Loibli kuru

Loibli kuru (saksa: Loiblpass) või Ljubelji kuru (sloveeni: prelaz Ljubelj) on kõrge mäekuru Lõuna-Lubjakivialpide Karawankide ahelikus, mis ühendab Austriat Sloveeniaga. Loibli kuru maantee on lühim tee Kärnteni liidumaa Ferlachi linna ja Ülem-Kraini Tržiči linna vahel ning on osa Euroopa teest E652 Klagenfurdist Naklosse.

Mäekuru (1367 m) asub Austria-Sloveenia piiril Stolist idas. Mägitee (Loiblpass Straße, B 91), mis on üks Ida-Alpide järsemaid, lookleb laiast Drava orust arvukate juuksenõelakurvidega kuru tippu, paralleelselt Loiblbachi oja ja maalilise mitme kosega Tscheppa (Čepa) kuristikuga. Kleiner Loibli kurult (Sapotnica) hargneb väike tee kaugesse Bodentali orgu. 1963.-64. aastast läheb liiklus 1069 m kõrgusel läbi kaherealise tunneli mäeharja all. Kurust lõunas kulgeb maantee Podljubelji kaudu Tržiči Sava orus ja edasi kiirteele A2. Naabermäekurud on Wurzeni kuru läänes ja Seebergi sadul idas.

Varem üks olulisemaid maanteeühendusi Kärnteni pealinna Klagenfurdi ja Kraini Kranji vahel, Loibli kuru olulisus vähenes 1991. aastast, kui avati 7864 m pikk Karawankide maanteetunnel, mis ühendas Austria Karawanken Autobahni (A 11) Villachist Sloveenia kiirteega A2 Ljubljanasse. Täna on kurumaantee raskeliiklusele suletud. Piirikontroll kaotati, kui Sloveenia ühines 21. detsembrist 2007 Schengeni viisaruumiga, kuid taastati ajutiselt Austriasse sisenemiseks seoses ebaseaduslike piiriületuste arvu suurenemisega "Euroopa rändekriisi" ajal 2015-2016.

Ajalugu 

Iidsetest aegadest kasutati erinevaid radu, mis ühendasid Virunumi Rooma Noricumi provintsis Emonaga (tänapäeva Ljubljana). Keskajal kasvas Loibli kuru strateegiline tähtsus taas, kui keiser Heinrich III eraldas 11. sajandil kagupoolse Kraini margi Kärnteni hertsogkonnast. Markkrahvkonda 1077. aastast valitsenud Aquileia patriarhid usaldasid kurumaantee hooldamise vastloodud Viktringi kloostri tsistertslastest munkadele, kes olid rajanud hospiitsi ja pühale Leonardile pühendatud kabeli. Sellest hoolimata pidid mungad konkureerima kohalike Hollenburgi (Humberki) lossi isandate tõstatatud nõuetega, kes võtsid valdused 1488. aastaks üle. 1335. aastast valitsesid nii Kärnteni kui ka Kraini keiserlikke valdusi põhjas ja lõunas Habsburgidest Austria hertsogid.

Kurust sai oluline kaubatee pärast seda, kui Trieste linn läks 14. sajandi lõpul Habsburgidest ertshertsogite kaitse alla. Umbes 1560. aastast laiendasid Kärnteni seisused endist ratsarada ja ehitasid 150 m pika tunneli Karawankide harja alla (varajane näide moodsast inseneritööst), mis hiljem tuli ohutuse puudumise tõttu eemaldada. Veel üks katse tehti 17. sajandil; kuid kui keiser Karl VI 1728. aastal Habsburgide monarhia maadel ringi tuuritas, pidi ta siiski sõitma üle Loibli tipu, peatudes Deutscher Peteri kõrtsis kurust põhja pool. Seejärel tellis ta mägitee laiendamise, osana pikamaa marsruudist Austria pealinnast Viinist Trieste sadamasse. Tema viibimise mälestuseks püstitati kurule kaks obeliski.

