joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Pierre Savorgnan de Brazza

Pietro Paolo Savorgnan di Brazzà, rohkem tuntud kui Pierre Paul François Camille Savorgnan de Brazza (26. jaanuar 1852 Rooma – 14. september 1905 Dakar) oli Itaalia päritolu prantsuse maadeavastaja.

Ta sündis Udine aadliku krahv Ascanio Savorgnan di Brazzà ja tema abikaasa Giacinta Simonetti seitsmenda pojana. Juba noorpõlves hakkasid teda huvitama tundmatud maad ja ta lõpetas Prantsuse mereväekooli Brestis.

Pariisi Geograafiaühingu toetusel uuris ta Kongo jõe paremat kallast, mis aitas Prantsusmaal rajada kolooniaid Kesk-Aafrikasse. 1886–1898 oli ta Prantsuse Kongo kindralkuberner. Tema valitsusaega iseloomustasid sündsad palgad ja inimlikud tingimused, eriti võrreldes teisel pool Kongo jõge paiknenud Belgia Kongoga. Kuid see tähendas, et koloonia tõi emamaale palju väiksemat kasumit kui näiteks Belgia Kongo. See tekitas Brazzale võimsaid vaenlasi. Need algatasid tema vastu laimukampaania, mistõttu Brazza lõpuks ametist vabastati.

1905 palus Prantsusmaa valitsus tal inspekteerida olukorda Prantsuse Kongos, mis oli tema äraolekul halvenenud. Brazza hinnang oli hävitav. Tagasiteel suri ta Dakaris ootamatult palavikku ja kuulujuttude järgi ta mürgitati. Ta maeti Alžiiri. Prantsusmaa Rahvuskogu lükkas tema aruande tagasi ja vaikis selle sisu maha. Halvad tingimused jäid Prantsuse Kongos kehtima veel aastakümneteks.

Tema järgi sai oma nime Kongo Vabariigi pealinn Brazzaville. Teda austatakse Kongos vabariigi loojana, ehkki ta suri rohkem kui pool sajandit enne vabariigi väljakuulutamist.

3. oktoobril 2006 maeti tema, tema abikaasa ja nelja lapse säilmed ümber Brazzaville'is avatud mausoleumi. See tekitas Kongo opositsioonis pahameelt: Brazzad nimetati kolonisaatoriks, kes polevat neegritesse humaanselt suhtunud, ja ülepea väärivat mausoleumi pigem mõni Kongo vabadusvõitleja.

Sündinud 1852
Surnud 1905
Prantsusmaa maadeavastajad
Kongo Vabariigi inimesed
Ühisomanditragöödia

Ühisomanditragöödia ehk ühisvaratragöödia on  vastuolu, mis kujuneb juriidiliste või üksikisikute vahel, kes kasutavad piiratud loodusvara ilma teisi kasutajaid arvestamata. Loodusvara kasutaja saab endale loodusvarast saadava tulu, kuid kulud (nt reostus) tuleb sageli kanda ühiskonnal. 

Ühisomanditragöödia mõistet kirjeldas Garrett Hardin oma artiklis "The Tragedy of the Commons", mis avaldati ajakirjas Science 1968. aastal. Hardini ühisomandi teooriat tsiteeritakse sageli jätkusuutlikku arengut ja keskkonnakaitset toetavates artiklites.

Hardini artikli keskmes on hüpoteetiline ja lihtsustatud olukord, mis kirjeldab keskaegse Euroopa maakasutust, kus karjaajajad jagasid ühist maatükki, millel igaühel oli õigus oma karja sööta. Hardini näites on iga karjaajaja huvides oma karja suurendada (lisada maatükile täiendavaid lehmi) isegi siis, kui see toob ühismaale ülekarjatamise tagajärjel ajutist või jäädavat kahju. Iga karja omanik saab iga täiendava lehma pealt täiendavat tulu, kuid ühismaale tekitatud kahju jagatakse kõigi maakasutajate vahel. Kui kõik karjaajajad teevad selle individuaalsest lähtepunktist majanduslikult ratsionaalse otsuse, koormatakse maa üle ja sellest tulenevat kahju kannavad kõik. Hardin toob välja oma teoorias, et karjapidajad on lukustatud süsteemis, mis sunnib neid piiramatult oma karja suurendama- maailmas, mis on aga ressurssidelt piiratud. Vabadus ühisomandis toob hävingu kõigile, mis on põhjustatud sellest, et kõik osalised järgivad ainult oma huvisid. .  

Hardini töö kohta on esile toodud ajaloolisi ebatäpsusi ning talle on ette heidetud, et ta ei erista ühisvara ja avatud juurdepääsuga ressursse. Hardini teooria on ümber lükanud majandusteadlane Elinor Ostrom, mille Garrett Hardin 1968. aastal välja tõi. Elinor Ostrom pälvis 2009. aastal esimese naisena Nobeli majanduspreemia, ning on eelkõige tuntud ühisomanditragöödia teooria ümberlükkamise eest. Ent Elinor Ostrom viitab sellele, et Hardini väidete kasutamine loodusressursside erastamise õigustamiseks oleks nende ebatäpsuste olulisuse ületähtsustamine. Ostrom märgib, et ühisvaratragöödia teooria mõistmiseks on oluline märgata, et ühisvara ei ole "kõigile vabalt kasutatav vara". Kui Hardin väitis, et iga karjaajaja on huvitatud ainult oma karja suurendamisest, siis Ostrom on omakorda välja toonud, et ühisomanditragöödiat on võimalik vältida, juhul kui karjaajajad otsustavad teha omavahel koostööd, monitoorida üksteise maakasutust, ning jõustada kõigile ühtsed reeglid, siis on võimalik vältida tulevat tragöödiat.

Vaata ka 
Sotsiaalne dilemma 
Globaalsed ühisvarad
Ühiskondlik omand
Ühisvara
Vangi dilemma

Viited

Kasutatud kirjandus 
Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn.  (vaadatud 2.02.2010)
Harry Roots

Harry Roots (26. juuni 1950 – 29. jaanuar 2010) oli eesti juhtimisteadlane.

Ta lõpetas 1968. aastal Tallinna Reaalkooli ja 1973. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajaloolasena. Aastatel 1973–1974 töötas Tallinna Reaalkoolis õpetajana ja aastatel 1975–1977 oli Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudi aspirant, ajalookandidaadi kraadi kaitses 1977. aastal. 1978–1986 oli ta EKP KK Partei Ajaloo Instituudi arenenud sotsialismi sektori vanemteadur ja sektorijuhataja kuni sektori likvideerimiseni. Kogus materjali doktorikraadi kaitsmiseks. Aastatel 1986–1987 Majandusjuhtide Kvalifikatsiooni Tõstmise Instituuti dotsent. 1987–1988 oli ta Eesti NSV Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudi juhtteadur. Aastatel 1988–1990 oli ta EKP Tallinna Linnakomitee osakonnajuhataja, 1990–1992 EKP KK sekretär ja teine sekretär. Aastatel 1992–1994 oli ta Riigikantselei Koolituskeskuse asedirektor, 1994–1995 Eesti-Balti Majandusakadeemia tegevdirektor ja 1998–2001 Sisekaitseakadeemia õppeprorektor.

Alates 2001. aastast töötas ta Tallinna Ülikooli psühholoogia instituudis organisatsiooni- ja juhtimisteooria õppejõuna.

Harry Roots kirjutas 11 raamatut, sealhulgas teosed "Eesti bürokraatia järjepidevus ja uuenemine" (2000), "Organisatsioonikultuuri tüübid" (2002) ja "Loenguid organisatsiooniteooriast" (2005).

Viited

Välislingid
In memoriam professor Harry Roots

Eesti teadlased
Tartu Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna vilistlased
Vana-Kaarli kalmistule maetud
Sündinud 1950
Surnud 2010
Tallinna Reaalkooli õpetajad
Tallinna Reaalkooli vilistlased
Abaiang

Abaiang on atoll Vaikse ookeani keskosas ekvaatori lähedal Gilberti saarestiku põhjaosas Kiribatis.

