joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Laine Kunnberg-Bortnikov

Laine Kunnberg-Bortnikov (sündinud 24. aprillil 1961 Tallinnas) on eesti kunstnik, poliitik ja Eesti Punase Risti tegelane.

Ta on IRL-i Saaremaa piirkonna juht, Kuressaare Haigla nõukogu liige ja Eesti Punase Risti Saaremaa seltsi tegevsekretär.

Alates 1990. aastast elab ta Kuressaares.

Haridus
Bakalaureuse kraad õigusteaduses. Töötanud eelkõige personalitöö vallas.

Kunst
Harrastuskunstniku huvideks on maalimine, joonistamine, keraamika. Lapsepõlves rahuldanud kunstitegemise kire koolide kunstiringides, osalenud mitmel riiklikul laste kunstitööde näitusel, mis tõi ühel korral kaasa II auhinnalise koha. 

1990–1992 õppinud Tartu Riikliku Kunstimuuseumi Kujutava Kunsti kursusel, kus õppinud isetegevusliku kunstnikuna kujutava kunsti põhitõdesid, joonistamist, akvarelli, õlimaali, kirjaõpetust ja plakatikujundust. Teoorias täiendanud oma teadmisi plastilises anatoomias, perspektiiviõpetuses, maalitehnoloogias, õppinud kunstiajalugu ja muud. 
Läbinud väiksemaid maali-, joonistamis- ja muude kunstikursuste mooduleid. 

Saaremaa Savistuudio (keraamika) asutajaliige. Alates 2005 Saaremaa Kunstiklubi liige, 2012 klubi president. Saaremaa kunstielus aktiivsemalt tegutsenud alates 2007. Osa võtnud mitmetest maalilaagrititest Eestis ja Lätis.

Näitused
28. aprillil 2007 – “Lilled sünnipäevaks”, akrüül Kuresaare Kunstistuudios. Sama näituse tööd on üleval olnud mitme organisatsiooni ruumides, sh Saare Maavalitsuses.

Ühisnäitused
 1995 Saaremaa Savistuudio liikmete kareemika ühisnäitus Holostovi kompleksis.
 Iga-aastased Saaremaa Kunstiklubi ülevaatlikud sügisnäitused ja näitusmüük Ferrumi galeriis.  
 Keraamiliste kannude kollektsioon Kuressaare Raekoja galeriis.

Piltide lisamist ootavad
Eesti kunstnikud
Isamaa ja Res Publica Liidu poliitikud
Sündinud 1961
Eesti kohalikud postmargid

Kohalikke postmarke on Eestis 20. sajandil välja antud mitmes linnas ja mitu korda (1918., 1941. ja 1991. aastal).

Kohalikke postmarke linnati

Otepää postmargid

Nõo postmargid

Vaata ka
Smiltene postmargid

Välislingid

 

Eesti postmargid
Nõo postmargid

Nõo postmargid on Eesti kohalikud postmargid, mida anti välja 1941. aasta juulis Nõos. Tänapäeval on need postmargid filatelistide seas kõrgelt hinnatud.

Eesti postmargid
Nõo vald
Krimmi sõda

Krimmi sõda (Venemaal ka Idasõda ehk Восточная война, türgi keeles Kırım Savaşı) ehk Kümnes Vene-Türgi sõda oli oktoobrist 1853 kuni märtsini 1856 kestnud sõda, mille Venemaa keisririik kaotas Prantsusmaa, Suurbritannia, Osmanite riigi ja Piemonte-Sardiinia liidule. Ka neutraalseks jäänud Austria keisririik etendas sõjas olulist osa.

Sõja ajend oli kristlaste õiguslik olukord toona Osmanitele kuulunud pühal maal. Prantsusmaa toetas katoliiklasi, Venemaa õigeusklikke. Pikas perspektiivis olid põhjused Osmanite riigi nõrgenemine ning Prantsusmaa ja Suurbritannia soovimatus teha Venemaale rohkem järeleandmisi. Krimmi sõda kuulub pikka Vene-Türgi sõdade ritta, mis algas 16. sajandil ning lõppes Esimese maailmasõjaga.

Suurem osa relvakonfliktidest kulges Mustal merel ja Krimmi poolsaarel, kuid väiksemaid lahingutegevusi toimus ka Läänemerel, Anatoolias, Kaukaasias, Valgel merel ja Vaiksel ookeanil. 1853. aastal alustasid Venemaa ja Osmanite riik sõda Venemaa rolli pärast õigeusklike eestkostjana ning Venemaa purustas Sinopes Osmanite laevastiku. 1854. aastal astusid sõtta Prantsusmaa ja Suurbritannia, püüdes peatada Venemaa pealetungi. Vene kindluslinn Sevastopol pidas piiramisele vastu enam kui aasta. Pärast Sevastopoli langemist algasid rahuläbirääkimised ning rahu sõlmiti 1856. aasta märtsis Pariisis. 

Lepingu kohaselt ei tohtinud Venemaa luua Mustal merel sõjalaevastikku ning Osmanite provintsid Moldova ja Valahhia said suure autonoomia. Sõja tulemusena saavutasid Osmanite riigi kristlased parema seisundi ja õigeusklikud said kontrolli vaidlusaluste kirikute üle. Venemaal algatati aga laiaulatuslikud reformid ning toimus ulatuslik demilitariseerimine. Sõjategevuse tõttu toimunud rahvasterände ja tekkinud rahvuslike liikumiste mõju oli tunda Ukrainas, Moldovas, Bulgaarias, Rumeenias, Kreekas, Türgis, Krimmis, Armeenias, Gruusias ja kogu Kaukaasias.

Krimmi sõda on läinud ajalukku mõlema poole suurte diplomaatiliste, logistiliste, meditsiiniliste ja taktikaliste vigade poolest. Sõjast on tuntud ka hulk meedikuid, näiteks tänapäevase õenduse loojad Florence Nightingale ja Mary Seacole Briti poolel ning välikirurgia edendaja Nikolai Pirogov Vene poolel. Samuti oli see üks esimesi tänapäevaseid sõdu, kus kasutati laialdaselt raudteid ja telegraafi ja mis leidis laiaulatuslikku kajastust trükimeedias ja fotograafias; tuntud on The Timesi korrespondendi William Russelli ja fotograafi Roger Fentoni töö. Kajastust parandasid tehnilised uuendused: 1854. aasta talvel laiendasid prantslased Musta mere rannikuni telegraafivõrgu ning 1855. aasta aprillis ühendasid britid Krimmi poolsaare muu maailmaga veealuse kaabli abil. Uudiste kiire levik mõjutas avalikku arvamust ja viis valitsusevahetuseni Suurbritannias.

Vaata ka 
 Vene-Türgi sõjad
 Uputatud laevade monument

Viited

Kirjandus 
 Clodfelter, M. (2017). Warfare and Armed Conflicts: A Statistical Encyclopedia of Casualty and Other Figures, 1492-2015 (4th ed.). Jefferson, North Carolina: McFarland. ISBN 978-0786474707.
Jaunmokase loss

Jaunmokase loss (Jaunmoku pils) on loss Lätis Tukumsi piirkonnas Tume vallas. Saksa keeles Neumocken.

Jaunmokase mõis kuulus aastail 1536–1781 Brigenite perele. Aastal 1892 sai mõisa omanikuks Riia bürgermeister George Armitstead. Aastail 1904–1910 olid mõisa omanikuks Brinkenid, pärast seda Ungern-Sternbergid. Enne võõrandamist oli üsna väikese, 1394 hektari suuruse mõisa viimaseks omanikuks Vilhelm Freimanis. Tänapäeval asub mõisas metsandusmuuseum.

Jaunmokase loss rajati aastal 1901 George Armitsteadi jahilossina. Arhitektiks oli Wilhelm Ludwig Nicholas Bockslaff ja hoone on uusgooti stiilis. Mõisakompleksi juurde kuuluvad ka sammastega tallihoone ja tiikidega park.