Loibli tunnel 

Teise maailmasõja ajal ehitati 1068 m kõrgusele merepinnast Kärnteni Gauleiteri Friedrich Raineri käsul 1570 m pikk tunnel, et vältida mägitee järsku ülemist osa. Töid tegi Viini Universale Hoch- und Tiefbau ehitusfirma, kus töötas 660 tsiviiltöölist, paljud lähetatud Vichy valitsuse Service du travail obligatoire poolt, ja 1652 sunnitöölist, kelle lähetas SS. Need vangid interneeriti Mauthauseni koonduslaagri kahte väiksemasse alamlaagrisse kummalegi poole kuru. Need anti Obersturmführer Julius Ludolfi käsutusse, kes teenis Mauthausenis 1940. aastast ja oli kurikuulus liigse peksmise poolest.

Tunneliehitus algas lõunaküljel 1943. aasta märtsis. Esimesed sunnitöölised saabusid Tržiči juunis ja viidi SS-i isikute poolt kohe Loibli kurule. Enamik kinnipeetavaid olid sõjavangid ja poliitvangid. Nad interneeriti koos Saksa ja Austria kriminaalidega, kes võtsid endale Kapo ülesanded. Ebainimlikes tingimustes suri umbes 40 sunnitöölist kas nälga ja kurnatusse või tapeti väärkohtlemise, tööga seotud õnnetuste ja kivivaringute tõttu. Augustis eemaldati Ludolf oma ametikohalt pärast seda, kui ehitusfirma kaebas peksmise ja piinamise tõttu töövõimetuks muutunud kinnipeetavate arvu üle. Tööjõu efektiivsuse tagamiseks saadeti sajad vigastatud või haiged vangid tagasi põhilaagrisse, või kui neid ei olnud võimalik transportida, hukkas laagriarst Sigbert Ramsauer kohapeal bensiinisüstiga.

Tunneli läbimurre toimus 1943. aasta detsembris. Rainer ja mitu kõrget SS-i liiget tulid projekti kontrollima. Esimesed Wehrmachti armeesõidukid läbisid väga kitsa tunneli 4. detsembril 1944. Sõjaline liiklus, Jugoslaavia rindelt taanduvad Saksa sõdurid ja põgenikud kasutasid tunnelit, kuni see 1947. aastal suleti. Sõja lõpus, 7. mail 1945, hakkasid valvurite poolt maha jäetud ellujäänud 950 vangi kahest laagrist marssima alla Feistritz im Rosentali, kus nad kohtasid järgmisel päeval Jugoslaavia partisane. Kuna ellujäänud olid tegelikult 'end vabastanud', olid need ainsad Mauthauseni alamlaagrid, mida ei evakueeritud ega vabastatud.

Ameerika sõjatribunal mõistis komandant Julius Ludolfi 13. mail 1946 surma. Briti sõjatribunalid mõistsid kaks muud SS-i laagrikomandöri, Jakob Winkleri ja Walter Briezke, 10. novembril 1947 surma ning mõistsid laagriarsti Sigbert Ramsaueri 10. oktoobril 1947 eluks ajaks vangi. Kuid Ramsauer vabastati 1954. aastal ja sai peagi tööle Klagenfurdi liidumaahaiglas. Täna mälestavad ülekohut mälestustahvlid Austria tunneliväravas ja lõunapoolse Loibli laagri asukohta püstitatud memoriaal Sloveenia poolel. Ühine mälestusteenistus peeti 13. juunil 2015.

Tunnel taasavati Austria ja Jugoslaavia Föderatiivse Sotsialistliku Vabariigi vahelise piiriületuspunktina 1950. aastal ja laiendati 1960. aastate algul kahe sõidurajani 1963. aasta novembris. Vana tee üle mäekuru suleti mootorsõidukitele 1967. aastal.

Puhkus 

Suviti annab vana kurutee ligipääsu matkaradadele piki Karawankide peaahelikku. Peaaegu igal talvel tehakse kuru lõunaküljele (Sloveenias) kelgurada.