasia omadest võrdlemisi erinevad ega ole isegi üksteise lähimad sugulased, nii et enamik Ameerika hanerohtusid eraldatakse omaette perekonda Boechera.

Hanerohud on ühe- või mitmeaastased rohttaimed. Nende maapealne osa on liigiti väga muutlik.

Hanerohud kasvavad 10–80 cm kõrguseks. Vars on karvane ja see eristab hanerohtusid enamikust teistest ristõielistest.

Hanerohtudel on lihtsad või väikeste hõlmadega 1–6 cm pikkused lehed, mille serv on sile või saagjas. Lehed võivad olla siledad, aga mõnel liigil on lehed samuti karvased. Lehed võivad olla nii rootsuga kui ilma. Viimased võivad vart osalt ümbritseda ja olla seetõttu südame- või noolekujulised. Varre maapinnast välja kasvamise kohas on lehekodarik.

Hanerohtudel on nelja kroonlehega õied. Õisik on tavaliselt lihtne, harvem harunenud, tavaliselt kobar, harvem pööris. Kandelehti ei ole. Õied on mõlemasoolised. Tupplehed on ovaalsed või piklikud ja servast kilejad. Kroonlehed on poole sentimeetri pikkused, mõlajad, pikergused või süstjad, harvem ovaalsed. Nad võivad olla valget, punast, lillat, sinist või helekollast värvi. Tolmukaid on 6. sigimikus 10–86, maksimaalselt 110 seemnealget. Selgelt äratuntava emakakaela otsas on peakujuline emakasuue.

Vili on pikk ja sale kupar, milles on 10–20 või rohkemgi seemet. Vili on tavaliselt sirge, harvem kõver, ja üle 1 mm lai. Seemned asuvad kupras ühes reas ja on tiivakesega.

Mõnd hanerohtu, näiteks alpi hanerohtu, kasvatatakse ilutaimena, kuigi paljud hanerohud on umbrohud.

Eesti liigid

Eestis on levinud kaks hanerohuliiki:
Arabis hirsuta –  kare hanerohi (tavalisem Lääne- ja Põhja-Eestis)
Arabis planisiliqua – aas-hanerohi (paiguti Eesti mandriosas)

Teisi hanerohuliike

Vaata ka

Ristõielised
Kilbirohi

Kilbirohi (Alyssum L.) on taimeperekond ristõieliste sugukonnas.

Eesti liike
Alyssum gmelinii – Gmelini kilbirohi (haruldane, Saaremaa rannaluidetel)
Alyssum turkestanicum – liiv-kilbirohi  (tulnukana peamiselt Kagu-Eestis)
Alyssum alyssoides – tupp-kilbirohi  (hajusalt)

Ristõielised
Kevadik

Kevadik (Draba L.) on taimeperekond ristõieliste sugukonnas.

Eesti liike
Draba nemorosa (metskevadik) - paiguti
Draba muralis (müürkevadik) - harva
Draba incana (hall kevadik) - paiguti

Ristõielised
Liivsinep

Liivsinep (Diplotaxis DC.) on taimeperekond ristõieliste sugukonnas.

Perekonda kuulub 30–35 liiki. Liikide looduslikuks levilaks on Euroopa, Vahemere maad ja Makaroneesia. Kõige suurem liikide hulk on Loode-Aafrikas ja Roheneemesaartel.

Perekonda kuulub nii ühe- kui ka mitmeaastasi taimi. Eluvormilt on liigid rohtsed või poolpuitunud varrega poolpõõsad. Enamiku liikide õied on kollased. Mõnel liigil on õied valged.

Eestis esineb tulnukana kaks liiki:
Diplotaxis tenuifolia – võõr-liivsinep
Diplotaxis muralis – müür-liivsinep

Muid liike
Diplotaxis acris
Diplotaxis antoniensis
Diplotaxis assurgens
Diplotaxis berthautii
Diplotaxis brevisiliqua
Diplotaxis catholica
Diplotaxis cossoniana
Diplotaxis decumbens
Diplotaxis duveyrieriana
Diplotaxis episcopalia
Diplotaxis erucoides
Diplotaxis gorgadensis
Diplotaxis gracilis
Diplotaxis griffithii
Diplotaxis harra
Diplotaxis hirta
Diplotaxis ibicensis
Diplotaxis lagascana
Diplotaxis muralis
Diplotaxis ollivieri
Diplotaxis pitardiana
Diplotaxis scaposa
Diplotaxis siettiana
Diplotaxis siifolia
Diplotaxis simplex
Diplotaxis sundingii
Diplotaxis tenuifolia
Diplotaxis tenuisiliqua
Diplotaxis varia
Diplotaxis villosa
Diplotaxis viminea
Diplotaxis vicentina
Diplotaxis virgata
Diplotaxis vogelii

Ristõielised
Sineptõlkjas

{{Taksonitabel
| nimi = Sineptõlkjas
| pilt = Rapistrum perenne — Flora Batava — Volume v20.jpg
| pildi_laius = 240px
| pildi_seletus = Püsik-sineptõlkjas 'Rapistrum perenne| värv = #
| riik = Taimed Plantae| hõimkond       = Õistaimed Magnoliophyta| klass = Kaheidulehelised Magnoliopsida| selts = Kapsalaadsed Brassicales| sugukond = Ristõielised Brassiacaceae| perekond       = Sineptõlkjas Rapistrum| liik = 
| binaarne       = 
| binaarse_autor = 
| levikukaart   = 
| sünonüümid = 
}}
Sineptõlkjas ehk rapister (Rapistrum Crantz) on taimeperekond ristõieliste sugukonnas.

