joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Õppedisain

Õppedisain (inglise keeles instructional design) on haridustehnoloogia haru, mis keskendub õpetamise ja õppimisega seotud terviklike õpisüsteemide arendamisele. Õppedisain hõlmab pedagoogika- ja andragoogika-, tänapäeval ka infotehnoloogiateadmisi.

Tuntumad õppedisaini mudelid on järgmised: 
 ADDIE (välja töötatud Florida Ülikoolis), 
 IDLS (autorid Peter J. Esseff ja Mary Sullivan Esseff), 
 Dick & Carey mudel (autorid Walter Dick, Lou Carey ja James Carey), 
 4C/ID-mudel (autor Jeroen van Merriënboer), 
 3C-mudel (autor David H. Jonassen)
 "Kivike tiigis" (Pebble in the Pound, autor M. David Merrill).

Ajalugu 
Õppedisain sai alguse 1940ndatel, kui pedagoogikateadlased hakkasid õpetamise protsessi senisest põhjalikumalt ja suuremas plaanis kavandama. 
Õppedisaini pioneerideks olid Edgar Dale ja Robert Mills Gagné. Kui algul toetuti õppedisainis peamiselt kognitiivpsühholoogiale ja Burrhus Frederic Skinneri käitumispsühholoogiale, siis tänapäeval pigem Benjamin Bloomi taksonoomiale ja konstruktiivsele didaktikale.

Välislingid

Infotehnoloogia
Surnud 22. septembril

Siin loetletakse 22. septembril surnud tuntud isikuid.

1774 – Clemens XIV, paavst aastatel 1769–1774
1901 – Ignacy Maciejowski, poola kirjanik ja kriitik
1921 – Ivan Vazov, bulgaaria luuletaja ja proosakirjanik
1944 – Arnold Liiger, eesti näitleja
 1944 – Hugo-Eugen Väli, eesti jalgpallur
 1944 – Arnold Jürgenson, eesti vaimulik
 1944 – Emil Ever, eesti arst
 1944 – Konstantin Kütt, eesti vaimulik
1947 – Jakob Kents, eesti pedagoog ja geograaf 
 1947 – Pierre Lecomte du Noüy, prantsuse bioloog
1952 – Kaarlo Juho Ståhlberg, esimene Soome president
1955 – Hans Benjamin Einberg, eesti insener
1956 – Frederick Soddy, inglise keemik ja füüsik
 1956 – Viktor Päss, eesti pedagoog
1967 – Harald Quandt, saksa tööstur, Magda Goebbelsi poeg
1969 – Aleksandras Stulginskis, Leedu poliitik, riigi president 1922–1926
1969 – Adolfo López Mateos, Mehhiko poliitik, riigi president aastatel 1946–1952
1969 – Voldemar Leetjärv, eesti näitleja
1972 – Boriss Livanov, vene näitleja ja lavastaja
1981 – Vambola Kurg, eesti näitleja
 1981 – Alide Dahlberg, eesti luuletaja, lastekirjanik, tõlkija ja ametnik
1983 – Gerhard Hansman, eesti pomoloog
 1983 – Eduard Voitra, eesti purilendur ja motosportlane
1987 – Ilmar Prooso, eesti fotograaf
1989 – Irving Berlin, USA helilooja
1995 – Bruno Junk, eesti kergejõustiklane
1999 – George C. Scott, ameerika filmilavastaja
2001 – Mai Talvest, eesti näitekirjanik
2004 – Reet Rootare, eesti näitleja
2006 – Edward Albert, USA näitleja
2007 – 'Alí-Muhammad Varqá, Iraani päritolu teadlane, üks Baha'i usu juhtidest
 2007 – Jefim Levitan, juudi päritolu NSV Liidu arhitekt
 2007 – Richard Hornsby, Suurbritannia poliitik ja ettevõtja
 2007 – Marcel Marceau, prantsuse näitleja-miim
2009 – Olaf Dufseth, norra suusataja
 2009 – Kole Čašule, Makedoonia kirjanik 
 2009 – Dirce Migliaccio, Brasiilia näitlejatar
2010 – Heinu Koitel, eesti õigusteadlane
 2010 – Catherine Walker, Briti moedisainer
2011 – Knut Steen, Norra skulptor
2012 – Grigori Frid, juudi rahvusest Venemaa helilooja
2013 – Ardo Juhkov, eesti laulja
 2013 – Álvaro Mutis, Colombia kirjanik
 2013 – David H. Hubel, Kanada-Ameerika neurobioloog
2014 – Flor Van Noppen, Belgia poliitik
2015 – Yogi Berra, USA pesapallur 
2016 – Gian Luigi Rondi, itaalia filmikriitik 
 2016 – Gérard Maugin, šveitsi inseneriteadlane 
 2016 – Timo Hakamaa, soome korvpallitreener ja korvpallur 
2017 – Börje Vestlund, Rootsi poliitik 
 2017 – Uku Kuut, eesti muusik 
 2017 – Paavo Lonkila, soome murdmaasuusataja
2018 – Edna Molewa, Lõuna-Aafrika Vabariigi poliitik 
2019 – Sándor Sára, ungari filmioperaator ja -lavastaja 
 2019 – Ants Kulgevee, eesti autorallisportlane ja autospordi edendaja 
2020 – Agne Simonsson, rootsi jalgpallur ja jalgpallitreener 
 2020 – Michael Gwisdek, saksa näitleja ja filmilavastaja
2021 – Abdelkader Bensalah, Alžeeria poliitik 
 2021 – Enn Tarvel, eesti ajaloolane
 2021 – Jüri Tamm, Eesti poliitik endine kergejõustiklane
 2021 – Otto Kubo, eesti giid ja magusameister