Abaiangi geograafilised koordinaadid on 1°50′N, 172°57′E. Temast lõunas asub Tarawa atoll, millel asub Kiribati pealinn Bairiki. Abaiangist loodes asub Marakei atoll.

Abaiang koosneb 30 saarest, millest 2 on kõigest üle veepinna ulatuvad kaljud. Saarte kogupindala on 16 km². Saared ümbritsevad laguuni, mille pindala on umbes 208 km². Laguunis asub looduslik sadam. Sissepääs laguuni on edelast.

Abaiangi atolli saartest on asustatud üksnes kolm: Abaiangi saar (peasaar), Ribono ja Nuotaea saar. Atollil on 14 küla. 2005. aasta rahvaloenduse andmetel elas atollil 5502 inimest. 

Atolli avastas eurooplastele 1788 Thomas Gilbert. Ta nimetas selle oma laeva Charlotte omaniku järgi Matthew' saareks ja selle laguuni Charlotte'i laheks.

16. novembril 1857 saabus Abaiangile esimene misjonär. Selleks oli Hiram Bingham II, kelle isa Hiram Bingham I oli üks esimesi misjonäre Hawaiil. Selle sündmuse tähistamiseks on Koinawa külla püstitatud mälestussammas. Aastal 1907 valmis samuti Koinawas kirik, mille nimi on Meie Emanda Kirik Roosiaias.

1939 asutati Abaiangil Püha Joosepi Kolledž, millest on saanud Kiribati juhtiv haridusasutus. Nii Kiribati praegune president Anote Tong kui ka eelmine president Teburoro Tito on Püha Joosepi Kolledži vilistlased.

Abaiangil on Abaiangi lennujaam. Lennuühendust korraldab Air Kiribati. Lennata saab lähimatele atollidele Tarawale ja Marakeile.

Kiribati saared
Atollid
Keskkonnateadlikkus

Keskkonnateadlikkus on inimeste faktilised teadmised keskkonnaseisundist ja keskkonnamurest; inimese ja keskkonna vahelise suhte ja mõju mõistmine ning valmisolek neid oma tegevuses arvestada.

Vaata ka 
Keskkonnateadvus
Keskkondlik paradigma
Uus keskkonnaparadigma

Viited

Kasutatud kirjandus 
Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn.  (vaadatud 3.02.2010)

Keskkonnafilosoofia
Jätkusuutlik areng
Keskkondlik paradigma

Keskkondlik paradigma on üksikisikule või rühmale omane teatud terviklik ettekujutus keskkonnast.

Vaata ka 
Uus keskkonnaparadigma
Keskkonnateadvus
Keskkonnateadlikkus
Looduskesksus
Inimkesksus

Viited

Kasutatud kirjandus 
Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn.  (vaadatud 3.02.2010)

Jätkusuutlik areng
Keskkonnafilosoofia
Looduskesksus

Looduskesksus ehk ökotsentrism on keskkonnaeetika vool, mis inimühiskonna ja looduse suhete konstrueerimisel lähtub loodusele omistatavatest õigustest ja vajadustest. Looduskesksuse vastand on inimkesksus. 

Ökotsentrismiga kattub osaliselt mõiste "biotsentrism", nende eristus on kirjanduses sageli hägune. Mõned allikad väidavad, et ökotsentrism väärtustab nii elus- kui eluta süsteeme (ökosfääri), biotsentrism aga eelkõige elussüsteeme (biosfääri). 

Looduskesksuse rõhutamine on keskkonnapoliitilistes säästvat arengut põhjendavates aruteludes sageli edukas vahend, sest emotsionaalselt ja sümboli mõttes on "looduskesksus" mõjuv mõiste.

Kõige fundamentaalsemaks lahknevuseks keskkonnakaitse mõtesta­misel peetakse jätkuvalt inimkesksuse ja looduskesk­suse eristamist. Looduskeskne mõtteviis eeldab kõigi eluvormide väärtustamist, neile omase "sisemise väärtuse" ja elueesmärgi tunnustamist - seega, inimene kui üks paljudest eluvormidest peaks esmalt mõtlema sellele, kuivõrd tal ikka on õigust teistega manipuleerida.

Vaata ka 
Biotsentrism
Inimkesksus
Looduse õigused
Süvaökoloogia
Uus keskkonnaparadigma

Viited

Kasutatud kirjandus 
Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn.  (vaadatud 3.02.2010)

Keskkonnafilosoofia
Jätkusuutlik areng
Uus keskkonnaparadigma

Uus keskkonnaparadigma on arusaam, et inimkond on Maa taluvusvõime kohta liiga arvukas ja käitub loodusega murettekitavalt halvasti, mõjutades ohtlikult ökoloogilist tasakaalu. Uus keskkonnaparadigma manitseb industriaalse ühiskonna kasvu ja majandusarengut, sest eriti need tegurid ei võimalda ühiskonnal elada loodusega kooskõlas ja on seetõttu pikemas perspektiivis mõeldamatu.

Uut keskkonnaparadigmat kui keskkonnahoidlikku maailmavaadet eristasid inimkesksest paradigmast esimest korda Van Liere ja Riley E. Dunlap 1978. aastal. Hilisemad uuringud on näidanud, et ainult kahe definiitse paradigma eristamine on liialt lihtne käsitlus.

Vaata ka 
Inimkesksus
Keskkondlik paradigma
Looduskesksus
Postkapitalism

Viited

Kasutatud kirjandus 
Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn.  (vaadatud 3.02.2010)

Keskkonnafilosoofia
Jätkusuutlik areng
2009. aasta Singapuri Grand Prix

2009. aasta Singapuri Grand Prix oli 2009. aasta Vormel 1 hooaja neljateistkümnes etapp, mis peeti Singapuris Singapuri tänavarajal 27. septembril 2009.

Võistlus peeti õhtul tehisvalgustuses.

Sõideti 61 ringi, võistluse kogupikkus oli 309,316 km. Ilm oli kuiv ja kuum.

Nii kvalifikatsioonisõidu kui ka võistluse võitis Lewis Hamilton.

Võistluse kiireima ringi sõitis Fernando Alonso (1.48,240).

Tulemused

Kvalifikatsioon

Võistlus

2009. aasta Vormel 1 hooaeg
Põhjalutsern

{{Taksonitabel 
| nimi           = Põhjalutsern
| värv = #
| seisund        = 
| seisundi_süsteem  = 
| seisundi_ref      =
| pilt           = 
| pildi_seletus  = Põhjalutsern
| pildi_laius    = 250 px
| riik           = Taimed Plantae
| hõimkond       = Õistaimed Magnoliophyta
| klass          = Kaheidulehelised Magnoliopsida
| selts          = Oalaadsed Fabales
| sugukond       = Liblikõielised Fabaceae
| perekond       = Lutsern Medicago
| liik           = Põhjalutsern
| binaarne       = Medicago borealis
| binaarse_autor = Grossh.
| levikukaart   = 
| sünonüümid = }}

Põhjalutsern (Medicago borealis'') on ühekojaline rohttaim liblikõieliste sugukonnast lutserni perekonnast.

Taime kõrgus 30–60 cm. 

Kasvab kuivadel niitudel. Eestis kasvab loode- ja lääneosas.

Õitseb juulist oktoobrini. 

Põhjalutsern sarnaneb sirplutserniga. Mõlema taime kaunad on sirbi moodi kõverad. Viimased aga on püstistel raagudel ning veidi karvased, põhjalutserni kaunad on seevastu rippuvatel raagudel ja paljad.

Välislingid 
 

Lutsern
Eesti oalaadsed
Sotsiaaltöö

Sotsiaaltöö on sotsiaalprobleemide ennetamiseks, vähendamiseks või kaotamiseks tehtav kutsetöö; kitsamas tähenduses töö, mida teeb sotsiaaltöötaja kliendi toimetuleku tagamiseks ja seeläbi tema elukvaliteedi parandamiseks.