Eestis võib tulnukana kohata kahte liiki:Rapistrum perenne – püsik-sineptõlkjas (püsikrapister)Rapistrum rugosum'' – kurd-sineptõlkjas (kurdrapister)

Ristõielised
Heinrich Johann Nepomuk von Crantz

Heinrich Johann Nepomuk Edler von Crantz (25. november 1722 Roodt – 18. jaanuar 1797 Zeiring) oli austria arstiteadlane ja botaanik.

Tema botaaniline nimemärk on Crantz.

Austria bioloogid
Arstiteadlased
Botaanikud
Sündinud 1722
Surnud 1797
Karl Tallo

Karl Tallo VR I/3 (17. veebruar 1891 Tali vald, Pärnumaa, Liivimaa – 24. aprill 1942 Sosva laager, Sverdlovski oblast, NSV Liit) oli Eesti sõjaväelane (kolonel).

Üldhariduse omandas Tallo Pärnu gümnaasiumis, sõjalise hariduse Peterburi Vladimiri sõjakoolis, mille lõpetas 1914. aasta sügisel. Võttis osa I maailmasõjast 1. Soome kütipolgu koosseisus. 1917. aastal ülendati ta kapteniks. Aastatel 1917–1918 õppis Tallo Petrogradis, Nikolai Kindralstaabi Akadeemias. 

Võttis osa Vabadussõjast, 6. jalaväepolgus ja oli Lõunarindel 1. mai 1919 – 17. detsember 1920 6. Jalaväepolgu ülem. 

1921. aasta septembrist oli Tallo 1. soomusrongide divisjoni ülem. Soomusrongide Brigaadi likvideerimisel augustis 1923 sai Tallost 1. soomusrongirügemendi ülema kohusetäitja, augustist 1925 1. soomusrongirügemendi rügemendiülem. Lõpetas Kõrgema Sõjakooli. 

1928. aastal õlendati Karl Tallo koloneliks. 1930. aasta oktoobrist oli Tallo 1. Diviisi staabiülema kohusetäitja. 1931–1934 teenis ta Tapal Soomusrongirügemendi ülemana.

Tallo lahkus tegevteenistusest 1934. aastal ja arvati juhtide reservi. Juunis 1934 paigutati ta ravile Seevaldi vaimuhaiglasse. 

Karl Tallo arreteeriti NKVD poolt 14. juunil 1941 ning viidi Venemaale Sevurallagi, kus ta aasta hiljem hukati. Tema abikaasa koos poja Jüriga küüditati Siberisse, viimane naasis 1956. aastal.

Viited

Välislingid
Ohvitseride andmekogu

Eesti kolonelid
Eesti soomusronglased
Eesti piirivalvurid
Vabadusristi I liigi 3. järgu kavalerid
Karutapja ordeni kavalerid
Püha Georgi ordeni kavalerid
Vabadussõja-aegsed sõjaväeosade ülemad
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1891
Surnud 1942
Kress

{{Taksonitabel
| nimi = Kress
| pilt = Lepidium ruderale Sturm21.jpg
| pildi_laius = 240px
| pildi_seletus = Haisev kress 'Lepidium ruderale| värv = #
| riik = Taimed Plantae| hõimkond       = Õistaimed Magnoliophyta| klass = Kaheidulehelised Magnoliopsida| selts = Kapsalaadsed Brassicales| sugukond = Ristõielised Brassiacaceae| perekond       = Kress Lepidium| liik = 
| binaarne       = 
| binaarse_autor = 
| levikukaart   = 
| sünonüümid = 
}}
Kress (Lepidium L.) on taimeperekond ristõieliste sugukonnas.

Perekonda kuulub umbes 175 kosmpoliitse levikuga liiki.

Eesti liikeLepidium ruderale (haisev kress) – hajusaltLepidium densiflorum (liivkress) – paiguti, tulnuktaimLepidium latifolium (randkress) – Lääne-Eesti mererannalLepidium sativum'' (salatkress) – kultuurtaim, võib metsistuda

Ristõielised
Karl Tiitso

Karl Tiitso VR II/3 (1. juuli 1893 Tähtvere vald, Tartumaa – 28. aprill 1945 Weinsberg, Saksamaa (suri sõjavangilaagris)) oli Eesti sõjaväelane (kolonel, 1939).

Tiitso lõpetas 1914. aastal Peterburi Konstantini suurtükiväekooli. 

Osales esimeses maailmasõjas, teenis 9. Siberi kütisuurtükiväebrigaadis ning IV Siberi korpuse staabis. Eesti rahvusväeosade moodustamisel tuli teenima Eestisse. Määrati 26. veebruaril 1918 Eesti suurtükiväebrigaadi ülemaks ning jäi sellele kohale kuni Eesti väeosade laialisaatmiseni sakslaste poolt. Võttis osa Vabadussõjast, alates 12. juunist 1919 kuni sõja lõpuni Kalevlaste Maleva patarei ülemana. Autasustati lahingus ülesnäidatud vapruse eest VR II/3-ga. Peale Vabadussõja lõppu läks reservi. 