Välislingid

Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)
Video lossist

Läti mõisad
Zemgale
Mežmuiža mõis

Mežmuiža mõis (läti keeles Mežmuiža muiža, ka Augstkalnes muiža, saksa keeles Grenzhof) on mõis Lätis Tērvete piirkonnas Augstkalne vallas Augstkalne asulas. 
Mežmuiža mõis pärineb 19. sajandi keskpaigast. Esimesed omanikud olid Lievenid. Aastast 1954 asub mõisas Augstkalne keskkool. Aastail 1992–1994 restaureeriti mõisa peahoone.

Uusgooti stiilis peahoone ehitati 19. sajandi seitsmekümnendatel aastatel. Peahoone juures asuvad ka majandushooned, veski, aedniku, mõisavalitseja ja teenijate majad, veidi eemal asuvad küünid. Mõisa tallis asub kooli spordisaal ja internaat.

Mõisakompleksi juurde kuulub ka sammastega 12 hektari suurune park. Eksootilistest liikidest kasvavad seal palsamnulg ja euroopa nulg, punane tamm, must mänd ja mägimänd, torkav kuusk.

Välislingid

Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Läti mõisad
Mežmuiža kihelkond
Zemgale
Tuulikki Tolli

Tuulikki Tolli (sündinud 15. novembril 1957 Tallinnas) on eesti teatrikunstnik.

Ta lõpetas aastal 1976 Tallinna 36. Keskkooli ja aastal 1982 teatrikunstnikuna ERKI.

Ta töötas aastatel 1982–1984 kunstiõpetajana Tallinna 21. Keskkoolis, seejärel on ta tegutsenud vabakunstnikuna. Ta on aastast 1990 Eesti Kunstnike Liidu ja Eesti Teatriliidu liige.

Ta on valmistanud teatridekoratsioone ja –kostüüme pea kõikidele Eesti teatritele ja teinud kostüüme filmidele „Jüri Rumm“ (Jaan Kolberg, 1994), „Elavad pildid“ (Hardi Volmer, 2013). 

Tema vabaloomingu moodustavad ekspressiivse vormikäsitlusega akvarellid.

Isiklikku 
Tema ema on graafik Vive Tolli, isa oli skulptor Lembit Tolli.

Viited

Kirjandus 
Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Tallinn 1996

Eesti teatrikunstnikud
Eesti Kunstiakadeemia vilistlased
Sündinud 1957
Vana-Auce loss

Vana-Auce loss (Vecauces pils) on loss Lätis Auce piirkonnas Auce linnas. Saksa keeles Alt-Autz.

Vana-Auce mõisa esimesed omanikud olid Bremenid. Hiljem kuulus mõis Vietinghoffidele ja siis Behridele, 1768. aastast kuni võõrandamiseni 1920. aastal aga Medemitele.

Aastal 1921 anti loss ja selle ümbruse maad Läti Ülikooli põllumajanduse fakulteedile õppekeskuseks. Hiljem kujunes sellest Läti Põllumajandusülikooli õppe- ja katsemajand.

Loss ehitati aastatel 1839–1843 Friedrich August Stühleri projekti järgi. Loss restaureeriti aastail 1988–1993. Praegu asub seal võõrastemaja Vecauce. Kõrvalhoonetest on säilinud aedniku maja ja aidad. 

Park rajati 19. sajandil. Vabakujundusega pargi suurus on umbkaudu 13 hektarit, seda ehivad tiigid ja pärnaalleed.

Välislingid

Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)
Video lossist

Läti mõisad
Auce kihelkond
Zemgale
Bēne mõis

Bēne mõis (läti keeles Bēnes muiža, saksa keeles Behnen) on mõis Lätis Auce piirkonnas Bēne vallas Bēnes. 

Bēne mõis sai alguse 16. sajandil. 19. sajandi algul olid mõisa omanikud Medemid, seejärel Reked. Viimasteks omanikeks enne võõrandamist olid Birkensteinid. Aastast 1922 oli mõisa peahoone omanik Otto Valdemārs Gailītis, kes rajas sinna Bēne kultuurikeskuse.

Mõisa peahoone rajati aastail 1876–1878. Uusgooti stiilis hoonet rünnati aastal 1905. Säilinud on ka mõned kõrvalhooned: laut, ait, veski, teenijate maja jt. 

Aastal 1880 rajati mõisa juurde allee, mis on tänapäeval looduskaitse all. Domineerivaks puuliigiks on harilik pärn, ent sinna on istutatud ka läänepärna.

Viited

Välislingid

Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Läti mõisad
Tukumsi kreis
Zemgale
Červonka

Červonka on küla Lätis, Daugavpilsi piirkonnas. Vecsaliena valla halduskeskus. Asulas asub Vecsaliena  mõisa (saksa keeles Alt-Sallensee) peahoone. Lisaks on seal veel raamatukogu ja klubihoone.

Läti külad
Daugavpilsi piirkond
Vecsaliena mõis

Vecsaliena mõis (läti keeles Vecsalienas muiža, ka Červonkas muiža, saksa keeles Alt-Sallensee, poola keeles Czerwony dwór) on mõis Lätis Daugavpilsi piirkonnas Vecsaliena vallas Červonkas. 

Vecsaliena mõis kuulus võõrandamiseni von Hahnide perekonnale. Uusgooti stiilis peahoone ehitati aastal 1870. Ehitamiseks kasutatud punaste kivide tõttu sai piirkond nime Červonka (poola keeles tähendab czerwony "punane"). Esimese iseseisvusperioodi ajal asus mõisas sõjaväeosa, hiljem kolhoosikeskus. Aastast 1970 on seal kool.

Kõrvalhoonetest on säilinud kaks lauta, ait, tall, teenijate maja. Pargi servas asub 19. sajandil püstitatud õigeusu kirik. Mõisasüdame juurde kuuluvad kalatiigid ja 25 hektari suurune puuviljaaaed. Mõisakompleksist veidi eemal asuvad lubjapõletus- ja telliseahjud. Kunagi 6 hektari suurune park on jäänud 3 hektari suuruseks.

Mõisast veidi eemal on mõisa kabel, mille ümber on Vecsaliena piirkonna vana kalmistu.

Välislingid
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Läti mõisad
Daugavpilsi piirkond
Aizlauce kihelkond
Sēlija
Klassikaline keemiline analüüs

Klassikaline keemiline analüüs (ehk traditsiooniline keemiline analüüs) tähendab ainete koostise uurimist meetoditega, mis on välja arenenud koos keemia arenguga ja on kergesti teostatavad lihtsate vahenditega. 

Klassikalised keemilised analüüsid on läbiviidavad ilma keerulist aparatuuri kasutamata. Klassikaline keemiline analüüs tähendab aine karakteerse keemilise muundamise (karakteerse keemilise omaduse) kindlakstegemist või keemilise muundamise kvantitatiivset mõõtmist. Teiste sõnadega: tuntud keemilised reaktsioonid võimaldavad tuvastada mingi aine esinemise proovis ja määrata aine kvantitatiivset sisaldust proovis (nimetatakse „märg keemia”). Kasutatavad määramismeetodid on:
 Lihtsalt määratavad füüsikalised suurused.  Puhast ainet iseloomustavad kindlad füüsikalised karakteristikud (sulamistemperatuur, keemistemperatuur, tihedus, murdumisnäitaja); ainete segu omadused sõltuvad komponentide suhtelisest sisaldusest.
Kvalitatiivsed keemilised testid spetsiifiliste reaktiividega  võimaldavad määrata mingi ühendi või funktsionaalrühma esinemist või puudumist proovis; jagatakse  anorgaanilised (näit. leegitest), orgaanilised (näit. värvustestid funktsionaalrühmadele) ja biokeemilised testid (näit sensormolekulidega).
Kvantitatiivne keemiline analüüs, see on ühendi(te) koguse määramine mõõdetud koguses analüütilises proovis: 
kaalanalüüs (ehk gravimeetriline analüüs) põhineb analüüdi massi määramisele; enamasti peale sadestamist, sademe eraldamist ja sademe kuivatamist. Teatud juhtudel saab proovi kaalutise põletamise (tuhastamise) järel määrata orgaanilise ja anorgaanilise aine hulka. 
mahtanalüüs põhineb aine (analüüdi) reaktsioonil reaktiiviga, mille kontsentratsioon on täpselt teada; leitakse proovi lahuse ja reaktiivi lahuse reaktsiooni ekvivalentpunkt, mis määratakse tiitrimisega. Gaaside segu korral on võimalik mõõdeta (ühe) komponendi lahuses neeldumisel (sorptsioonil) saadud gaasi mahu muutus.