2014. aastal Rahvusvahelise Sotsiaaltöötajate Föderatsiooni heaks kiidetud definitsiooni kohaselt on sotsiaaltöö "praktikapõhine elukutse ja akadeemiline distsipliin, mis edendab sotsiaalset muutust ja arengut, sotsiaalset sidusust, inimeste võimestamist ja vabastamist. Sotsiaaltöö keskseteks pritsiipideks on sotsiaalne õiglus, inimõigused, kollektiivne vastutus ja erinevuste respekteerimine. Tuginedes sotsiaaltöö teooriatele, sotsiaal- ja humanitaarteadustele ning pärimusteadmusele kaasab sotsiaaltöö inimesi ja struktuure, et lahendada elu väljakutseid ja suurendada heaolu."

Sotsiaaltöötajatel on Eestis oma ajakiri Sotsiaaltöö, mida annavad välja Eesti Vabariigi Sotsiaalministeerium ja Tervise Arengu Instituut.

Sotsiaaltöö on tihedalt integreeritud eripedagoogika, meditsiini, sotsioloogia, psühholoogia, politoloogia ja avaliku haldusega.

Sotsiaaltöö valdkonnad
diakooniatöö
koolisotsiaaltöö
kriminaalpreventsioon
lastekaitse
ohvriabi
sotsiaalhoolekanne
sotsiaalpoliitika
tervishoiu sotsiaaltöö

Mõisteid 
adopteerimine
ametiühing
asenduskodu
asotsiaal
basaalkommunikatsioon
basaalstimulatsioon
eestkoste
elatusmiinimum
elatustase
eneseabi
eneseteenindus
füüsiline puue
genotsiid
haigekassa
hariduslik erivajadus
heaoluriik
heitunud isik
hooldekodu
hooldus
hoolekanne
hoolekandeasutus
hoolekandeteenus
hoolivus
hüvitis
immigratsioon
inimõigused
integratsioon
juhtumianalüüs
kaitstud töökohad
kaitstud tööturg
koolist väljalangemine
lapsehoid
lapsehooldustasu
lapsendamine
lapse sünnitoetus
lapsetoetus
meelepuue
migratsioon
mitteõppiv laps
nõustamine
nälg
ohvriabi
orb
pagulane
pagulus
palgatoetus
palk
pension
pensionär
perekond
perekonnas hooldamine
perepoliitika
preventsioon
puue
põgenikelaager
Rahvusvaheline inimõiguste deklaratsioon
rehabilitatsioon
remigratsioon
retsidiivsus
sooline võrdõiguslikkus
sotsiaalhoolekanne
sotsiaalkindlustus
sotsiaalkorter
sotsiaalne kaasatus
sotsiaalnõustamine
sotsiaalpedagoogika
sotsiaalpoliitika
sotsiaalpsühholoogia
sotsiaaltoetus
supervisioon
toetatud töö
toetus
toimetulek
toimetulekutoetus
tugiisik
turvakodu
töö
tööhõive
töötuabiraha
töötukassa
tööturg
tööturuteenused
töötus
töötuskindlustus
töötuskindlustushüvitis
töövaidlus
töövõimetus
töövõimetuspension
tööõigus
usaldustelefon
vaesus
vaimupuue
vanemaharidus
vanemahüvitis
varjupaik
võlanõustamine
õigusriik
õpiraskused
üksikvanem
üksikvanematoetus
üleminekutöö
ümberõpe

Sotsiaaltöö organisatsioonid 
Eesti Sotsiaaltöö Assotsiatsioon
Tallinna Sotsiaaltöö Keskus

Viited

Sotsiaalabi
Sotsiaalpoliitika
Lembit Aaslav-Kaasik

Lembit Aaslav-Kaasik (sündinud 6. märtsil 1930 Tartus) on eesti veemootorisportlane, Euroopa meister (2001) ja maailmarekordi (1976) püstitaja. 

Ta lõpetas 1971. aastal Tallinna Kalatööstusliku Merekooli ning töötas aastatel 1957–1996 Noorte Meremeeste Klubis.

Ta on valmistanud võidusõidupaate, eriti tuntud on ta võidusõidupaatide sõukruvide ehk vintide valmistajana ning teeb seda tänapäevani koos oma poja Erik Aaslav-Kaasikuga ettevõttes LAK Propellers.

Sportlasena

Ta hakkas veemootorispordiga tegelema 1957. aastal. 

Ta tuli aastatel 1959–1987 30 korda Eesti NSV meistriks ning kuulus aastatel 1958–2005 Eesti NSV ja Eesti koondisse. 

Ta sai Nõukogude Liidu meistrivõistlustel viis kuld-, kolm hõbe- ja kaks pronksmedalit. 

2000. aastal võitis ta O-125 klassi maailmameistrivõistlustel hõbemedali ning tuli samas võistlusklassis 2001. aastal Euroopa meistriks. Veel 2005. aastal osales ta 75-aastasena Tallinnas Harku järvel toimunud O-125 klassi maailmameistrivõistlustel ja sai 16. koha.

Rekordeid
Ta on esimene eestlane, kes ületas vee peal kiiruse 100 km/h (1966, O-175 klass, 101,694 km/h). 

Ta püstitas esimese eesti veemotosportlasena maailmarekordi (Lipetskis 1972, O-250 klass, 99,96 km/h, 10 miili sõit) ning mitmes võistlusklassis kokku 17 Eesti NSV ja Eesti ning 3 Nõukogude Liidu rekordit.

Treenerina
Ta on töötanud treenerina 1958. aastast. Tema õpilasi: Maie, Ahto, Uku, Erik Aaslav-Kaasik ja Lembit Aaslav-Kaasik juunior ning Vello Lehtma, Urmas Sepp, Urmas Mägi, Rivo Jõõras ja Alo Näks.  

Tema õpilane Toomas Mets püstitas 1975. aastal maailmarekordi ja tuli 2005. aastal maailmameistriks.

Liikmesus
Kuulunud Nõukogude mereväe klubidesse, ALMAVÜ-sse ja Eesti Vetelpäästeühingusse.
1967–2007 Veemotoliidu juhatuse liige 
1991 Tallinna Veemotoklubi kommodoor

Tunnustus
1967 aumeistersportlane
1976 NSV Liidu rahvusvahelise klassi meistersportlane
1976 Eesti NSV teeneline treener
2000 Eesti parim veemotosportlane 
2001 Eesti parim veemotosportlane
2008 Eesti Kultuurkapitali elutöötoetus 
2018 Valgetähe V klassi teenetemärk

Isiklikku
Tema abikaasa aastatel 1957–1976 oli veemotosportlane Maie Aaslav-Kaasik. Nende pojad Ahto ja Uku on samuti veemotosportlased.

Tema teine abikaasa Eve Aaslav-Kaasik on samuti veemotosportlane, nagu ka nende pojad Erik ja Lembit.

Viited

Kirjandus 
"Lembit Aaslav-Kaasik". // Veemoto Eestis 1954 – 2003. Koostanud Vahur Joala. Varrak. Tallinn 2003, lk 260–270.
Kaarel Täll. "Valgetähe teenetemärgi kavaler Lembit Aaslav-Kaasik jääb mootorpaatide juurde surmatunnini". Õhtuleht, 5. veebruar 2018.

Välislingid
Lembit Aaslav-Kaasik

Lembit Aaslav-Kaasiku sporditulemused

Eesti veemotosportlased
Eesti NSV teenelised treenerid
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1930
Jürg Wyttenbach

Jürg Wyttenbach (sündinud 2. detsembril 1935 Bernis) on Šveitsi helilooja, dirigent ja pianist. Elab Baselis.

Õpingud
Jürg Wyttenbach õppis Berni Kunstikõrgkoolis (Hochschule der Künste Bern) Kurt Fischeri juures klaverit ja Pariisi Konservatooriumis (Conservatoire de Paris) Sándor Veressi juures heliloomingut.