1925. aastal asus uuesti tegevteenistusse, teenis erinevatel ametikohtadel sõjaväe varustusvalitsuses. Tervislikel põhjustel läks erru 16. märtsist 1939 Varustusvalitsuse ülema teise abi ametikohalt. Teise maailmasõja ajal astus Saksa armeesse.

Auastmed
 Staabikapten - 1917
 Kapten - 1918
 Major - 1928
 Kolonelleitnant - 1933
 Kolonel - 1939

Tunnustus
 Georgi mõõk - 1916
 Tasuta maa normaaltalu mõõdus - 1920
 Vabadusrist, II liigi 3. klass
 Order Odrodzenia Polski (Polonia Restituta) ohvitseri rist (IV klass) - 1930

Välislingid
Foto
Ohvitseride andmebaas

Sõjaministeeriumi koosseis
Eesti suurtükiväeosade koosseis
1. Eesti jalaväediviisi koosseis
Vabadusristi II liigi 3. järgu kavalerid
Püha Georgi ordeni kavalerid
Vabadussõja veteranid
Eesti kolonelid
Eestlased Saksamaal
Sündinud 1893
Surnud 1945
Tuder

Tuder (Camelina) on taimeperekond ristõieliste sugukonnas.

Liike
Camelina microcarpa – liivtuder (tulnukana)
Camelina pilosa – karvane tuder  (tulnukana)
Camelina sativa – põldtuder  (tulnukana, õlitaim)
Camelina alyssum – linatuder (linaumbrohi)

Ristõielised
Pilistvere Vabadussõja mälestussammas (kalmistul)

Pilistvere Vabadussõja mälestussammas on Pilistvere kalmistul asuv Vabadussõjas langenud sõduritele pühendatud mälestusrist. Pilistvere sammas on üks vähestest Vabadussõja mälestussammastest, mida nõukogude okupatsiooni ajal ei lammutatud.

Välislingid

Eesti Vabadussõja mälestusmärgid
Põhja-Sakala vald
Viljandi maakonna kultuurimälestised
Bratislava Milan Rastislav Štefániki lennujaam

Bratislava Milan Rastislav Štefániki lennujaam (slovaki Letisko Milana Rastislava Štefánika) (IATA: BTS, ICAO: LZIB) on Slovakkia peamine rahvusvaheline lennujaam. Ta on riikliku lennuettevõtte Air Slovakia kodulennujaam. Lennujaam asub Bratislava kesklinnast 9 kilomeetrit kirde pool.

Alates 1993. aastast kannab lennujaam poliitiku ja kindrali Milan Rastislav Štefániki nime. Tema lennuk kukkus 1919. aastal Bratislava lähedal alla.

Ajalugu 
Esimene regulaarlennu Praha ja Bratislava vahel tegi Czechoslovak Airlines 1923. aastal tollasesse Vajnory lennujaama. Ettevalmistustööd praeguse lennujaama ehitamiseks algasid 1947. aastal ja ehitus algas 1948. aastal. Kahe rajaga lennujaam avati 1951. aastal.

Välislingid 

 Bratislava Milan Rastislav Štefániki lennujaam kodulehekülg

Slovakkia ehitised
Bratislava
Lennujaamad
Eterikan

Eterikan (vene keeles Этерикан) (sünni- ja surmakuupäev teadmata) oli Leena alamjooksult pärit eveeni rahvusest Sahha tööstur, maadeavastaja ja meresõitja.

Eterikan on muutunud juba poolmüütiliseks tegelaseks. Näiteks räägitakse, et Eterikan polevat olnud üks isik, vaid kaks sama perekonnanimega venda. Nad olevat endaga kaasa talvituma võtnud naise, tema pärast tülli läinud ja üks neist olevat teise tapnud. .

Aastal 1759 või 1760 avastas Eterikan Bližni saare (praegu Suur-Ljahhovi saar Uus-Siberi saarestikus) ja sellel mammutite jäänuste leiukoha. Pärast ületas ta väina, mis praegu kannab tema nime, ja jõudis naabersaarele Malõile (praegu Väike-Ljahhovi saar).  

1760. aastatel nimetati Suur-Ljahhovi saar tema auks Eterikani saareks. 1770. aastatel nimetati Katariina II käsul need saared Ivan Ljahhovi auks ümber Suur- ja Väike-Ljahhovi saarteks. 

Praegu kannavad Eterikani nime väin Suur- ja Väike-Ljahhovi saare vahel (1909. aastast) ning kolm jõge Suur-Ljahhovi saarel (Bolšoi Eterikan, Malõi Eterikan ja Eterikanka).

Viited

Sündinud 18. sajandil
Eveenid
Venemaa ettevõtjad
Venemaa maadeavastajad
Venemaa polaaruurijad
Sahha inimesed
Sünniaeg puudub
Surmaaeg puudub
Smõuk

Smõuk on Eesti ansambel, mis viljeleb stoner rock'i.

Albumid
"Tere tulemast koju", Nailboard Records, 2009

Kirjandus
Intervjuu portaalis rada7
Mart Kalvet. Suitsune Smõuk roheliselt planeedilt, ekspress.ee, 3. jaanuar 2008, lk B8
Siim Nestor. Siim Nestor soovitab: Roheline planeet 3. – Eesti Ekspress, TV-Ekspress, 10. jaanuar 2008, lk 43. 
Mart Kalvet. 60 minutit vabadust. – Eesti Ekspress, Areen, lk B8, 23. juuli 2009.