Kaasaegsel keerulisel aparatuuril põhinevad suure efektiivsusega ainete lahutamise meetodid ning aineosakeste ja füüsikalise mõjuri vastastikuse toime määramise meetodid (spektroskoopia) paigutatakse analüütilises keemias instrumentaalanalüüsi valdkonda.

Vaata ka
Keemiline analüüs
Analüütiline keemia

Analüütiline keemia
Skujene

Skujene (vanasti ka Skujenes muiža) on küla (vidējciems) Lätis Cēsise piirkonnas, Skujene valla halduskeskus. 

Küla asub merepinnast 205 meetri kõrgusel ja jääb Riiast 93 km kaugusele.

Külas on rahvamaja, raamatukogu ja postkontor, seal asub Skujene bussipeatus.

Skujene ordulinnust on esmakordselt mainitud aastal 1440, kuid tõenäoliselt rajati see juba aastal 1255. Hiljem kujunes linnuseläänist Skujene mõis, mille keskuse juurde ka tänapäevane küla kujunes. Asula ehitati nõukogude perioodil välja kui kohaliku Skujene sovhoosi keskasula. Aastail 2009–2021 kuulus küla Amata piirkonda.

Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Skujene ordulinnus ja Skujene kiriku orel. Kohaliku kaitse all on Skujene kirik ja Skujene kiriku keskaegne kalmistu.

Aastal 2015 oli külas 212 elanikku, aastal 2016 oli elanikke 312, aastal 2019 aga 314.

Viited 

 

Skujene
Skujene kihelkond‎
Nathan Adrian

Nathan Ghar-jun Adrian (sündinud 7. detsembril 1988 Bremertonis Washingtonis) on Ameerika Ühendriikide ujuja, viiekordne olümpiavõitja ja kümnekordne maailmameister. Ta on spetsialiseerunud vabaltujumise 50 meetri ja 100 meetri distantsidele. Ta on püstitanud 50 meetri distantsil ühe varasema USA rekordi (21,37).

2008. aasta kevadel Manchesteris toimunud lühiraja maailmameistrivõistlustel võitis Adrian 100 meetri vabaltujumises kuldmedali rekordajaga 46,67 ning samal võistlusel võitis ta kuldmedali 4×100 meetri vabaltujumises ja hõbemedali 4×100 meetri kompleksujumises. Suveolümpiamängudel 2008 osales Adrian USA meeskonnas 4×100 meetri vabaltujumise eelvõistlusel. Finaalis võitis USA meeskond kulla, kuid Adrian seal ei osalenud. 2009. aasta Rooma maailmameistrivõistlustel võitis Adrian koos USA meeskonnaga kulla 4×100 meetri vabalt- ja 4×100 meetri kompleksujumises. 2011. aasta suvel Shanghai maailmameistrivõistlustel võitis Adrian 4×100 meetri kompleksujumises kuldmedali ja 4×100 meetri vabaltujumises pronksmedali.

2012. aasta suveolümpiamängudel Londonis osales Adrian 4×100 meetri teateujumises ja 100 meetri vabaltujumises. Adrian ujus USA teatemeeskonna avavahetust ja ta oli oma vahetuse kiireim. Viimase 50 meetriga möödus Prantsusmaa USA-st ja Adrian sai hõbemedali. 100 meetri vabaltujumises tuli Adrian olümpiavõitjaks ajaga 47,52 sekundit, kusjuures teise koha saanud James Magnussen kaotas vaid ühe sajandikuga.

Barcelona maailmameistrivõistlustel 2013 võitis Adrian 4×100 m vabaltujumises hõbeda ja 100 meetri ujumises pronksi. 2015. aastal Kaasani maailmameistrivõistlustel võitis ta kuldmedali 4×100 m vabaltujumise segavõistluses ja 4×100 m kompleksis ning hõbeda 50 m vabaltujumises.

2016. aasta Rio de Janeiro olümpiamängudel võitis ta kulla 4×100 m vabaltujumise teateujumises ja 4×100 m kompleksteateujumises. 50 meetri ja 100 meetri vabaltujumises võitis ta pronksmedal.

2017. aasta maailmameistrivõistlustel Budapestis võitis ta kuldmedali 4×100 meetri vabastiili ja 4×100 m kompleksujumise teatevõistluses ja hõbemedali 100 meetri vabaujumises ning aitas lisaks 4×100 meetri vabaujumise segateatevõistluses püstitada uut maailmarekordit (3.19,60). 50 meetri vabaujumises ta finaali ei jõudnud, jäädes ajaga 21,83 kahe poolfinaali peale kümnendaks. Finaalis ületas Caeleb Dressel Adrianile kuulunud USA rekordi 22 sajandikuga (21,15).

Tema järgi on tema kodulinnas Bremertonis nimetatud tänav Nathan Adrian Drive.

Isiklikud rekordid

Viited

Välislingid 

 Ametlik koduleht
 Nathan Adrian FINA kodulehel
 Nathan Adrian USA Olümpiakomitee kodulehel

Ameerika Ühendriikide ujujad
Sündinud 1988
Viti mõis

Viti mõis, ka Pöövli mõis (saksa keeles Wittenpöwel) oli rüütlimõis  Keila kihelkonnas Harjumaal, tänapäeva Viti  küla lähedal Harku vallas Harju maakonnas.

Mõis moodustati 1630. aastal ja esimene omanik oli Hermann Witt, kelle järgi mõis ka nime sai.

1893–1899 oli mõisa valitsejaks Eduard Vilde isa. Kirjanik ise viibis mõisa valitsejamajas sagedasti.

Viited

Välislingid

Eestimaa rüütlimõisad
Harjumaa mõisad
Keila kihelkond
Harku vald
Parma hertsogkond

Parma hertsogkond loodi aastal 1545 Milano hertsogkonna osast lõuna pool Po jõge, mis vallutati Kirikuriigi poolt aastal 1512. Need Parma linna ümbritsevad territooriumid anti läänina paavst Paulus III sohipojale Pier Luigi Farnesele.

Aastal 1556 sai teine hertsog Ottavio Farnese Piacenza linna, saades seega ka Piacenza hertsogiks ja nii oli riik hiljem tuntud kui Parma ja Piacenza hertsogkond (Ducato di Parma e Piacenza).

Farnese perekond jätkas valitsemist kuni hääbumiseni aastal 1731, kust alates päris hertsogkonna Hispaania kuninga noor poeg don Carlo, kelle ema Elisabetta Farnese oli Farnese pärijanna. Ta valitses kuni Poola pärilussõja lõpuni aastal 1735, kui Parma loovutati Mõlema Sitsiilia eest keiser Karl VI-le. 

Habsburgid valitsesid ainult kuni Aacheni rahu sõlmimiseni aastal 1748, kui see loovutati tagasi Bourbonidele don Carlo noorema venna don Filippo isikus, kes sai ka väikese Guastalla hertsogkonna. Hertsogina asutas Filippo Bourbon-Parma dünastia, valitsedes Parma, Piacenza ja Guastalla hertsogkonda (Ducato di Parma, Piacenza e Guastalla).

1796. aastal okupeeriti hertsogkond Napoleon Bonaparte'i juhitud Prantsuse vägede poolt ja poliitiline olukord riigis muutus väga segaseks. Hertsog Ferdinando säilitas oma trooni Prantsuse sõjaliste kuberneride all kuni Aranjuezi lepinguni aastal 1801, kui üldine kokkulepe Bourbonide ja Napoleoni vahel otsustas ametlikult loovutada hertsogkonna Prantsusmaale Toscana eest, kuid hertsog jäi Parmasse kuni oma surmani aastal 1802, võib-olla mürgitati. Siiski oli Napoleon hertsogkonna tuleviku osas kõhklev, taotledes Bourbonide täielikku kaasamist oma liitlastena Euroopa sõdades. Kuigi Prantsuse seadused ja haldus viidi järk-järgult sisse, kuulutati ametlik annekteerimine Prantsuse keisririiki välja alles aastal 1808 pärast konflikti puhkemist Bourbonide Hispaaniaga. Hertsogkond muudeti Taro departemanguks.