September, 22.
Renault Trafic

Renault Trafic on Prantsusmaa autotootja Renault poolt 1980. aastast toodetav kerge tarbesõiduk, mis on enamasti väikebuss või kaubik ning mida on toodetud kolme põlvkonna vältel. Hetkel saadaolevat kolmanda põlvkonna Traficut turustatakse ka Fiat Talento, Nissan NV300 ja Mitsubishi Expressi nime all.  

2018. mudeliaastani müüdi Renault Traficut ka Opel/Vauxhall Vivaro nime all, aga seoses Opeli omandamisega PSA grupi poolt on kolmanda põlvkonna Vivaro ehitatud juba PSA grupi EMP2 platvormile. 

Veel on kasutusel olnud nimed Opel/Vauxhall Arena, Chevrolet Trafic, Winnebago LeSharo, Tata Winger. Opeli/Vauxhalli nime kandvate autode tootmisega tegeles IBC Vehicles Ltd. Lutonis Bedfordshire'is Inglismaal (GM Manufacturing Luton).

Esimene põlvkond

Teine põlvkond

Kolmas põlvkond 
Kolmandat põlvkonda hakati tootma 2014. aastal. See sai uue sise- ja välisilme, mitu nutiuuendust ja uuendatud diiselmootorid. Uued mootorid on 1,6-liitrised (ühel lihtsalt turbo ja teisel topeltturbo). 

Uus Trafic on eelkäijast 0,2 m pikem (pikemas versioonis 0,6 m). Versioonidest on valikus kaubik, 9-kohaline minibuss ning 2 istmerea ja kaubaruumiga double cab. Kolmanda põlvkonna Traficut müüakse ka Fiat Talento nime all.

Opel Vivaro 

Opel Vivaro on Opeli keskmise suurusega kaubik ning tehniliselt on tegu teist märki kandva Renault Traficuga. Seda toodeti 2 põlvkonda Renault Traficu baasil ning 3. põlvkonna Vivaro C on ehiatatud juba PSA Grupi uuel platvormile.

2. põlvkonda hakati tootma 2014. aastal. See sai uue sise- ja välisilme, mitu nutiuuendust ja uuendatud mootorid. Uued mootorid on 1,6-liitrised diislid (nõrgematel üks turbo ja võimsamal topeltturbo). Versioonidest on valikus kaubik, 9-kohaline minibuss ning 2 istmerea ja kaubaruumiga double cab. Uut Vivaro esitleti Birminghami tarbesõidukite näitusel.