Välislingid
Muusikanäited myspace'is: "Elav tuli", "Kivikuningas", "Väike mees"

Eesti ansamblid
Doris Tislar

Doris Tislar (sündinud 20. aprillil 1993) on eesti näitleja.

Haridus 
Ta on lõpetanud Tallinna Gustav Adolfi Gümnaasiumi 2012. aastal. 2014. aastal lõpetas ta Rootsis Valla Folkhögskolas 2aastase kursuse Acting and Collaborative Theater. 2016–2017 õppis ta Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemias tantsukunsti eriala.

Töökoht 
Alates 2018. aastast on ta NUKU teatri näitleja.

Filmid 

 2007 – "Klass"
 2008 – "Mina olin siin" – Hanna
 2016 – "Issei" – Alexia
 2020 – "O2" – Linda Ahven

Televisioon 

 2010 – "Ühikarotid" – Neeme pruut
 2010 – "Klass - Elu pärast" – Keiu
 2012-2013 – "Süvahavva" – Arnika
 2020 – "Sinu, minu, meie" – Eva majanaaber

Tunnustus 

 Eesti Noorsooteatri kolleegipreemia Igiliikur ehk kõige enam etendusi andnud naisnäitleja hooajal 2020/2021

Viited

Välislingid
Imre Kaas: Doris Tislar: pelgalt andekusest ei piisa, kalev.ee, 8. detsember 2008 (intervjuu, foto)  

Eesti näitlejad
Gustav Adolfi Gümnaasiumi vilistlased
Sündinud 1993
Ivan Ljahhov

Ivan Ljahhov (Иван Ляхов, suri umbes 1800) oli vene kaupmees, kes uuris Uus-Siberi saari. 

Ivan Ljahhov kauples Venemaa põhjaosas, sealhulgas Hatanga ja Anabari jõe suudmete vahel mammutiluuga ning uuris aktiivselt rannikut, et leida kihvu.

Kevadel 1770 sooritas Ivan Ljahhov reisi üle külmunud mere Svjatoi Nossi ninast põhja poole, külastas Merkuri Vagini ja Jakov Permjakovi avastatud saart (Bližni) ning pärast külastas selle lähedal asuvat teist saart (Malõi). Need saared nimetati hiljem tema auks Suur- ja Väike-Ljahhovi saareks, ka kogu saarestik sai nimeks Ljahhovi saared.  

Aastal 1773 jõudis ta koos kaupmees I. Protodjakonoviga kolmanda, kõige suurema saare rannikule (hiljem nimetati see ümber Kotelnõi saareks Ljahhovi kaaslastega maha unustatud vaskkatla järgi, mille leidis maamõõtja Stepan Hvoinov). 

Oma reiside tulemusena sai Ivan Ljahhov õiguse polaarrebastele ja mammutikihvadele nii nendel saartel kui ka tulevikus avastatud saartel. Kolm tema avastatud saart said ametlikult nimed Esimene, Teine ja Kolmas Ljahhovi saar.

Huvitav on see, et Ljahhovi avastatud saari ei nimetata tänapäeval enam tema järgi, küll aga kannavad tema nime teiste inimeste avastatud saared.

Aastal 1775 tegi Ivan Ljahhov maamõõtja Stepan Hvoinoviga Suure-Ljahhovi saare mõõtmisi ja kirjeldusi.

Viited

Venemaa maadeavastajad
Kotelnõi saar

Kotelnõi saar (vene keeles остров Котельный, jakuudi keeles Олгуйдаах арыы) on saar Põhja-Jäämeres, Uus-Siberi saarte kõige suurem saar. 

Saar kuulub Anjou saarte koosseisu. Sannikovi väin eraldab seda Väike-Ljahhovi saarest ja  Zarja väin Belkovski saarest. Aeglase tõusmise tulemusena tekkis Bunge maa – maismaa osa, mis ühendab Kotelnõi saart Faddejevi saarega. Neid eraldab pikk ja kitsas Hedenströmi laht. 

Saare läänerannikut ümbritseb Laptevite meri, idarannikut Ida-Siberi meri. 

Kotelnõi saare pindala on 11 665 km² (Faddejevi saar – 5300 km², Bunge maa – 6200 km²).
 
Pealiskord koosneb lubjakividest ja kildadest. Pinnamood on künklik, kõrgeim punkt Malakatõn-Tass on 361 meetrit üle merepinna. 

Kotelnõi saar asub arktiliste kõrbete piirkonnas. Taimestik on hõre. Suur osa territooriumist on kaetud jääga.

Inimesed kütivad polaarrebast. Saarel on polaarjaamad – Kotelnõi polaarjaam looderannikul ja Sannikovi polaarjaam lõunarannikul. Siit on leitud väljasurnud loomade (sealhulgas mammuti) jäänused.

Saare avastas tööstur Ivan Ljahhov aastal 1773. Saar sai nime Kolmas Ljahhovi saar, hiljem nimetati see ümber Kotelnõi saareks Ljahhovi kaaslaste maha unustatud vaskkatla järgi, mille leidis maamõõtja Stepan Hvoinov).   Teise versiooni kohaselt meenutab saar lõunast vaadatuna kummulipööratud pada, mis ka andis saarele nime. )

Saare põhjapoolsem punkt on Anissi neemel ().