Tegevus

Interpreet
Ta on algusest peale tegutsenud pianisti ja dirigendina eelkõige nüüdismuusika interpreedina. 

Dirigendina on ta kandnud ette üle saja nüüdisheliteose, millest enamiku puhul on olnud tegu esiettekandega. Juhatanud Dresdeni Filharmoonikuid (Dresdner Philharmonie), Baden-Badeni Raadio Sümfooniaorkestrit (SWR Sinfonieorchester Baden-Baden) ja Freiburgi Raadio Sümfooniaorkestrit (Südwestfunk-Orchester), Hesseni Raadio Sümfooniaorkestrit (Hessischer Rundfunk-Orchester) ning Krakówi Sümfooniaorkestrit. Ta on juhatanud ka paljusid nüüdismuusikale spetsialiseerunud ansambleid, nagu näiteks Ensemble Modern, Klangforum Wien, Ensemble recherche, Baseli nüüdismuusikaühingu (Internationale Gesellschaft für Neue Musik IGNM) ansambel, Ensemble l'Itinéraire ja Ensemble Forum Lyon.

Jürg Wyttenbach on regulaarne külaline Donaueschingeri Muusikapäevadel (Donaueschinger Musiktage), Pariisi festivalil "Festival d’Automne", festivalidel "Wien modern", "Festival musica“ Strasbourgis ja "Varssavi sügis". Teeb pidevalt koostööd Basel Sinfoniettaga, osaledes selle orkestriga festivalidel "Archipel" Genfis ja "Octobre en Normandie" Rouenis.

Õppejõud 
Ta on töötanud õppejõuna Bieli Muusikakoolis ja Berni Konservatooriumis. 1967–2003 juhtis ta Baseli linna muusikaakadeemia juures asuva konservatooriumi (Konservatorium der Musik-Akademie der Stadt Basel) klaveriklassi ja alates 1970. aastast nüüdismuusika interpretatsiooni klassi.

Helilooja
Teda kui heliloojat on mõjutanud kõigepealt Béla Bartók ja hiljem Mauricio Kagel. Jürg Wyttenbach on kirjutanud enamasti teoseid, mis lähenevad erinevatele teatrivormidele.

Teoseid
"Exécution ajournée" keelpillikvartetile
"Lamentoroso" sopranile ja 6 meesklarnetistile
"Tarantella" laulvale ja tantsivale viiuldajannale
"Encore!" näitlejannale (lauljannele) ja tšellistile
"Harlekinade" näitlejannale, kahele klounile ja keelpillikvintetile
"Divisions" klaverile ja 9 soolokeelpillile
"De Metalli aus den Prophezeiungen von Leonardo da Vinci" baritonile ja orkestrile

Tunnustus
Lisaks paljudele positiivsetele heliplaadiarvustustele on Jürg Wyttenbachi dirigeeritud Giacinto Scelsi kogutud koori- ja orkestriteoste CD saanud auhinna Grand Prix du Disque ning Saksa heliplaadikriitika preemia (Preis der Deutschen Schallplattenkritik). 

1993. aastal sai Jürg Wyttenbach Baseli linna kultuuripreemia (Kulturpreis der Stadt Basel) ning 2003. aastal Šveitsi Helikunstnike Liidu (Schweizerische Tonkünstlerverein) heliloomingupreemia.

Kirjandus
Jürg Wyttenbach 1999: "Laudatio auf Klaus Huber". Musik-Texte 81/82 (1999), lk 16 jne
Kelterborn, Rudolf 1994: "Jürg Wyttenbach: Fülle und Engagiertheit (Dossier Musik 4)", Zytglogge, Bern / Zürich

Šveitsi muusikud
Heliloojad
Dirigendid
Pianistid
Sündinud 1935
Ahvikotkas

Ahvikotkas (Pithecophaga jefferyi) on üks maailma suuremaid ja haruldasemaid kotkaid.

Levila ja pesitsemine 
Väljasuremisohus ahvikotkaid leidub üksnes Filipiinide troopiliste mäestiku-vihmametsade viimastes puutumata saludes. See osa, mis on džunglist alles jäänud (umbes 10% esialgsest pindalast), pakub veel peavarju 150–500 kotkapaarile. Suurem osa neist elab lõunapoolsel Mindanao saarel. 

Nende haudepaiku on keeruline leida, sest ahvikotkad munevad kõigest ühe muna üle aasta, ja peavad selle jaoks oma 100 km2 suurusel pesitsusalal nelja-viit pesa.

Kirjeldus 

Emane on keskmiselt 102 cm pikk ja kaalub umbes 7 kg. Isane on 10–20% väiksem, tema keskmine pikkus on 91 cm ja kaal 5 kg. Tiibade siruulatus on ca 2,0 m. Ahvikotka kuklal on kaunid, pikad ja pruunid suled, mis moodustavad pulstunud harja. Harja võib ta tujule vastavalt kord üles tõsta, kanda poolpüsti või tihedalt vastu pead.

Toitumine 
Ahvikotka nimi tuleneb eksiarvamusest, et liik toitub peamiselt ahvidest. Tegelikult pole see sugugi nii. Ta sööb eelkõige karustiivalisi, kärpkaslasi ja madusid. Ahve (piirkonnas levinud makaake) sööb ta vaid erandjuhtudel.

Kasutatud kirjandus 
Geo 01/2010

Viited 

Haugaslased
Filipiinid
Jan Černý

Jan Černý (sündinud 23. aprillil 1959 Prahas) on Tšehhi poliitik, erakonna Vabaduse Liit – Demokraatlik Liit endine esimees.

Černý õppis 1978–1984 Brnos veterinaariat ja töötas seejärel loomaarstina kuni 1992. aastani. Poliitilise tegevuse jätkumisele vaatamata hakkas ta 2002. aastal uuesti ka erialast tööd tegema.

Černý oli lühidalt Kodanike foorumi liige, seejärel kuulus 1991–1998 Kodanike Demokraatlikku Parteisse ja alates 1998. aastast Vabaduse Liitu – Demokraatlik Liitu. Selle esimees on ta alates 2007. aasta juunist kuni 2011. aasta jaanuarini.

1998. aastal oli Černý Josef Tošovský valitsuse kohaliku arengu minister. Samast aastast kuni 2002. aastani ja uuesti alates 2006. aastast on ta tegev ka oma Praha-lähedase kodulinna Kostelec nad Černými lesy linnavalitsuses. 

Černý on abielus ja kahe tütre isa.

Välislingid 

 Jan Černý elulugu (tšehhi keeles)

Tšehhi poliitikud
Sündinud 1959
Hyacinth Bucket

"Hyacinth Bucket", ka "Rahu, ainult rahu!" (originaalpealkiri inglise keeles "Keeping Up Appearances") on Suurbritannia aastatel 1990–1995 vändatud komöödiasari.

Eestis on sarja pealkirjaga "Hyacinth Bucket" näidanud Eesti Televisioon.

Vaata ka
Snoob

Välislingid 
"Hyacinth Bucket" Filmiveebis
"Rahu, ainult rahu!" Filmiveebis

Suurbritannia komöödiasarjad
BBC telesaated
Üldsuse kaasamine

Üldsuse kaasamine ehk avalikkuse kaasamine on avalikkuse kaasamine otsustusprotsessi, mida riik, kohalik omavalitsus või kavandatava tegevuse arendaja rakendab selleks, et informeerida selle tegevusega võimalikke mõjutatavaid huvirühmi ja üksikisikuid ning anda neile võimalus mõjutada kavandatava tegevusega kaasnevaid otsuseid.

Vastavalt üldsuse osalemise võimaluste poolest on võimalikud järgmised üksteisele järgnevad etapid: teavitamine, konsulteerimine, koostöö ja partnerlus, ning jõutamine ja kohalik kontroll.