1814. aastal taastati hertsogkonnad Napoleoni Habsburgist naise Marie-Louise alla, kes valitses neid oma elu lõpuni. Pärast Marie-Louise surma aastal 1847 taastati hertsogkond Bourbon-Parma liinile, mis valitses väikest Lucca hertsogkonda. Selles kontekstis loovutati Guastalla Modenale. Bourbonid valitsesid aastani 1859, mil nad aeti revolutsiooniga minema pärast Prantsuse ja Sardiinia võitu sõjas Austria vastu.

Parma ja Piacenza hertsogkond ühines Toscana suurhertsogkonna ja Modena hertsogkonnaga, et moodustada detsembris 1859 Kesk-Itaalia ühendatud provintsid, ja ühendati märtsis 1860 pärast referendumit koos Sardiinia kuningriigiga Itaalia kuningriiki.

Vaata ka 

 Guastalla krahvkond
 Itaalia ajalooliste riikide loend
 Bourbon-Parma
 Parma hertsog
 Pauline Bonaparte

Põhja-Itaalia ajalugu
Kirikuriik
Laulasmaa mõis

Laulasmaa mõis (saksa keeles Laulasma) oli rüütlimõis Keila kihelkonnas, tänapäeval Lääne-Harju valla, Laulasmaa külas.

Laulasmaa mõis moodustati 1787. aastal, kui see eraldati Leetse mõisast. Kuulus Roseni, Uexküllide, Mohrenschildti, Wolkonsky, Ferseni perekondadele, viimane võõrandamiseelne omanik oli Ferdinand Theodor Alexander Karl von Mohrenschildt.

Ühekorruselisest puidust peahoonest pole enam midagi alles. Tänaseni on säilinud peamiselt pargipuid ning osa piirdemüüre. Mõisasüdame ümbrus on nüüdisajal jaotatud suvilakruntide vahel.

Viited

Välislingid

Laulasmaa  mõis (Keila khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis

Eestimaa mõisad
Mohrenschildtide mõisad
Volkonskite mõisad
Harjumaa mõisad
Keila kihelkond
Lääne-Harju vald
Višķi mõis

Višķi mõis (Višķu muiža, ka Mola või Moļa muiža) on mõis Lätis Daugavpilsi piirkonnas Višķi vallas Višķu tehnikumsi nimelises asulas.

Višķi mõis kuulus Poola päritolu Molide suguvõsale. Mõis rajati 19. sajandi alguses. Kahe torniga peahoone on aastast 1878, ent aastal 1918 tornid hävisid. Säilinud on veel mõisavalitseja maja (seal olid ka mõisateenijate eluruumid) ja ait. Aastast 1926 on mõisa peahoones kool. Praegu kannab see nime Višķi Põllumajandustehnikum.

Mõisa juures on ka 28 hektari suurune park, mis asub Lukna järve kaldal.

Välislingid
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Läti mõisad
Daugavpilsi piirkond
Latgale
Kalkūni mõis

Kalkūni mõis (läti keeles Kalkūnes muiža, saksa keeles Kalkuhnen) on mõis Lätis Daugavpilsi piirkonnas Kalkūni vallas Kalkūnis. 

Peahoone laskis aastail 1890–1892 ehitada August von Oettingen Wilhelm Neumanni projekti järgi. Peahoonet ehib Wolter von Plettenbergi raidkuju. Aastast 1900 oli mõisa omanikuks krahv Ignatjev, aastast 1912 Kaasani kaupmees Vassili Korjakin. Aastal 1920 mõis võõrandati ja aastal 1927 rajati sinna  Grīva linna sünnitusmaja. Teise maailmasõja ajal oli seal sõjaväehaigla. Alates 1945. aastast on mõisas lastekodu.

Majandushoonetest on säilinud aidad.

Välislingid
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Läti mõisad
Daugavpilsi piirkond
Daugavpilsi kihelkond
Sēlija
Ilmar Vaaro

Ilmar Vaaro (sündinud 21. oktoobril 1960) on eesti raamatukogundustegelane.

Ta lõpetas 1979 Rapla Keskkooli ja 1981 Tartu Riiklik Ülikooli ajaloo erialal.

Ta on Tartu Ülikooli infoteaduse õppetooli juures raamatukogunduse lektor.

Eesti raamatukogundustegelased
Sündinud 1960
Miory

Miory, ka Mijory (transkribeeritult Mjorõ, vene keeles Мёры (Mjorõ) ja Миоры (Miorõ)) on linn Valgevenes Viciebski oblastis, Miory rajooni ja Miory külanõukogu halduskeskus. Läbi linna kukgeb Druja–Varapajeva raudtee. Linn asub Miory järve kaldal.

Asula nime päritolu kohta on mitu hüpoteesi. Ühe teooria kohaselt tuleb see kunagise omaniku nimest Meer või Maer. Teise teooria kohaselt tuleb asula nimi sellest, et Miory omanikeks on kunagi olnud Miri vürstid. Kolmanda teooria kohaselt pärineb asula nimi soome-ugri keeltest, sõnast jarvi ehk järv. Rahvasuus seostatakse asula nime sõnaga Мерыца või мір (kalme ja rahu), legendi järgi hukkunud seal omavahelises lahingus kaks vaenujalal vürsti ja selle järel saabunud kahe maa vahele rahu. Ka räägitakse rahvasuus võõramaisest valitsejast Meryst ja tema naisest Meritsast.

Miorys on kolm keskkooli ja spordikool. Ilmub ajaleht Мёрскія навіны. Kultuurimaja, raamatukogu, rajooni koduloomuuseum.

Linna järgi on nime saanud Darriwili lademe Miorõ kihistu.

Ajalugu 

Mioryt on esimest korda mainitud aastal 1514. Aastal 1621 lasi piirkonna omanik Mirski ehitada kiriku, aga aastal 1644 rajati sinna õigeusu klooster. Aastal 1690 lasi piirkonna omanik M. Mirski selle ida katoliku kirikule üle anda. Połacki Simeon jättis oma testamendis osa oma rahast sellele kloostrile. Peale Mirskite on Miory omanikeks olnud veel Perasvet-Sołtanyd, Belikovitšid, Clodtid, Zenowiczid, Puciatad.

Poola III jagamisel sattus Miory Venemaa koosseisu. Asulast sai alev. Miory elanikud võtsid jaanuariülestõusust aktiivselt osa. Aastal 1866 rajati seoses venestamisega rajati Mioryssse vene kool. Aastal 1907 ehitati Miory katoliku kirik. Aastast 1921 oli Miory Poola koosseisus. Aastal 1930 hakkas läbi Miory kulgema Varapajeva–Druja raudteeliin. 1939. aastal liideti Valgevene NSV-ga. Linn aastast 1972.

Pilte

Viited

Välislingid 
 Miory rajooni koduleht 
 Miory fotoentsüklopeedias

Miory
Miory rajoon
Elmar Trink

Elmar Trink (sündinud 1. septembril 1959 Koogil) on eesti näitleja.

Ta lõpetas aastal 1977 Puurmani Keskkooli, õppis aastatel 1977–1978 Tartu Riiklikus Ülikoolis geoloogiat ja lõpetas aastal 1982 Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri.

Ta töötas aastatel 1982–1998 teatris Endla, seejärel on ta olnud vabakutseline. Lisaks juhendas ta (koos Aare Laanemetsaga) aastatel 1985–1988 Pärnu kooliteatrit. Ta on mänginud filmis ("Vana mees tahab koju", Tallinnfilm, 1991; "Vene sõber", Soome TV, 1992).