Saarel on Hermann Walteri haud.       

Kotelnõil asuvad Vene sõjaväe õhutõrjesüsteemid Pantsir.

Vaata ka
Kotelnõi saar, Bunge maa ja Faddejevi saar

Viited

Uus-Siberi saarte saared
Robert Pattinson

Robert Douglas Thomas Pattinson (sündinud 13. mail 1986 Londonis) on inglise näitleja, modell, muusik ja produtsent.

Ta on tuntud filmisaagast "Videvik" (2008), kus ta kehastab Edward Cullenit, ja filmist "Harry Potter ja tulepeeker" (2005), kus ta kehastab Cedric Diggoryt. Osatäitmise eest filmis "Videvik" andis MTV talle aasta parima meesdebütandi, parima suudluse ja parima võitlusstseeni auhinna. Ta on mänginud ka filmis "Mäleta mind" (2010). 

Pattinsoni isa importis USA-st uunikumautosid, tema ema töötas modelliagentuuris. 12-aastaselt alustas ta ka ise modellitööd, kuid neli aastat hiljem oli ta sunnitud selle lõpetama, sest talle ei pakutud enam tööd. Ise nimetas ta selle põhjuseks, et pärast murdeiga hakkas ta liiga mehelik välja nägema. Paralleelselt alustas ta esinemist näitlejana ja näitlejakarjäär läks järjest paremini.

Pattinson mängib kitarri ja klaverit ning kirjutab ka ise muusikat. Filmis "Videvik" esitab ta kaks laulu, millest ühe kaasautor on ta ise. Filmis "Kuidas olla" (2008) esitab ta kolm oma laulu. Pattinson on öelnud, et muusika on tema tagavaraplaan juhuks, kui tema näitlejakarjäär peaks ebaõnnestuma.

Ta on mänginud veel filmides "Little Ashes" (2008), "Mäleta mind" (2010), "Vesi elevantidele" (2011), "Bel Ami" (2012) ja "Cosmopolis" (2012).

Isiklik elu 
2009. aasta suvel tekkis Pattinsonil suhe "Videviku saaga" kaasstaari Kristen Stewartiga. 2012. aasta juulis oli Stewartil aga afäär temast 19 aastat vanema Rupert Sandersiga. Pärast seda läksid nad lahku, aga veel sama aasta oktoobris said jälle kokku. Lõplikult läksid Stewart ja Pattinson lahku 2013 maikuus.

September 2014, algas Pattinsonil suhe Briti laulja FKA Twigs'iga. Käisid kuulujutud, et paar oli kihlatud. Nad läksid lahku 2017 aasta suvel.

Filmograafia

Väliskingid 

Robert Pattinson IMDb-s

Suurbritannia näitlejad
Sündinud 1986
Kristen Stewart

Kristen Jaymes Stewart (sündinud 9. aprillil 1990 Los Angeleses) on USA filmi- ja televisiooninäitleja. 

Ta on mänginud mitmetes filmides, sealhulgas "Panic Room" ("Paanikatuba"), "Zathura", "In the Land of Women", "Adventureland" ("Adventureland - Pöörane suvi"), "Into the Wild", "The Messengers" ("Sõnumitoojad") ja "Twilight" ("Videvik"). Siiski oli ta enne "Videviku saaga" filme avalikkusele peaaegu tundmatu näitleja.

Ta sündis ja kasvas üles Los Angeleses ning elab seal tänapäevani. Tema isa John oli mänedžer ja produtsent, ema Jules oli pärit Austraaliast Queenslandist ja töötas stsenaariumidega. Kristen käis koolis ainult esimesed 7 klassi, edasi õppis ta kodus. Kristenil on vanem vend Cameron Stewart.

Kristeni näitlejakarjäär algas 8-aastaselt, kui üks filminäitlejate agent nägi tema esitust algkooli jõulunäidendis. Kristeni esimene filmiroll oli Disney Channeli filmis "The Thirteenth Year" ("Kolmeteistkümnes aasta"; 1999) ja see oli tekstita kõrvalosa.

Kristeni järgmine roll oli sõltumatus filmis "The Safety of Objects" ("Asjade ohutus"; 2001), kus ta mängis probleemides üksikema poisilikku tütart.

Järgnes esimene peaosa Hollywoodi filmis "Panic Room" ("Paanikatuba"; 2002). Ta mängis seal üksikema Jodie Fosteri diabeetikust tütart. Filmi ja Kristeni esitust arvustati üldiselt positiivselt.

Aastal 2004 mängis ta peaosa filmis "Räägi". Ta oli kõigest 13-aastane, kuid mängis keskkooliõpilast, kes vägistamise tulemusena kaotab kõnevõime. Ka see roll teenis peamiselt kiitvaid arvustusi.

Aastal 2005 mängis Kristen fantaasiafilmis "Zathura" kahe väikese poisi vastutustundetut õde. Filmis muudavad poisid oma kodu lauamängu mängimise tulemusena kosmoselaevaks. Kriitikud kiitsid küll filmi, aga mitte Kristeni rolli, sest tema tegelane olevat kogu filmi jooksul olnud kuidagi liikumatu.

Aastal 2008 mängis Kristen Bella Swani Stephanie Meyeri romaaniseeria avaromaanil põhinevas filmis "Videvik". Tema lavapartner Robert Pattinson mängis Edward Culleni osa. Selle rolli eest sai Kristen MTV parima naisnäitleja filmiauhinna ja ta mängib Bella Swani ka filmi järgedes.