Vaata ka 
Üldsuse osalemine
Århusi konventsioon
Hea valitsemistava
Partnerlus
Kaasamine

Viited

Kasutatud kirjandus 
Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn.  (vaadatud 5.02.2010)

Keskkonnapoliitika
Ühiskond
Jätkusuutlik areng
Wayne Gretzky

Wayne Douglas Gretzky (sündinud 26. jaanuaril 1961 Brantfordis Ontario provintsis) on endine Kanada ja kõigi aegade parimaks peetud jäähokimängija. 

Keskründajana mängis Gretzky NHL-is kokku 20 aastat, millest üheksa hooaega Edmonton Oilersis (1979–1988), kaheksa Los Angeles Kingsis (1988–1996), 18 mängu St. Louis Bluesis (1996) ja kolm hooaega New York Rangersis (1996–1999).  

Karjääri jooksul püstitas Gretzky kas individuaalselt või kellegagi kahasse 61 NHL-i rekordit, millest suurem osa kehtib tänaseni. Nendest rekorditest väärtuslikumad on hooaja jooksul löödud väravad (92 väravat 1981–1982), söödud (163 söötu 1985–1986) ja ühe hooaja punktirekord (215 punkti 1985–1986).

Tema auks antakse Kanada Ontario hokiliigas välja auhinda Wayne Gretzky 99 Award.

Viited

Kirjandus 
 Olev Kajak, "Jäähoki supertäht Wayne Gretzky" – Noorus 1982, nr 8, lk 34
 Wayne Gretzky, Rick Reilly, "Gretzky: autobiograafia". Tõlkinud Paavo Kivine; järelsõna: Tõnu Karuks. Olympia, Tallinn 1994, 206 lk; ISBN 9985818016

Välislingid 
 Wayne Gretzky koduleht
Wayne Gretzky hockeydb.com lehel

Kanada jäähokimängijad
Edmonton Oilersi mängijad
Los Angeles Kingsi mängijad
St. Louis Bluesi mängijad
New York Rangersi mängijad
Sündinud 1961
Parim võimalik tehnika

Parim võimalik tehnika (inglise best available technology või technique(s), lühendatult BAT) on tegevusala ja selles rakendatavate töömeetodite kõige tõhusam ja arenenum aste, mis osutab, et mingit tehnikat võib pidada põhimõtteliselt sobivaks heite piirväärtuste aluse määramisel, et vältida või (kui see ei ole võimalik) vähendada heidet ja selle mõju keskkonnale. 

Fraasis tähendab "parim" kõige mõjusamat ja tõhusamat viisi, mille abil on võimalik kõrgetasemeliselt keskkonda kaitsta. "Tehnika" hõlmab nii käitises kasutatavat tehnoloogiat kui ka käitise kavandamist, ehitust, hooldamist, käitust ja tegevuse lõpetamist. "Võimaliku tehnika" all mõeldakse mingis ettevõttes sellisel arengutasemel olevat tehnoloogiat, mis majanduslikult ja tehniliselt on ettevõtjale vastuvõetav ja kättesaadav.

Vaata ka 
Mõjusus
Tõhusus
Ökoefektiivsus

Viited

Kasutatud kirjandus 
Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn.  (vaadatud 6.02.2010)

Keskkonnatehnika
Jätkusuutlik areng
Charles Abbot

Charles Greeley Abbot (31. mai 1872 Wilton, New Hampshire – 17. detsember 1973) oli USA astrofüüsik.

Muu hulgas määras ta kindlaks solaarkonstandi senisest täpsemalt, viis lõpule Päikese infrapunakiirguse spektri kaardistamise.

Ta uuris ka selgeltnägemist.

Tunnustused
1914 – valiti Ameerika Filosoofiaseltsi liikmeks

Mälestuse jäädvustamine
Charles Greeley Abboti järgi sai juba tema eluajal nime Abboti kraater Kuul.

Välislingid 

Ameerika Ühendriikide astrofüüsikud
Ameerika Ühendriikide üle 100-aastased
Sündinud 1872
Surnud 1973
Jakob Bockmann

Jacob Bockmann (sündinud Pokmann; 1. veebruar 1889 Albu vald, Mägede küla –1983) oli Eesti fotograaf.

Elukäik

Ambla kutselise fotograafi Jakob Bockmanni loomingust on säilinud pea kogu tema elutöö ehk 10 237 fotot: enamik klaasnegatiividel, väiksema osa moodustavad tselluloidnegatiivid. Fotograafitööd jätkus talle piisavalt aastateks 1913–1950, pärast seda hakkasid üksikpiltnikke välja vahetama teeninduskombinaadid. Kombinaadis töötamiseks pidas Bockmann end liiga vanaks, selle asemel hakkas ta Ambla Maarja koguduse organistiks. Kuni surmani 1983. aasta kevadel tegeles ta klaveri- ja viiulimänguga.

Looming

Enamiku Bockmanni töödest moodustavad ateljeefotod (umbes 8000) 1920.–1930. aastate Ambla elanikest (pooled üksikisikuportreed, ülejäänud grupifotod) ning jäädvustused kohaliku elu sündmustest: laulupeod, pritsimeeste peod, koolimaja ehitamine, Vabadussõja ausamba püstitamine jms. On ka taluhoonete ja talutööde jäädvustusi, vähem leidub väljaspool Amblat (Aravetel, Järva-Madisel, Käravetel, Lehtses) tehtud fotosid. Lisaks on fotosid I maailmasõja päevist ja 1917. aasta Peterburist. Veebruarirevolutsiooni-aegse Petrogradi sarjas leidub haruldasi fotosid, näiteks kõnet pidavast Aleksandr Kerenskist. Viimased fotod pärinevad 1948. aasta oktoobripühadest Amblas.

Sinimustvalge
Bockmann valmistas Eesti sõjaväelaste demonstratsioonil Petrogradis 1917. aastal kasutatud sinimustvalge loosunglipu. Hiljem andis ta selle lipu hoiule tolleaegsele Ambla kirikuõpetajale Einar Laignale, kelle kaudu see jõudis Eesti Akadeemilise Sõjaajaloo Seltsi.

18. veebruarist 23. aprillini 2000 oli Eesti Rahva Muuseumi näitusemajas üleval valik Jakob Bockmanni fotosid. Näitus kandis pealkirja „Dialoog“. Lisaks sai näha fotosid Ambla vaadetest ja ateljeepiltide tarbeks kasutatud maalitud foone.

Viited

Välislingid
 Jakob Bockmanni kogu Eesti Rahva Muuseumis

Eesti fotograafid
Sündinud 1889
Surnud 1983
Zaijaniidide riik

Zaijaniidide riik ehk Abdalvadiidide riik oli riik praeguse Alžeeria alal 1235–1556. Seda valitses Abdalvadiidide dünastia. Pealinn oli Tlemcen.

Riigi senine Almohaadide asevalitseja kuulutas end iseseisvaks 1235. aastal Almohaadide riigi lagunemisel, 14. sajandil (1337–1358) oli riik valitsetud Maroko Mariniidide dünastia poolt. 

15. sajandil riik nõrgenes ning sattus naaberriikide - Ifriqiyat (Tuneesia, Ida-Alžeeria ja Lääne-Liibüa-Tripolitaania) valitsenud Hafsiidide dünastiast kaliifide, Maroko Mariniidide ja Vahemere põhjarannikul valitsenud Aragoni mõju alla.

1554. aastal langes nõrgenenud riik Osmanite riigi vasalliseisusesse.

Aafrika ajaloolised riigid
Alžeeria ajalugu
Kõrveküla–Tartu maantee

Kõrveküla–Tartu maantee (registrinumbriga 95) on üks Eesti tugimaanteedest. 

See saab alguse Tila külas Jõhvi–Tartu–Valga maantee 127. kilomeetril. Tee pikkus on 1,9 km. Tee lõpeb Tartu linna piiril Raadi mõisa lähistel. Samas lõpeb Tartu kesklinnast lähtuv Narva maantee.

Sillad Kõrveküla–Tartu maanteel

Sildade nimistu pärineb Maa-ameti andmebaasist

Asulad Kõrveküla–Tartu maanteel 

Tila küla, Vahi alevik.