Rolle 
 1982 Jevgeni Švarts "Lumekuninganna" (Nõunik)
 1983 Hugo Raudsepp "Mikumärdi" (Juhan)
 1984 Brian Friel "Tõlkijad" (Doalty)
 1985 Oskar Luts/Priit Pedajas "Soo" (Jannu)
 1986 Eduardo de Filippo "Filumena Marturano" (Michele)
 1986 August Kitzberg "Libahunt" (Margus)
 1987 Kersti Merilaas "Pilli-Tiidu" (Pilli-Tiidu)
 1988 Hugo Raudsepp "Vaheliku vapustused" (Toomaspärk)
 1988 Rein Saluri "Minek" (Lembit)
 1989 John Kander "Zorbas" (Manolokes)
 1990 Tennessee Williams "Orpheus allilmas" (Val Xavier)
 1991 Carl-Erik Soya "Jonsen kadunuke" (John Petersen)
 1992 Hella Wuolijoki "Niskamäe naised" (Simola peremees)
 1993 Gerhart Hauptmann "Rotid" (John)
 1994 Pierrette Bruno "Pepsie" (Jean-François)
 1994 Selma Lagerlöf/Ülev Aaloe "Gösta Berlingi saaga" (Kevenhüller)
 1995 Staffan Göthe "Koeratopis" (Sture Cervieng)
 1996 Olav Ehala/Charles De Coster/Grigori Gorin "Thijl Ulenspiegel" (Kalakaupleja)
 1997 Juhan Smuul "Kihnu Jõnn" (Schneider)

Tunnustus 

 2012 Pärnu teenetemärk (Pärnu Suupillifestivali korraldamise, pikaajalise rahvakultuuri edendamise ja linna maine kujundamise eest rahvusvahelisel tasandil)

Kirjandus 
 "Eesti teatri biograafiline leksikon", Tallinn 2000

Eesti näitlejad
Sündinud 1959
Mihkel Volt

Mihkel Volt (sündinud 5. märtsil 1966 Tartus) on ajakirja Raamatukogu toimetaja ja Eesti raamatukogundustegelane.

Ta lõpetas 1989 Tartu Riikliku Ülikooli eesti keele ja kirjanduse erialal, seejärel 1990. aastani töötas ta Keeni Põhikoolis.

Aastatel 1990–1999 töötas ta Eesti Kirjandusmuuseumis (Eesti Kultuuriloolises Arhiivis 1990–1993; arhiivraamatukogu juhatajana 1994–1999), seejärel 1999–2008 Eesti Rahvusraamatukogus (peavarahoidjana 1999–2008, samaaegselt 2000–2005 kogude arenduse osakonna ja 2005–2008 kogude osakonna juhatajana), 2008. aastal oli ta MTÜ Fenno-Ugria Asutus direktor. 2008. aasta detsembrist töötab taas Eesti Rahvusraamatukogus (teadus- ja arenduskeskuse juhatajana 2008–2013; 2013–2016 siseaudiitorina). Alates 2016. a II poolest on ta tegev vastutava toimetajana (ajakirja Raamatukogu toimetajana). Raamatukoguhoidja V (2010, tähtajatu).

Viited

Sündinud 1966
Eesti raamatukogundustegelased
Eesti pedagoogid
Õpetatud Eesti Seltsi liikmed
Staadioni tänav

Staadioni tänav (varasemate nimedega Tallinna tänav; Revalsche Straße; Große-Straße; große Reval’sche Straße; Grosse Strasse; Revalscher Weg; Revalsche Weg) on tänav Tartus Ülejõel.

Tänava algab ristudes Narva maanteega (teisel pool jätkub see Jaama tänavana) ning kulgeb enam-vähem paralleelselt Emajõega ja Emajõe ürgoru servaga, kuni läheb linnapiiril üle Tartu-Jõgeva maanteeks.

Tänava ääres asub Tartu Ülikooli staadion.

Staadioni 73 tegutseb Tartu linnaraamatukogu laenutuspunkt.

Staadioni 48 tegutses aastaid psühhiaatriahaigla, mille ruume on hiljem kasutatud mitmeks otstarbeks, muu hulgas on seal tegutsenud Vilde Teater. Tänapäeval asub majas (muuhulgas) Ülejõe kohvik. Psühhiaatriahaigla hoone on peetud Eesti suurimaks puithooneks (aga selleks on arvatud ka näiteks Vändra kurttummade kooli hoonet).

Staadioni tänaval elasid pikemat aega Friedebert ja Elo Tuglas, kelle katusekambris resideeris ka Heiti Talvik.

Tallinna tänavast on kirjutanud luuletustes Kalev Kesküla ("Vana tartlase nutulaul") ja Kalju Lepik ("Klaasist mehed lähevad läbi Punase mere I"), memuaarides Riho Lahi, Oskar Luts, Arnold Matteus, Harald Parrest, Elo ja Friedebert Tuglas.

Viited

Tartu tänavad
Ülejõe
Jüri Hargel

Jüri Hargel (sündinud 2. mail 1952 Tartus) on eesti flötist ja muusikapedagoog.

Haridustee
Jüri Hargel lõpetas 1971. aastal flöödi erialal Heino Elleri nimelise Tartu Muusikakooli Anton Schutinski (Sulgar), Jelena Judina ja Aadu Regi juhendamisel ning 1988. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi Elmar Peäske ja Samuel Sauluse juhendamisel.

Tegevus muusikuna
Jüri Hargel töötas 1975–1980 Vanemuise teatri orkestris flöödirühma abikontsertmeistrina, mängides vajadusel ka kitarri, 1980–1981 puhkpilliorkestris Tallinn flöödirühma kontsertmeistrina, 1981–1995 flötistina Estonia teatri (praegu Rahvusooper Estonia) orkestris ning 1985–1986 ühtlasi Tele-Raadiokomitee estraadiorkestris, 1992–1995 Jyväskylä sümfooniaorkestris (Jyväskylä Sinfonia) ja 1992–1993 Jyväskylä Linnateatri orkestris, 1995–2004 Eesti Riiklikus Sümfooniaorkestris.
Jüri Hargel on mänginud ka Jyväskylä ja Tallinna kammerorkestris, Hortus Musicuse Akadeemilises Orkestris, NYYD Ensemble'is, Pärnu Linnaorkestris ja Haapsalu Promenaadi Sümfonietis. Ta esines 1975–1980 korduvalt solistina Vanemuise kammerorkestri ees, samuti erinevates kammerkoosseisudes. Lisaks on Jüri Hargel tegutsenud Tartu rokkansamblites Jüngrid ja Kontrastid laulja ja kitarristina (1968–1971) ning sõjaväeteenistuse ajal Vilniuse garnisoni orkestris flötisti ja kitarristina (1972–1974). Aastatel 2004−2019 töötas ta Eesti Riiklikus Sümfooniaorkestris arhivaarina.

Tegevus pedagoogina
Paralleelselt interpreeditegevusega on Jüri Hargel töötanud flöödiõpetajana Heino Elleri nimelises Tartu muusikakoolis (1978–1980), mitmes Soome muusikakoolis ja Jyväskylä Ülikooli muusikateaduse osakonnas (1991–1995), Keila muusikakoolis (1999–2001) ning aastast 2001 Saue muusikakoolis.

Saavutused
 1979 – Eesti NSV noorte lavajõudude ülevaatuse laureaat

Väljaanded
 Eesti Riiklik Sümfooniaorkester. Raadioansamblist riigi esindusorkestriks. Koostanud Maarja Kasema, toimetanud Jüri Hargel ja Maarja Kasema. ERSO, 2011.
 CD Dirigent Jaan Hargel. Koostanud ja välja andnud Jüri Hargel, 2012.
 Peeter Lilje. Elu kui paljutõotav algus. Koostanud Maarja Kasema ja Tiina Mattisen, lisad koostanud Jüri Hargel, toimetanud Maarja Kasema ja Jüri Hargel. ERSO, 2018.

Isiklikku
Jüri Hargeli isa Jaan Hargel (1912–1966) oli dirigent, pedagoog, oboe- ja flöödimängija, ema Alvi Hargel, aastani 1947 Tilk (1911–1995), oli Vanemuise teatri laulja (metsosopran), vend Jaan Hargel (1948−2010) oli sisearhitekt.