Filmograafia 

Ameerika Ühendriikide filminäitlejad
Sündinud 1990
Laagri raudteepeatus

Laagri raudteepeatus on raudteepeatus Tallinnas Nõmme linnaosas Laagri asumis. See asub laiarööpmelise Tallinna–Keila raudtee ääres Balti jaamast 13 km kaugusel. Peatus jääb Pääsküla ja Urda raudteepeatuse vahele. 

Ümberistumisvõimalus on Laagri alevikus Veskitammi tänaval bussipeatuses "Laagri alevik"
liinibussile 20A (Laagri alevik – Viru Keskus) ja 27 (Laagri alevik – Harkujärve) ning Pärnu maanteel (bussipeatus "Vana-Pääsküla") liinibussidele 10 (Vana-Pääsküla–Väike-Õismäe), 14 (Vana-Pääsküla-Viru keskus), 18 (Laagri – Viru keskus) ja 27 (Laagri alevik – Harkujärve).

Kaherajalise rööbastee ääres on kaks perrooni pikkustega 150 meetrit. 
Tallinna suunduvad rongid peatuvad Laagri 2. tee platvormi ääres (Circle K poolne platvorm) ning Keila/Paldiski/Turba suuna rongid 1. tee platvormi ääres (Laagri asumi poolsel platvormil).

Peatuses peatuvad kõik Elroni Tallinnast Keilasse, Paldiskisse, Turbasse ja Klooga-randa sõitvad elektrirongid. Piletihinnalt kuulub peatus I tsooni, mille piires liiklemine on tallinlasele tasuta, ja II tsooni.

Ajalugu
Laagri raudteepeatust hakati kasutama 1928. aasta suvel. Sel ajal asus peatus praegusega võrreldes teisel pool Pääsküla jõge. Siis peatus rong vaid nõudmisel. Ametlikult avati peatus 10. mail 1932. Uute eramute rajooni rajamisega Laagri asumisse nihutati raudteepeatus üle Pääsküla jõe Pääsküla raudteepeatusele lähemale. 1958. aastal ehitati Paplite puiestee otsa raudteeplatvorm koos varikatuse ja piletimüügipaviljoniga.

Jaamahoone Laagri peatuskohas valmis 1994. aastal. Pärast piletimüügi lõpetamist jaamas 1998. aasta kevadel tegutses jaamahoones kasutatud riiete kauplus. Hoone lammutati 2009. aasta sügisel.

2022. aastal rajati läbi Laagri teine peatee, mis võimaldab üheaegselt vastassuunalist rongiliiklust. Seoses uue teega rajati selle äärde ka teine ooteplatvorm ja jalakäijate tunnel.

Vaata ka
 Laagri jaamahoone

Viited

Välislingid

 Laagri rongijaam saab uue ooteplatvormi ja jalakäijate tunneli; ERR-i uudised, 09.08.2021
 Infot peatuse kohta; fotod (vene keeles)
 LAAGRI; Eesti Raudteeajaloo Selts

Tallinna raudteejaamad
Nõmme linnaosa ehitised
Milo Đukanović

Milo Đukanović (sündinud 15. veebruaril 1962) on Montenegro poliitik, endine peaminister ja mitmekordne president. Alates 20. maist 2018 on ta taas Montenegro president.

Đukanović juhib Montenegro Sotsialistide Demokraatlikku Parteid, mis sai alguse Jugoslaavia Kommunistliku Partei kohalikust harust.

Đukanović astus juba keskkoolis Jugoslaavia Kommunistide Liidu noorteorganisatsiooni. Tollal oli see ainus erakond Jugoslaavias. Tema isa Radovan oli samuti mõjukas parteitegelane ja tema toetusel tegi Đukanović karjääri. 1986 sai ta nii Jugoslaavia komsomoli Montenegro haru kui ka üleriigilise juhatuse liikmeks.

Juba 1988 sai Đukanović Jugoslaavia Kommunistide Liidu Keskkomitee liikmeks. See oli keskkomitee viimane koosseis ja Đukanović oli selle kõigi aegade kõige noorem liige. 1989. aasta keskel sai ta erakonna Montenegro haru juhiks ja jäi sellele kohale kuni selle ümberkujundamiseni Montenegro Sotsialistide Demokraatlikuks Parteiks.

Đukanović oli algul Slobodan Miloševići lähedane liitlane, kuid pöördus 1996 tema vastu.

Đukanovići esimesed kolm ametiaega peaministrina kulgesid 1991–1998. Seejärel pidas ta 2002. aastani Montenegro presidendi ametit ja jätkas 2003 peaministrina. 2006 astus ta sellelt kohalt tagasi ja naasis ametisse 2008. aasta veebruaris.

21. detsembril 2010 teatas ta, et astub ametist tagasi.

4. detsembrist 2012 kuni 28. no0vembrini 2016 oli ta taas Montenegro peaminister.

Đukanovići on kaua kahtlustatud rahvusvahelise salasigaretiäri korraldamises koos Serbia ärimehe ja väidetava gängsteri Stanko Subotićiga. Itaalia kohtusüsteem süüdistab Đukanović kuritegeliku grupi juhtimises ja andis 2003 välja tema vahistamise käsu, mis kuulutati mõnes kohtuastmes õigustühiseks, aga 2004. aasta detsembris taas kehtivaks.