Viited

Eesti tugimaanteed
Tartu
Tartu vald
Jõhvi vald
Ian Carmichael

Ian Carmichael (18. juuni 1920 – 5. veebruar 2010) oli Briti filmi- ja teatrinäitleja.

Carmichael kogus tuntust selliste filmidega nagu "Private's Progress" (1957), "Brothers in Law" (1957) ja "I'm All Right Jack" (1959). Samuti tegi ta kaasa BBC draamasarjas "The World of Wooster" ja BBC sarjas "Wives and Daughters".

Välislingid 

Suurbritannia filminäitlejad
Suurbritannia teatrinäitlejad
Sündinud 1920
Surnud 2010
Marie Trintignant

Marie Joséphine Innocente Trintignant (; 21. jaanuar 1962 – 1. august 2003) oli prantsuse filminäitleja.

Marie Trintignant oli filminäitleja Jean-Louis Trintignant' ja filmilavastaja Nadine Trintignant' tütar.

Ta on maetud Père-Lachaise'i kalmistule.

Välislingid 

Marie Trintignant cineartistes.com-i lehel
"Prantsuse filmitäht suri koomast väljumata", Õhtuleht, 2.08.2003

Prantsusmaa filminäitlejad
Sündinud 1962
Surnud 2003
Ohtu mõis

Ohtu mõis (saksa keeles Ocht) oli rüütlimõis Keila kihelkonnas Harjumaal. Tänapäeval jääb kunagine mõis Lääne-Harju valla territooriumile Harju maakonnas, mõisakeskus asus tänapäeva Ohtu küla lähedal.

Ajalugu

Ohtu mõis rajati 17. sajandi algul. Nime sai see Ohtu vabatalu järgi (Ochter, 1534). Rootsi võimu ajal läänistati mõis Nils Jönsson Krämerile.

18. sajandi alguses kuulus mõis Rötgert Johann von Wrangellile, kelle käest läks see 1720. aastatel Otto Wilhelm von Harpe valdusse. 1760. aastatel omandas mõisa Christoph Heinrich von Kursell, kes lasi mõisakompleksi esinduslikult välja ehitada. 1793. aastal läks mõis Meyendorffidele.

Viimane võõrandamiseelne Ohtu mõisnik oli Gottlieb von Meyendorff, kes lahkus oma perega Eestist 1918. aastal ja suri Dresdenis 1923. aastal.

Mõisakompleks

Barokkstiilis kahekorruseline härrastemaja valmis 1769. aastal. Hoone fassaadi ilmestavad liseenid ja keskosa kohal paikneb kolmnurkfrontoon. Barokse mulje jätavad hoone kõrge kelpkatus ja väikeste ruutudega aknad.

3. novembril 1920 kolis endise Ohtu mõisa härrastemajja kool, mis enne oli tegutsenud Kuusiku talus.

Saksa okupatsiooni ajal asus hoones lühikest aega haigla.

Kool töötas endises mõisahoones 1971. aastani (mõningatel andmetel ka 1973. aastani).

1990. aastateks oli härrastemaja üsna lagunenud. Kuigi vahepeal sai mõis uue katuse, oli see vaskplekist, mistõttu langes metallivaraste saagiks. Seega jätkus vihmavee hävitav mõju.

2000. aastate esimesel poolel läks mõisakompleks eraomandisse. Seejärel on peahoone väljast ja osaliselt ka seest restaureeritud. Avalikkusele on mõisakompleks avatud – seal korraldatakse nii kulinaarseid ettevõtmisi kui ka kultuuriüritusi.

2009. aasta suvel leidis mõis ja mõisapark kasutust omalaadse teatrietenduse toimumiskohana – mängitud tükk "Aiapidu" koosnes kahest osast, kus tegevus toimus korraga nii mõisahoones kui ka aias. Publik sai korraga aga jälgida vaid poolt tegevusest, sest erinevalt näitlejatest oli publik paikne. Seega oli publikule ette nähtud tulla etendust vaatama kahel õhtul, saades kummalgi korral jälgida poolt etendust.

Pilte

Vaata ka
Eesti mõisate loend

Viited

Välislingid

Ohtu mõis (Keila khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis

 Ohtu Mõisa koduleht
 Ohtu mõis portaalis "Eesti mõisad"

Eestimaa mõisad
Meyendorffide mõisad
Harjumaa mõisad
Lääne-Harju vald
Keila kihelkond
Lehte Rannut

Lehte Rannut (sünninimi kuni 1935 Lehte Tamberg, hiljem Lehte Tammeste; 6. juuni 1930 Haapsalu – 9. oktoober 1978 Tallinn) oli eesti keeleteadlane. 

Kaitses kandidaadiväitekirja 1961. aastal Tartu Riiklikus Ülikoolis. 

Töötas ENSV Teaduste Akadeemia Keele ja Kirjanduse Instituudis 1953–1978 (murdesektoris 1953–1961, süntaksirühmas 1961–1976, terminoloogia- ja õigekeelsussektori grammatikarühmas 1976–1978).

Isiklikku
Tema isa August Tammeste oli algkoolijuhataja, vend Rein Tammeste oli matemaatik, õde Vaike Kapral oli arst. 

Tema abikaasa Priit Rannut oli eesti vaimulik (EELK Märjamaa Maarja koguduse õpetaja). 

Tema poeg Mart Rannut on keeleteadlane. 

Tema tädipoeg oli Kaul Kadak.

Tema õe tütrepoeg on eesti vaimulik Kristjan Luhamets.

Eesti keeleteadlased
Tartu Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna vilistlased
Eestistatud nimega inimesed
Rahumäe kalmistule maetud
Sündinud 1930
Surnud 1978
John Williams

John Towner Williams (sündinud 8. veebruaril 1932) on Ameerika Ühendriikide helilooja ja dirigent.

Ta oli 2019. aastal klassikalise muusika andmebaasi Bachtrack andmetel maailmas enimmängitud elav helilooja.

John Williams on ühtekokku võitnud viis Oscarit ja neli Kuldgloobuse auhinda. Ta on olnud 21 korda Kuldgloobuse ja 59 korda Grammy auhinna nominent.

Filme

Viited

Välislingid 
 

 
Ameerika Ühendriikide heliloojad
Ameerika Ühendriikide dirigendid
Sündinud 1932
Ellinor Piipuu

Ellinor Piipuu (aastani 1939 Sinka 18. oktoober 1913 Riia – 5. aprill 2006 Tallinn) oli eesti keraamik, üks Eesti keraamikakunsti alusepanijaid.

Elulugu
Ta lõpetas 1927. aastal Võru Õpetajate Seminari harjutuskooli ja õppis aastatel 1927–1930 Võru Õpetajate Seminaris, kus tema joonistusõpetajad olid Friedrich Hist, Natalie Mei ja Jaan Vahtra. 1930. aastal astus ta Riigi Kunsttööstuskooli, kus õppis G. ja I. Jakó juures keraamikat. Ta lõpetas 1933. aastal keraamika eriala, kuid jätkas Leonhard-Floretin Pruuli juures skulptuuri ja Voldemar Elleri juures keraamikaõpinguid. Lõpetas kooli 1935. aastal. Täiendas end Helsingis "Arabia" portselanivabrikus. 

Ellinor Piipuu töötas peamiselt vabakunstnikuna. Ta kuulus aastast 1945 Eesti NSV Kunstnike Liitu (alates 1990. aastast Eesti Kunstnike Liitu).

Ellinor Piipuu suri 5. aprillil 2006 Tallinnas 92-aastasena, tema ärasaatmine toimus 12. aprillil 2006 Pärnamäe krematooriumis ning ta maeti 27. mail 2006 Tallinna Metsakalmistule.

Looming
Ta alustas loometööd 1930. aastatel ning dateeris oma viimase töö aastal 1999. Ta oli esimene, kes tõi meie sõjajärgsesse keraamikakunsti vabama vormikäsitluse. Ta algatas uusi võtteid nagu kuju osaline glasuuriga katmine. Esines näitustel alates 1939. aastast, 1950.–1960. aastatel vääris tema looming mitmetel välisnäitustel äramärkimist. 