Kirjandus

Välislingid
 Henk Himma. Kuus pilku orkestrisse 4. Jüri Hargel. Flööt. Edasi, 23. oktoober 1979

Eesti flötistid
Eesti muusikapedagoogid
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia vilistlased
Sündinud 1952
Edgar Sein

Edgar Sein (varjunimed Edgar Hiiesaar, Madis Präu, Cactus; 5. märts 1908 Kärdla – 7. juuni 1941) oli eesti ajakirjanik.

Ta sündis Kärdlas, kuid peagi asus pere Tallinna. 1922. aastal lõpetas ta algkooli ja asus õppima kaubanduskooli. Õppimine edenes keskmiselt, kuid talle mõjus masendavalt ema surm. 

Kuna teda ei vabastatud 1924. aastal õppemaksust, siis hakkas ta klassivend Richard Vakmanni (Rudolf Vakmanni vend) mõjul lugema revolutsioonilist kirjandust. 30. novembril küsis Richard Vakmann talt ja veel kahelt klassivennalt, kas nad on vabad, et midagi ette võtta. Poisid olid ja nad arvati ilma nende teadmata 1. detsembri riigipöördekatse kaitsemeeskonda. Jaan Anvelti korraldusel saadeti "kaitsemeeskond" August Lillakase ja Richard Kääri juhtimisel Karl Einbundi ennast veristama; selle käigus sai ta haavata. Sein arreteeriti detsembri lõpus; ülekuulaja ütles, et kui see tema teha oleks, annaks ta poisile vitsa ja saadaks koju. 28. mail 1925 toimunud sõjaringkonnakohus mõistis ta kolmeks aastaks vangi, kust ta vabanes 1926 aasta lõpus.

Pärast vanglast vabanemist oli ta mitmesugustel juhutöödel, teiste seas oli ka Tööliste Maja, kust ta infot töö kohta sadamas Nõukogude kaubalaevade lossimisel, selleks oli vaja Poliitilise Politsei lubakirja. Viimase hankimisel kohtus ta Poliitilise Politsei agendi Eduard Kapstaga. Sadamatöölist tast ei saanud, kuid ta oli mõnda aega Tööliste Majas majadevalitseja, kohtudes aeg-ajalt Eduard Kapstaga, kes sai talt Tööliste Maja uudiseid.

Välislingid 
 

Eesti ajakirjanikud
Eesti kirjanikud
Sündinud 1908
Surnud 1941
Jaunsvente mõis

Jaunsvente mõis (läti keeles Jaunsventes muiža, ka Sventes muiža, saksa keeles Swenten) oli mõis Lätis. Praegu asuvad mõisa kunagised valdused Daugavpilsi piirkonnas Svente vallas Sventes. 

Mõisa esimesed omanikud olid Vietinghoffid. Mõis eraldati Vecsvente mõisast 1884. aastal. Enne võõrandamist kuulus mõis Plater-Zyberkide aadlisuguvõsale. Peale võõrandamist aastal 1920 asus mõisas kool. Praegu asuvad mõisas muuseum ja hotell.

Peahoone ehitati aastal 1912 Wilhelm Neumanni projekti järgi.  Kõrvalhoonetest on säilinud aidad. Mõisa peahoone ümber on 19. sajandi lõpus rajatud park.

Välislingid
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Läti mõisad
Daugavpilsi piirkond
Daugavpilsi kihelkond
Sēlija
Gārsene mõis

Gārsene mõis (läti keeles Gārsene muiža, saksa keeles Garssen) on mõis Lätis Aknīste piirkonnas Gārsene vallas Gārsenes. 

Kuramaa hertsog Gotthard Kettler andis Gārsene maad 1583. aastal von Budbergidele. Neile kuulus mõis võõrandamiseni 1920. aastal. Uusgooti stiilis mõisa peahoone püstitati 1856. aastal, 1885. aastal ehitati juurde ühekorruseline tiibhoone. 1939. aastal ehitati hoone arhitekt Vassiljevi projekti järgi kooliks ümber. Mõisa peahoones asuvad praegu põhikool ja Budbergide suguvõsa tutvustav muuseum.

Kõrvalhoonetest on mõisakompleksis säilinud teenijate ja moonakate majad, laut, pruulikoda, ait ja tallid, mis paiknevad ümber hoovi. Veidi eemal asub 19. sajandil uusgooti stiilis ümber ehitatud vesiveski. Ka kuulub mõisa juurde aastail 1904–1906 ehitatud kirik, mida ehivad Budbergide suguvõsa heraldikaga vitraažid. 

Park rajati 19. sajandil ja on suurelt osalt metsapark, mida liigendavad tiigid ja kivisillad. Pargis veski lähedal asub Budbergide pere rahula.

Välislingid

Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Läti mõisad
Subate kihelkond
Sēlija
Eva Püssa

Eva Püssa (neiupõlvenimega Eva Ütt; sündinud 16. juunil 1971) on eesti näitleja. 

Ta lõpetas 1989. aastal Tartu 5. Keskkooli ja 2000. aastal Eesti Muusikaakadeemia muusikapedagoogika eriala ning Eesti Muusikaakadeemia Kõrgema Lavakunstikooli näitleja eriala.

Lavatee
 2000–2003 Eesti Nuku- ja Noorsooteatri näitleja
 2003–2010 vabakutseline näitleja
 august 2010 – august 2014 Tartu teatri Vanemuine draamanäitleja

Rolle Vanemuises

 Emmi – Mika Myllyaho "Kaos" (2010)
 Elsa Schraeder – Richard Rodgers "Helisev muusika" (2010)
 Preili Schneider – John Kander/Fred Ebb/Joe Masteroff "Cabaret" (2012)
 Elanie – Tim Firth "Kalendritüdrukud" (2012)
 Preili Ester, Justina – Bergman/Mäeots "Fanny ja Alexander" (2014)
 Martha – "Beautiful Bodies" (lav. Jüri Lumiste, 2007)
 Jumal; Chick klubis; Daam sisustusmessil; Meediahääl; Anonüümne netikommija – Rein Pakk "Don Juan" (2009)
 Mati Unt "Huntluts" (2010)
 Tamara Sachs – Ronald Harwood "Kontsert diktaatorile" (2011)
 Pritzilla – Kaspar Jancis "Morten Viks lollide laeval" (2012)
 Saara – Mika Myllyaho "Harmoonia" (2011)

Rolle mujal

 "Täna õhtul improviseerime" – (diplomilavastus Tallinna Linnateatris, 1999)
 Frosine – “Ihnur” (diplomilavastus teatris Vanemuine, 1999)
 Maret – “Mikumärdi” (diplomilavastus teatris Vanemuine, 2000)
 Villem – “Vares Villem. Reis maailma otsa ja tagasi” (Nukuteater, 2000)
 “Taevaredelil” (Nukuteater, 2000)
 “Inglitiivul ümber maailma” (Nukuteater, 2000) 
 “Anni Manni” (Nukuteater, 2001)
 Tüdruk – “Pompeenia” (VAT teater, 2001)
 Amm – “Kui Kungla rahvas” (Rakvere Teater, 2002)
 Kenake – “Tulipunane lilleke” (Nukuteater, 2002)
 Naine – “Põdernaine” (Rakvere Teater, 2002) 
 Siil – “Natuke talve” (Nukuteater, 2003)
 "Inimese teekond" (Teater NO99, 2005)
 Juuksur – "Viini tool" – (Teater Arena, 2006)
 monolavastus "Ürgnaine" – (lav. Kostas Smoriginas, 2007)
 Proua Linde – “Mis juhtus pärast seda, kui Nora oma mehe maha oli jätnud ehk Ühiskondade toed” (Von Krahli Teater, 2008)- Virve
 Kuuldemäng Andrus Kivirähk "Püha Graal" (Raadioteater, 2002)

Isiklikku

Eva Püssa on kahe tütre (Marta ja Sanna) ema ning Maire Aunaste õde.

Viited

Välislingid
 "Mitte ainult Maire õde" Kroonika, 5. september 2001
 Jaanus Kulli Eva Püssa: "Olin kui enesetapja. Hakkasin töötuks." Õhtuleht, 11. aprill 2007
 Eva Püssa liitub Vanemuise trupiga EPL, 22. juuni 2010

Eesti dublaažinäitlejad
Vanemuise näitlejad
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia vilistlased
Sündinud 1971
Kais Adlas

Kais Adlas (sünninimi Kais Ird; 10. oktoober 1945 – 27. august 2016) oli eesti näitleja.