2006 kiideti referendumil heaks Montenegro lahkulöömine Serbiast, selle sammu võimalike ajendite seas on nimetatud Đukanovići isiklikke salasigaretiärist lähtunud muresid. 2007 tühistati Itaalias tema vahistamiskäsk seoses ametipostist tuleneva puutumatusega.

Đukanović on abielus. Tal on üks poeg. Tema vanem vend Aco Đukanović on Montenegro üks kõige rikkamaid inimesi, kes on omanud nii panku, söekaevandust kui ka hüdro- ja soojuselektrijaama.

Viited

Montenegro peaministrid
Sündinud 1962
Kalevipoeg (Glehni park)

"Kalevipoeg" on skulptuur Glehni pargis Tallinnas Nõmmel, veidi Glehni lossist edela pool.

Betoonist ja raudkivitükkidest sarvilise hiiglase kuju valmis aastal 1908 Nikolai von Glehni eestvõttel.

Skulptuuri motiivid pärinevad mütoloogiast. Skulptuur kujutab kangelast, kellel on metsloomanahk õlgadel. Nuiale toetuva figuuri modelliks võttis Glehn iseenda ja suurendas kõiki mõõtmeid neli korda. Koos skulptuuriga "Krokodill" soovis Nikolai von Glehn moodustada stseeni, kus vägilase selja taga luurab koletis.

Kohalikud elanikud hakkasid aga skulptuuri kutsuma Glehni kuradiks. Sellest nördinud Glehn laskis kuju ette paigaldada kivi kirjaga "Kalevipoeg on mu nimi ja hind, lollid kuradiks kutsuvad mind!" Paraku lammutasid venelased kunstiteose juba Esimese maailmasõja ajal.

Nõmme Heakorra Seltsi algatusel taastas skulptor Mati Karmin Glehni Kalevipoja esialgse kuju varemete kõrvale. Projekti hingeks oli Reet Niido
. 
Pidulik taasavamine toimus 4. novembril 1990. Alates 1991. aastast on skulptuur muinsuskaitse all (kunstimälestis nr. 755).

Viited

Välislingid

Kalevipoeg
Nõmme linnaosa
Tallinna skulptuurid
Tallinna kultuurimälestised
Gripiviirused

Gripiviirused on ortomüksoviiruste (Orthomyxoviridae) sugukonda kuuluvad viirused, mis tekitavad inimestel ja loomadel grippi. Gripiviirus eraldati esmakordselt 1933. aastal. 

Gripiviirusi on kolm perekonda: A-, B- ja C-gripiviirus. A-gripiviirused nakatavad inimesi, linde ja loomi. A-viirusel on võime kiiresti muutuda ja levida ning seega põhjustada massilisi haiguspuhanguid. B-gripiviirused on vähemuutlikud ning põhjustavad inimeste seas lokaalseid puhanguid, peale inimeste on B-gripiviirused nakkavad hüljestele ja tuhkrutele. C-gripiviirus on vähelevinud ja põhjustab üksikuid haigusjuhte, seda on leitud inimestelt, koertelt ja sigadelt.

Gripiviiruse virion ehk viirusosake on enamasti keraja kujuga, läbimõõt 80–120 nanomeetrit. Lipiidümbrise sees paikneb geneetiline materjal – negatiivse polaarsusega üheahelaline RNA molekul, kus genoom on segmenteerunud eraldiseisvateks RNA lõikudeks. A- ja B-viiruste RNA paikneb 8 segmendina, C-viirusel 7 segmendina. Nende lõikude vahetumine ja kombineerumine võimaldab viirusel geneetiliselt muutuda. A-gripiviiruse genoomi segmendid sisaldavad kokku 13 588 nukleotiidi, B-gripiviirusel 14 600, C-gripiviirusel 12 900. Viiruse genoom kodeerib kokku 10 valku. Virioni pinnal on u 500 glükoproteiinset torujat moodustist: hemaglutiniin ja neuraminidaas, mille abil virion kinnitub raku pinnale. Hemaglutiniin seob viiruse peremeesorganismi rakuga, nt hingamisteede limaskesta rakuga, ja tagab viiruse sisenemise rakku, mille tuumas toimub viiruse RNA replikatsioon; neuraminidaas juhib viiruse nakatunud rakust vabanemist ja edasikandumist. Hemaglutiniini ja neuraminidaasi alltüüpe on vastavalt 16 ja 9, niisiis on võimalikud 144 erinevat pinnavalkude kombinatsiooni. Tüüpe tähistatakse suurtähtede ja numbritega, nt H1N1, H3N2 jt. Täpsemalt kirjeldatakse viirusetüvesid krüptogrammi kujul, milles esimene täht tähistab viiruse tüüpi, teine sõna viitab tüve isoleerimiskohale, kolmandana märgitakse proovi isolaadi number, seejärel isoleerimisaasta kaks viimast numbrit ning viimasena hemaglutiniini ja neuraminidaasi kombinatsioon.

Gripiviiruse RNA mutatsioonid kutsuvad esile hemaglutiniini ja neuraminidaasi molekulide muutumist – seda nimetatakse antigeenseks triiviks. Kui üks organism on nakatunud korraga kaht eri tüüpi viirustega ning defektsesse virioni satub vale genoomisegment, võib ette tulla ka ulatuslikum antigeenne nihe. Antigeense nihke käigus tekkivate uute viirustüüpide vastu puudub populatsioonis immuunsus ning nii võivad alguse saada gripiepideemiad ja -pandeemiad.