Meelisalaks jäi talle skulptuur; tema looming ulatus pisiplastikast dekoratiivsete aiaskulptuurideni. Ellinor Piipuu looming jõudis vaatajani arvukate tarbekunstinäituste ja isikunäituste vahendusel, samuti Tallinna Kunstitoodete Kombinaadi keraamikaateljee toodangu kaudu.

Tunnustus
 1959 Oostende rahvusvahelise keraamikaakadeemia näituse audiplom
 1962 Praha rahvusvahelise keraamikaakadeemia näituse hõbemedal
 1963 Eesti NSV teeneline kunstnik
 1965 Genfi rahvusvahelise keraamikaakadeemia näituse audiplom
 1979 Kristjan Raua preemia (lasteteemalised keraamilised skulptuurid "Lasteaasta 1979", "Putto roosiga" ja "Lendav putto")
 1983 Eesti NSV rahvakunstnik

Viited

Kirjandus 
 Vilma Reinholm, "Ellinor Piipuu". Kirjastus Kunst, Tallinn 1974, 52 lk (kokkuvõte inglise ja vene keeles)

Eesti keraamikud
Eesti NSV rahvakunstnikud
Eesti NSV teenelised kunstnikud
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1913
Surnud 2006
Sven Grünberg

Sven Grünberg (sündinud 24. novembril 1956 Tallinnas) on eesti helilooja ja klahvpillimängija. Ta on esimene, kes võttis Eestis kasutusele süntesaatori.
 

1976. aastal lõpetas Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli. 

1972–1973 ansamblis Ornament. Aastail 1974–1976 tegutses ansamblis Mess helilooja, laulja ja instrumentalistina.

Grünberg on loonud palju filmimuusikat, näiteks muusika filmidele "Hukkunud Alpinisti hotell", "Naksitrallid", "Madude oru needus", "Leiutajateküla Lotte", "Detsembrikuumus" jt.

Ta on Eesti Budismi Instituudi nõukogu liige ja direktor. Ta oli Wellesto liige.

Tunnustus
 1994 – Eesti Vabariigi kultuuripreemia (CD salvestamise eest)
 2006 – Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia (uute suundade avamise eest Eesti muusikaelus)
 2010 – Valgetähe IV klassi teenetemärk
 2013 – Eesti Muusikanõukogu muusikapreemia
 2017 – Eesti Akadeemiline Orientaalselts, auliige
 2017 – Eesti Vabariigi kultuuripreemia
2020 – stipendium "Ela ja sära"

Viited

Välislingid

Raadiosaated
"Halli, kosmos! Sven Grünberg" (ERR 2011)
Vikerraadio ööülikool. Sven Grünberg, "Mõttemaastikke" (ERR 2013) 

Eesti heliloojad
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1956
Alain Prost

Alain Marie Pascal Prost (sündinud 24. veebruaril 1955) on endine prantsuse vormelisõitja, neljakordne Vormel 1 maailmameister.

Alain Prost sündis Saint-Chamondi lähedal – Saint-Etienne'i lähiümbruses Loire'i departemangus Prantsusmaal. Tema isa on André Prost ning ema Marie-Rose Karatchian, kes sündis küll Prantsusmaal, kuid on armeenia päritolu.

Alain Prost võistles Vormel 1 sarjas aastatel 1980–1991 ja 1993. Ta sõitis McLareni (1980, 1984–1989), Renault' (1981–1983), Ferrari (1990–1991) ja Williamsi (1993) meeskonnas.

Ta osales kokku 199 võistlusel ja kogus 768,5 punkti. Kui arvestada ka võistlusi, mille punkte arvesse ei võetud, teenis ta 798,5 punkti. Ta võitis 51 etappi, sai 33 parimat stardikohta ning sõitis 41 kiireimat ringi. Maailmameistriks tuli ta aastatel 1985, 1986, 1989 ja 1993.

Aastal 1997 ostis Alain Prost Ligier' vormelitiimi ning nimetas selle ümber Prost Grand Prix'ks. Meeskond osales 83 etapil ja sai kolm poodiumikohta, kuid oli sunnitud rahaliste raskuste tõttu 2001. aastal oma tegevuse lõpetama.

Vaata ka
 Armeenia diasporaa

Viited

Prantsusmaa Vormel 1 piloodid
Prantsusmaa sportlased
Sündinud 1955
Lutfulla Abdullayev

Lutfulla Abdullayev (kirillitsas Лутфулла Абдуллаев, venepäraselt Лутфулла Абдуллаевич Абдуллаев; 25. oktoober 1912 – 2000) oli usbeki maalikunstnik.

Välislingid
Sissekanne saidil dic.academic.ru
Sissekanne saidil artru.info
Sissekanne saidil antiqinfo.narod.ru

Usbekistani inimesed
Sündinud 1912
Surnud 2000
Maalikunstnikud
Talong (ansambel)

Talong oli kupleeansambel, mis tegutses aastatel 1987–1993.

Ansambli sünnipäev on 27. detsember 1987. Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis korraldas tol aastal nääripidu lauluõppe teine kursus, kus Tõnu Bachmanni klassis õppisid Peeter Kaber ja Peeter Kaljumäe. Peeter Kaber, kes oli kogenud Eesti Üliõpilaste Ehitusmaleva liige, pakkus välja, et võiks esitada mõne malevaaegadest pärit lorilaulu. Peeter Kaljumäe, kes oli aastaid imetlenud Olaf Kopvillemi kupleesid, nõustus. Klaverit kutsuti mängima kursusekaaslane Margot Kvelstein. Seejärel esineti kõikjal ülisuure menuga.

1988. aasta kevadel asutas Kalju Kass huumorikooperatiivi Aara, mis kutsus leheveergudel enda tiiva alla esinejaid. Kaks Peetrit, kes olid koolimenust tiivustatud, otsustasid ka õnne proovida. Aara kunstinõukogu (Kalju Kass, Priit Aimla, Hugo Hiibus, Toivo Tootsen, Rita Mägar ja teised) pidas esitust vääriliseks, mispeale lepiti kokku esimesed avalikud etteasted Tallinna Vanalinnapäevadel Raekoja platsi Kaagikohtus. Nime Talong pani kollektiivile Priit Aimla. Algul esitati malevalaule ja Kopvillemi lugusid. Peetrid kirjutasid Kaagikohtu tarbeks uusi ja omaloomingulisi laulutekste. Sellest ei piisanud pideva lavalise aktiivsuse jaoks, mistõttu lepiti Henno Käoga kokku, et ta kirjutab sügiseks ansamblile Talong terve lavakava mahus uusi lugusid. Edasine repertuaar kujunes peamiselt päevakajaliste sündmuste värsistamisel, kus kasutati tuntud viise.

1989. aasta alguses hakkas Margot Kvelsteini asemel klaverdama Katrin Lehismets. Viimase lavakava esitamisel istus klaveri taga vaheldumisi Katrin Lehismetsaga Airi Allvee. Esineti kõikjal Eestis, samuti mitu korda Saksamaal Berliinis, Magdeburgis, Münchenis, Nürnbergis, Stendalis ja Potsdamis. 1989. aastal Stockholmis ja Göteborgis ning 1990. aastal Torontos ja Hamiltonis esinedes moodustasid kuulajas-vaatajaskonna väliseestlased.

Ansambli Talong mänedžer oli kogu tegutsemisaja vältel Raivo Põldmaa. Viimast korda astuti üles aprillis 1993. Ansambli lahkumineku põhjustas see, et Katrin Lehismets asus õppima Berliini kõrgkooli Hochschule für Musik ja Peeter Kaljumäe siirdus Pärnu Endla teatrisse.