Adlas lõpetas 1965. aastal Vanemuise õppestuudio ja asus draamanäitlejana tööle Vanemuisesse. Adlas oli ka mitmete lavastuste juures lavastaja assistent.

Ta on mänginud telelavastustes "Mee maik" ja "Lift" ning teleseriaalis „Hakkab jälle pihta”.

Tunnustus 

 2009 Eesti Näitlejate Liidu auraha

Isiklikku
Kais Adlas oli Epp Kaidu ja Kaarel Irdi tütar, tal oli õde Mari. Ta oli abielus näitleja ja lavastaja Raivo Adlasega. Nende poeg on valguskunstnik Priidu Adlas, neil on ka tütar Triinu.

Viited

Välislingid
Suri Kais Adlas, ERR, 27. august 2016

Vanemuise näitlejad
Sündinud 1945
Surnud 2016
Priit Strandberg

Priit Strandberg (sündinud 18. augustil 1989) on eesti näitleja ja lavastaja.

Ta lõpetas 2008. aastal Vanalinna Hariduskolleegiumi teatriklassi ning 2012. aastal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli.

2012. aastast on ta Tartu teatris Vanemuine draamanäitleja. On tegutsenud samas ka lavastajana. 

Loonud muusika lavastustele “Meie oma tõde, meie oma õigus” (2015), “Aino ja Haldjas” (2016), “Roosi nimi” (2017), “Julm mõrvar Hasse Karlsson paljastab tõe naise kohta, kes külmus surnuks raudteesillal” (2019), 2016. aastal ilmus Priit Strandbergil album "Valvab".

Rolle 
 2012 Mihkel Raud / Andres Noormets "Musta pori näkku" (Gunn jt.)
 2013 Ludvik Aškenazy / Leino Rei "Armunud kastis" (Erinevad rollid)
 2013 Nikolai Nossov "Totu kuul" (Totu)
 2014 Ingmar Bergman / Ain Mäeots "Fanny ja Alexander" (Mikael Bergman, Ismael Retzinsky)
 2014 Eduard Tubin "Reigi õpetaja" (Noorem kohtuteener)
 2014 Anton Tšehhov "Kajakas" (Semjon Semjonovitš Medvedenko)
 2014 Andrew Lloyd Webber "Ooperifantoom" (Monsieur André)
 2014 Tiit Palu "Minu veetlev Tartu"
 2015 Tammsaare / Urmas Lennuk "Meie oma tõde, meie oma õigus" (Juss) 
 2016 Septimus Hodge –  Stoppard “Arkaadia”
 2016 Sky – Andersson /  Ulvaeus “Mamma Mia!”
 2017 Bernard Gui – Eco “Roosi nimi”
 2017 Priit – Noormets “Lapsepõlvebänd”
 2018 Tobias Ragg – Sondheim “Sweeney Todd”
 2018 Frosch ja Valentin – Goethe “Faust”
 2018 Oscar – Holcroft “Elamise reeglid”
 2019 Faehlmann / Kutsar – Kõiv / Vahing “Faehlmann” 
 2022 Christopher Sly / Koolmeister – Shakespeare “Tõrksa taltsutus” 
 2022 Jossi / Orvar – Lindgren “Vennad Lõvisüdamed” 
 2021 Raehärra / Matemaatik / Õpetaja / Munk / Tundmatu munk – Brecht “Galilei elu” 
 2021 Aarne – Wuolijoki “Niskamäe naised” 
 2019 Enrique – Molière “Naiste kool”

Tunnustus
 2018 – hotelli London stipendium
 2019 – Vanemuise draamatrupi kolleegipreemia – parim lavastaja (Molière “Naiste kool”)
 2022 – Ants Lauteri nimeline auhind

Välislingid 
 Priit Strandberg (Vanemuise teatri kodulehel)

Vanemuise näitlejad
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia vilistlased
Sündinud 1989
Stukmaņi mõis

Stukmaņi mõis (Stukmaņu muiža, saksa keeles Stockmannshof) on mõis Lätis Pļaviņase piirkonnas Klintaine vallas Stukmaņis.

Mõis sai alguse 15. sajandil, mil omanikuks oli Johann Loksten, aga peagi sai mõisa omanikuks Arend Stockmann. 16. sajandil kandis mõis juba praegust nime. 18. sajandil said mõisa Kronstjernid, seejärel Baiernid, aga aastal 1780 Löwensternid. Aastal 1878 müüdi mõis Medemitele. Mõis sai esimeses maailmasõjas kannatada ning Läti riik omandas selle aastal 1920.

Mõisakompleks rajati 18. sajandi keskel. Kompleksi kuulusid tallid, laudad, aidad. Pärast võõrandamist ehitati see ümber kohalikuks keskuseks. Selle käigus kaotas mõis palju oma algsest baroksest välimusest. Säilinud on kaks lauta, torniga tall ja tõllakuur.

Park rajati mõisast Daugava poole eri tasanditele. Seda ilmestasid labürindid, paviljonid ja kasvuhooned.

Välislingid
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Läti mõisad
Vidzeme
Koknese kihelkond
Pļaviņase piirkond
Pang

Pang (põhjaeesti murretes ämber, saarte murdes ja läänemurdes raand) oli eesti etnograafias 10–15 toobine (ca 12–20 liitrine) sangaga veenõu, millel puudus kaas.

Pang oli Euroopas üks vanimaid puunõusid, Eesti ala leiud on 12.-13. sajandist. 

Eestis kasutatud puupanged olid kuni 19. sajandini valdavalt ülapoolt ahenevad ning kahe väikese kõrvaga, mille külge oli kinnitatud puust (vitsast) või rauast sang.  Kaevukoogu otsas rippus harilikult kaevupang. Eraldi pang (saarte murdes rakk) oli kasutusel loomade söötmiseks-jootmiseks ning solgi kogumiseks. Plekkpanged tulid kasutusele 19. sajandi lõpupoole, nende kõrval kasutati puupangesid 20. sajandi keskpaigani.

Pang on ka vana Vene mahuühik, mis on võrdne 12,299 liitriga.

Vaata ka
lännik
ämber

Viited

Välislink 
 Pang Eesti Rahva Muuseum

Anumad
Eesti etnograafia
Mežotne mõis

Mežotne mõis (Mežotnes pils) on mõis Lätis Bauska piirkonnas Mežotne vallas Mežotnes. Saksa keeles Mesoten.

Gerhard von Jork rajas aastail 1309–1322 semgalite maale kunagise Mežotne muinaslinnuse asupaigale ordu kindluse. Aastal 1648 rajas Jakob Kettler, Kuramaa hertsog, Lielupe jõe kaldale manufaktuuri, kus asus telliselööv, valmistati brokaadist kangast ja gobelääne. 18. sajandil said senise riigimõisa endale rüütlimõisaks Medemid.

Kui Venemaa keisririik Kuramaa hertsogiriigi hõivas, andis Katariina II mõisa oma lapselaste kasvatajale Charlotte von Lievenile Mežotnesse lossi rajada. Klassitsistlik loss rajati aastail 1798–1802. Arhitektid olid Giacomo Quarenghi ja Johann Georg Adam Berlitz. Lievenite pere valdusse jäi 1696 hektari suurune mõis kuni võõrandamiseni. Aastani 1941 tegutses mõisas põllumajanduskool. Mõis sai kannatada nii esimeses kui ka teises maailmasõjas, mil Nõukogude Liidu väed asusid Lielupe jõge ületama just mõisa kohal. Aastast 1946 tegutses mõisas sordiaretusjaam, aastal 2001 mõis renoveeriti ja nüüd asub seal hotell.

Kõrvalhoonetest on mõisakompleksis säilinud teenijate ja mõisavalitseja majad, ait ja tall. Hävinud on juustutööstus, aedniku maja ja uusgooti stiilis pruulikoda.