Eestis

Eestis esineb grippi kõige sagedamini detsembrist veebruarini, intensiivne haigestumine kestab 4-6 nädala jooksul, levides 2-3 kuu jooksul eri piirkondadesse.

Vaata ka 
 viirused

Viited

Välislingid 
 Viroloogia loeng

Viirused
Zarja väin

Zarja väin (vene пролив Заря) on väin Põhja-Jäämere Laptevite meres, mis eraldab Belkovski saart Kotelnõi saarest.

Väin sai nime Eduard Gustav von Tolli ekspeditsiooni kuunari Zarja auks, mis läbis selle väina esimesena aastal 1902.

Vaata ka
Zarja saar
Zarja poolsaar

Viited

Põhja-Jäämere väinad
Venemaa väinad
Laptevite meri
Donington Park

Donington Park on ringrada Inglismaa keskosas Leicestershire'is. 

Vormel 1 sarjas on seal sõidetud ainult 1993. aasta Euroopa Grand Prix.

Esialgu pidi 2010. aastast alates Vormel 1 sarja Suurbritannia GP peetama Donington Parki rajal, kuid majandusraskuste tõttu see plaan ebaõnnestus.

Vormel 1
Ringrajad
Inglismaa
Bunge maa

Bunge maa (vene Земля Бунге, jakuudi Улахан кумах 'suur liiv'

või Бунге сирэ) on maismaa osa, mis ühendab omavahel Anjou saarte koosseisu kuuluvat Kotelnõi saart Faddejevi saarega. Sannikovi väin eraldab seda Euraasia mandriosast ja Hedenströmi laht Fadejevi saarest.

Saare pindala on umbes 6200 km². See on liivane tasandik üldkõrgusega 6–8 meetrit. Mõne künka kõrgus ulatub 45 meetrini (Jevkjusju-Bulgunnjah). Bunge maa sarnaneb kõrbega, sest seal on laialt levinud taimedega kinnistumata tuuletekkelised pinnavormid. 

Tormide ajal meretase tõuseb ja peaaegu kogu see maa on kaetud veega, välja arvatud väike kaguosa, mille üldkõrgus on 11–21 meetrit.

Arvatakse, et see maa on tekkinud maapinna aeglase tõusmise tagajärjel. Tänapäeva geoloogi D. Kolossovi hüpoteesi järgi on Bunge maa ürgjõe delta. Selle ürgjõe jäänuseks olevat Jana jõgi.

Sai nime zooloog Alexander von Bunge auks.

Vaata ka
Kotelnõi saar, Bunge maa ja Faddejevi saar

Viited

Uus-Siberi saared
Sahha geograafia
Ülemiste viadukt

Ülemiste viadukt on üle Tartu maantee viiv Järvevana teed ja Suur-Sõjamäe tänavat ühendav sild, mis avati liikluseks 12. augustil 2009 kell 13:30.

Viadukti projekteerisid OÜ Järelpinge Inseneribüroo ning ehitasid Tallinna Teede AS ja AS Merko Ehitus. Viadukti rajamine läks maksma 39,7 miljonit krooni.

Viited

Ajakirjandus 
Ülemiste ristmikule jalgu jäävad majad maksavad üle 30 miljoni krooni – Tallinna Postimees, 12. september 2008
Kohtutäitur määras suurristmikule jalgu jääva tehase hinnaks 54 miljonit – Tallinna Postimees, 30. september 2008
Ülemiste ristmikule jalgu jääv tehas tahab linnalt 67 miljonit krooni – Tallinna Postimees, 23. oktoober 2008
Ülemiste liiklussõlme projekt maksab 29 miljonit krooni – Tallinna Postimees, 31. oktoober 2008
Tallinn sai Ülemiste ristmikule jalgu jäävad ehitised 21 miljoniga – Tallinna Postimees, 11. detsember 2008
Tallinn sundvõõrandab Ülemiste viaduktile ette jääva maa – Tallinna Postimees, 17. detsember 2008
Ülemiste viadukti ehitusel läheb kevadel kuumaks – Tallinna Postimees, 23. jaanuar 2009
Viadukti ehitus ajab liikluse Ülemiste ristmikul umbe – Tallinna Postimees, 19. märts 2009
Ülemiste viadukti kõige keerulisemad tööd on läbi – Tallinna Postimees, 12. juuni 2009
Ülemiste viadukt avatakse augustis – Tallinna Postimees, 22. juuli 2009
Ülemiste viadukt on liiklusele avatud – Tallinna Postimees, 12. august 2009

Tallinna sillad
Eduard Püttsepp

Eduard Püttsepp (2. august 1902 Kiressaare talu, Tähtvere vald – 26. august 1941 Tartu) oli eesti pedagoog, koolijuht, karskus- ja kultuuritegelane.

Tunnustus
1940 Eesti Punase Risti V klassi teenetemärk

Pere
Tema vend oli maalikunstnik Juhan Püttsepp.

Välislingid 
Elulugu Genis

Eesti pedagoogid
Eesti koolijuhid
Eesti karskustegelased
Eesti Punase Risti V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1902
Surnud 1941