Lavakavad 
"Hali-buli-lei" 1988 – tekstid Henno Käo, lavastaja Tõnu Tepandi, kunstnik Tiiu Tepandi, liikumisjuht Aita Indrikson. Ajalehes ilmunud arvustuses märgiti: "Talong esitab "tendentsiga" laule, aga teeb seda elegantselt, frakkides."
"Pika Ni(i)naga" 1989 – tekstid peamiselt Henno Käo, rühmatöö
Issaak Dunajevski 90. sünniaastapäevale pühendatud pidulik kontsertaktus koos Anne Paluveri ja Paul Poomiga 1990 – tekstid Henno Käo, Priit Aimla, Vladislav Koržets, Kalju Kass ja teised
"Ruudi ja Milla" koos Lauri Nebeli, Heino Seljamaa ning Villu Kanguriga 1991 – tekstid Henno Käo ja Villu Kangur, lavastaja Eero Spriit, kunstnik Liina Pihlak
"Kolmekesi paaris" 1992 – tekstid Priit Aimla, lavastaja Eero Spriit, liikumisjuht Inge Põder, fonogrammid Olav Ehala

Helikandjad
Ansambel Talong andis välja kaks helikassetti: 
 "Talong läbi aegade"
 "Talong laulab Henno Käo tekste"

Eesti ansamblid
Howard Shore

Howard Leslie Shore (sündinud 18. oktoobril 1946 Torontos) on Kanada helilooja.

Howard Shore on kirjutanud filmimuusikat ja oopereid. Ta on kirjutanud muusika sellistele filmidele nagu "Kärbes", "Voonakeste vaikimine", "Aviaator – valguses ja varjus", "New Yorgi jõugud", "Kahe tule vahel" ja "Sõrmuste isanda" filmitriloogiale.

Tunnustus 
Oscar
2002 – parima originaalmuusika auhind filmi "Sõrmuste isand: Sõrmuse vennaskond" eest
2004 – parima originaalmuusika auhind filmi "Sõrmuste isand: Kuninga tagasitulek" eest
2004 – parima originaallaulu auhind laulu "Läände" eest filmist "Sõrmuste isand: Kuninga tagasitulek" (Fran Walsh, Howard Shore, Annie Lennox)

Kuldgloobus
2004 – parima muusika auhind filmi "Sõrmuste isand: Kuninga tagasitulek" eest
2004 – parima laulu auhind filmi "Sõrmuste isand: Kuninga tagasitulek" eest
2005 – parima muusika auhind filmi "Aviaator – valguses ja varjus" eest

Grammy
2003 – parima tele- või filmimuusika auhind filmi "Sõrmuste isand: Sõrmuse vennaskond" eest
2004 – parima tele- või filmimuusika auhind filmi "Sõrmuste isand: Kaks kantsi" eest
2005 – parima tele- või filmimuusika auhind filmi "Sõrmuste isand: Kuninga tagasitulek" eest

Välislingid 
Ametlik koduleht
 

Kanada heliloojad
Sündinud 1946
Laura Chinchilla

Laura Chinchilla Miranda (sündinud 28. märtsil 1959 San Josés) on Costa Rica poliitik.

Ta oli 8. maist 2010 kuni 8. maini 2014 Costa Rica president.

Ta on õppinud sotsiaalteadusi Washingtonis Georgetowni ülikoolis.

Laura Chinchilla on Rahvusliku Vabastamise Partei (PLN) liige. Aastatel 1994–1998 oli ta president José María Figuerese valitsuses avaliku julgeoleku aseminister ja minister. Aastatel 2002–2006 kuulus ta parlamenti, 2006 sai temast üks Óscar Arias Sánchezi kahest asepresidendist ning justiitsminister. Aastal 2008 loobus ta asepresidendi ametist, et presidendivalimisteks valmistuda.

7. veebruaril 2010 peetud presidendivalimistel sai Laura Chinchilla 46,76 protsenti häältest ning valiti Costa Rica esimeseks naispresidendiks.

Välislingid
 Elulugu lehel laura-chinchilla.com

Costa Rica presidendid
Sündinud 1959
Kuno-Hans von Both

Kuno-Hans von Both (9. aprill 1884 Zabern im Elsaß, Saksa keisririik – 22. mai 1955 Ehlen bei Habichtswald) oli Saksamaa sõjaväelane, alates 1940. aastast jalaväekindral.

Sõjaväes teenis ta alates 1903. aastast. Esimeses maailmasõjas oli Both pataljonikomandör, sõdadevahelisel perioodil aga erinevate jalaväe kompaniide ja pataljonide ülem. Aastatel 1936–1938 juhtis Hannoveri Sõjakooli.

Oktoobrist 1939 aprillini 1943 juhtis Both idarindel 1. armeekorpust.

1. aprillist 1943 kuni 26. märtsini 1944 oli Both väegrupi Nord tagalapiirkonna juhataja. Ta resideeris Võrus ja tema haldusalasse kuulusid muuhulgas Eesti territooriumil paiknevad Saksa väeüksused.

Sõja lõpuaastal teenis ta veel Wehrmachti Ida-Ungari operatsioonipiirkonna ja väegrupi Südukraine tagalapiirkonna juhatajana. 8. veebruaril 1945 määrati kindral Both reservi.

Maist 1945 kuni aprillini 1947 oli ta sõjavangis, pärast seda jätkas elu tsiviilis.

Autasud
Raudristi II ja I klass (Preisimaa)
Hohenzollerni ordu rüütlirist mõõkadega
Pour le Mérite (Preisimaa; 10. aprill 1918)
Johanniitide ordu aurüütel
Must haavatumärk (1918)
Sõjateenete ordeni IV klass mõõkadega (Baieri)
Sõjateenete Risti II klass (Mecklenburg)
Lippe kojaordu IV klass (Lippe)
Raudristi Rüütlirist (9. juuli 1941)
Saksa Rist kullas (9. september 1942)

Saksamaa sõjaväelased
Sündinud 1884
Surnud 1955
Johannes Reesen

Johannes Reesen (1. veebruar 1900 Puiatu vald (Kõpu kihelkond), Viljandimaa – 11. november 1937 Leningrad) oli eesti poliitik, I Riigikogu liige Iseseisevast Sotsialistlikust Tööliste Parteist. 

Johannes Reesen liitus bolševistliku liikumisega 1917. aastal ja astus 1917. aastal oktoobripöörde järel Punakaarti, detsembris 1917 VSDT(b)P-sse.

Ta oli Viljandi maakonnas ametiühinguliikumise tegelane ning üks Noorproletaarlaste Ühingu Viljandi osakonna organiseerijaid.

Johannes Reesen oli I Riigikogu koosseisus alates 29. septembrist 1922 (vahistatud ja riigikorra vastase ebaseadusliku poliitilise tegevuse eest süüdimõistetud Johannes Vanja asemel). 

Johannes Reesen valiti 1923 ka II Riigikogusse.  1923. aasta Tallinna linnavolinike valimisel valiti ta Tallinna linnavolinikuks Töörahva Ühise Väerinna nimekirjast.

Riigikorravastase ebaseadusliku poliitilise tegevuse eest arreteeriti ta 1924. aasta algul, kuid ta põgenes ja siirdus NSV Liitu. Reesen oli 1925. aastast J. Marchlewski nimelise Lääne Vähemusrahvuste Kommunistlik Ülikooli õppejõud, aastatel 1926–1928 aga EKP Keskkomitee Välismaa Büroo sekretär (tegevjuht) ning kuulus aastail 1926–1934 EKP Keskkomiteesse. 

Johannes Reesen hukkus 1937. aasta massirepressioonides NSV Liidus.

Välislingid 
 

Eestimaa Kommunistliku Partei liikmed
Tallinna linnavolikogu liikmed
Sündinud 1900
Surnud 1937
Erik Gamzejev

Erik Gamzejev (sündinud 14. aprillil 1967 Kohtla-Järvel) on Eesti ajakirjanik.

Erik Gamzejev on 2010. aastast ajalehe Põhjarannik peatoimetaja.

Tunnustus
2011 Valgetähe V klassi teenetemärk
2019 Aasta ajakirjanik

Viited

Eesti ajakirjanikud
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1967