Park rajati 19. sajandil ja on suurelt osalt Inglise park. Kuigi park ise on 14 hektari suurune, on maastikku kujundatud mõisa ümber tegelikult 50–60 hektari suurusel alal. Park jaguneb kujunduse mahult kolmeks osaks – paraadhoov, keskosa ja äärealad. Keskossa ehitati graniidist alusele paviljon.

Välislingid
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)
Video Mežotne mõisast ja linnamäest

Läti mõisad
Bauska kreis
Zemgale
Jevdokiapäev

Jevdokiapäev (ka: evdokiapäev, eudokiapäev) on 1. märtsil ja õigeusu kirikukalendris on see päev usumärter Jevdokia märtrisurma mälestuspäev.

Eestis on seda päeva vähesel määral tähistatud Setumaal.

Viited

Välislingid

Eesti rahvakalender
Kristlikud pühad
Enn Oja

Enn Oja (sündinud 3. veebruaril 1929 Tartus) on Eesti koorijuht, muusikapublitsist ja -pedagoog.

Enn Oja on õppinud koorijuhtimist Tartu (1947–1950) ja Tallinna muusikakoolis (1953–1954). 1959. aastal lõpetas samal erialal Tallinna konservatooriumi. 

Ta töötas Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli koorijuhtimisosakonna vanemõpetajana. Lisaks pedagoogilisele tööle juhatas alates 1965. aastast pikka aega Eesti Energia meeskoori, meesansamblit Lauluveljed ja TPI kammerkoori (1967–1973) ning segakoori Kalev ja Linda. Oja on juhatanud meeskoore paljudel laulupidudel. 

On kirjutanud ka ise koorilaulu seadeid (rahvalik viis "Lepatriinu", Evald Vainu "Jäälill" ja muud).

Tunnustus

1990 – Eesti NSV teeneline kunstitegelane

Isiklikku
Ta on Peeter Oja ja Kaia Buijsi isa.

Viited

Eesti koorijuhid
Eesti publitsistid
Eesti NSV teenelised kunstitegelased
Sündinud 1929
Kaucminde mõis

Kaucminde mõis (läti keeles Kaucmindes muiža, saksa keeles Kauzmünde) on mõis Lätis Rundāle piirkonnas Rundāle vallas Saulaines. 

Kaucminde mõis sai alguse 1469. aastal, mil Liivi ordumeister Johann von Mengede andis sealsed maad Ksaveritele. 1527. aastal andis teine ordumeister Wolter von Plettenberg mõisa, mis kandis sel ajal nime Ibittenland, üle Benekenidele. Hiljem kuulus mõis veel Schultedele ja Schepingitele, kuni 18. sajandil said mõisa enda valdusse Pahlenid. Nende pere kätte jäi mõis võõrandamiseni aastal 1920.

Nii klassitsistlikus stiilis peahoone, aidad kui ka tallid valmisid 1780. aasta paiku Taani arhitekti Severin Jenseni projekti järgi. 1912. aastal ühendati need hooned poolkaarekujuliseks kompleksiks. Pärast võõrandamist tegutses seal mõnda aega kool.

Park on kaheosaline. Vanem osa on regulaarse planeeringuga ja selle rajas aednik Savicki koos ülejäänud mõisakompleksiga, teine osa rajati 19. sajandil ja on suurelt osalt vabakujundusega, asudes Kauce jõekese kaldal.

Välislingid

Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Läti mõisad
Bauska kihelkond
Zemgale
Kristel Vilbaste

Kristel Vilbaste (aastatel 1987–2003 Kristel Ader; sündinud 22. augustil 1965 Kilingi-Nõmmes) on loodusajakirjanik ja kirjanik.

Ta lõpetas Kilingi-Nõmme keskkooli ja Tartu ülikooli bioloog-geneetikuna.

Töötanud 1992–1999 ajakirja Eesti Loodus zooloogiatoimetajana. 1999–2003 oli loodusuudiste agentuuri Roheline Värav asutaja ja toimetaja. Propageerinud õuesõpet Eesti Televisiooni 32-osalise saatesarja "Õpiõu!" kaasautorina (koos Mikk Sarvega). 2006–2014 Eesti Päevalehe iganädalase looduskülje kirjutaja. Teinud kaastööd ka muudele Eesti väljaannetele.

Ta on edukalt mänginud malet. Ta sai 1982. aastal Eesti noorte meistrivõistlustel hõbemedali, oli 1987. aastal Tartu naiste malemeister.

Isiklikku 
Tema vanavanaema Marie Koppel oli esimene Eesti naispeatoimetaja (Olevik 1900–1905), tema vanaisa oli botaanik ja loodusajakirjanik Gustav Vilbaste, tema vanaema oli aednik Ellen Vilbaste, isa oli looduskaitsja Henn Vilbaste ja ema on jõhvikasortide aretaja Juta Vilbaste, vend Enn Vilbaste on looduskaitsja ja Eesti majanduspiiri kaitsja.

Oli abielus Mikk Sarvega. Tema lapsed on Maarja Müller, Elise Ader ja Ann Aotäht Sarv.

Teosed 
"Kullerkupp käib paljajalu. Lillemuinasjutud", Varrak, 2022, 72 lk
"Kuidas taimed tervist toovad", (autorid: Ain Raal, Kristel Vilbaste), Tervisekirjastus, 2022, 208 lk
"Meie maarohud", Pretone Print, 2021, 208 lk
"Eesti ravimtaimed 3", (autorid: Ain Raal, Kristel Vilbaste), Varrak, 2020, 192 lk
"Armastusega loodusest", Tänapäev, 2020, 265 lk
"Kivimängud", Koolibri, 2020, 76 lk
"Eesti ravimtaimed 2", (autorid: Ain Raal, Kristel Vilbaste), Varrak, 2019, 224 lk
"Eesti ravimtaimed", (autorid: Ain Raal, Mikk Sarv, Kristel Vilbaste), Varrak, 2018, 420 lk
"Sipelgahapu", Koolibri, 2018, 48 lk (lasteraamat)
"Meremängud", Koolibri, 2017, 72 lk
"Iseendast algav sugupuu", (autorid: Mikk Sarv, Kristel Vilbaste), Varrak, 2017, 262 lk
"Looduskirju", Petrone Print, 2016, 224 lk
"Metsa rüpes", Koolibri, 2014, 40 lk (lasteraamat)
"Ellen. Esimene maailmasõda Eesti naise mõtteis" (koostaja), Varrak, 2014, 112 lk
"Jõhvikas", Varrak, 2014, 216 lk
"Eesti allikad", Varrak, 2013, 352 lk
"Suur koolilaste mälumäng" (autorid: Lembitu Kuuse, Mikk Sarv, Aleksei Turovski, Kristel Vilbaste ja David Vseviov), Cum Laude, 2012, 214 lk 
"Ilmamängud : 64 lustakat rahvapärimuslikku õuemängu", Koolibri, 2012, 72 lk
"Aotähe aastaring. Looduspäevik 2009-2010", Kunst, 2011, 216 lk
"Rahvusvahelise tähtsusega taime- ja loomaliigid Eestis", (koostaja), Ilo, 2004, 128 lk
"Keskkonnaõigus" (koostaja), Eestimaa Looduse Fond, 2003, 52 lk

Tunnustus 
2021 - Hea Sõna auhind

2020 - Eesti looduskaitsemärk

Eesti loodusajakirjanikud
Eesti kirjanikud
Eesti looduskaitsjad
Sündinud 1965
Bauska kreis

Bauska kreis oli Kuramaa kubermangu kuulunud haldusüksus Venemaa keisririigis Kuramaal, aastatel 1819–1917.

Territoorium
Bauska kreisilinn oli Bauska (saksa keeles Bauske), kreisi kuulusid veel 2 kihelkonda (politischen kirschspiel): 
Bauska kihelkond (Kirchspiel Bauske), 
Vecumnieki kihelkond (Kirchspiel Neugut), 
Neugut,
Iecava kihelkond (Kirchspiel Eckau).
Baldone kihelkond (Kirchspiel Baldohn),

Vaata ka
Kuramaa kubermang
Läti mõisate loend

Viited

Kirjandus

Välislingid

Kurländisches Gouvernement Verkehrsbuch (1912), seite 349-387

 
Kuramaa kubermang