Alates 2019. aastast on Opel Vivaro ehitatud uuele PSA grupi platvormile ning baseerub Citroën Jumpyl.

Viited

 Vauxhall's history in Luton

Trafic
Fiat Ducato

Fiat Ducato on kerge tarbesõiduk, mis on valminud Sevel S.p.A., Fiati ja PSA koostöös ning seda toodetakse 1981. aastast. Sellest on ehitatud erinevas pikkuses ja kõrguses kaubikud, busse ja kastiga madelautosid. Fiat Ducato on esiveoline ning tegu on väga populaarse alusega, mille baasil on alates esimesest põlvkonnast kuni tänapäevani ehitatud autosuvilaid ja teisi spetsiaalseid pealisehitisi. 

Alates 1981. aastast on toodetud enam kui 3 miljonit Fiat Ducatot.  

2019. aastal avaldati teade elektriajamiga Ducato Electric (E-Ducato) valmimisest, mis jõudis müügisaalidesse 2020. aastal. 2021. mudeliaastal hakatakse Ducatot müüma ka Opel/Vauxhall Movano nime all, mis aastatel 1998-2021 oli Opeli/Vauxhalli märgiga Renault Master.

Esimene põlvkond (1981–1993) 
Ducato jõudis müügile 1981. aastal ning tegu oli Fiati ja tolleaegse PSA Peugeot Citroën grupi koostööprojektiga. 

Esimese põlvkonna Ducatot müüdi ka Citroën C25 ja Peugeot J5 nimede all. Itaalia turul müüdi Ducatot ka Alfa Romeo AR6 ning Suurbritannias Talbot Expressi nime all.

Fiati ja PSA koostöös valmis ka varasem kaubikute põlvkond Fiat 242 ja Citroën C35, mida toodeti 1974–1987.

Teine põlvkond (1993–2006) 
Teise põlvkonna mudel oli samuti toodetud Seveli poolt. Kui Fiati mudel kandis endiselt Ducato nime, siis Peugeot kaubiku nimeks sai nüüd Boxer ning Citroën sai nimeks Jumper. 

Mudeliuuenduse läbis Ducato 2002. aastal, selle käigus lisandusid külgedele kaitseplastikud ning muudeti esi- ja tagatulede disaini.

Kolmas põlvkond (2006–tänapäev) 
Kolmandat põlvkonda esitleti 2006. aasta septembris - esimesena Jumperit, järgmise aasta juunis Boxerit ja aasta lõpupoole ka Ducatot. Sarnaselt varasematele mudelitele, pakutakse laias valikus kaubikuid, akendega väikebusse, raamautosid jne. 

Saadaval on kolm teljevahet: 3000 mm, 3450 mm ja 4050 mm ning kolm erinevat kõrgust: 2250 mm, 2500 mm ja 2750 mm. Lisaks on saadaval 4 erinevat kerepikkust: 4950 mm, 5400 mm, 6000 mm ja 6350 mm ning kaks kõige pikemat keret on mõlemad pikima 4050 mm teljevahega.

Ram ProMaster 
2013. aastast müüakse Ducatot Kanadas ja Ameerika Ühendriikides Ram ProMaster nime all.

2014. aasta mudeliuuendus 
Mudeliuuenduse käigus sai Ducato, Boxer ja Jumper uue nina ja esitulede disaini, mis on varasemast mudelist vägagi erinev.

Ram ProMasterit antud mudeliuuendus ei puudutanud ning 2018. aastal muudeti 2019. aasta mudelil iluvõre disaini ning suurendati kandevõimet ja haagiseveo võimekust. 

2019. aastal teavitati, et 2020. aastal saabub müügile ka Ducato/Boxeri/Jumperi elektrimootoriga versioon E-Ducato. Müügile tulevad ka Peugeot' ja Citroëni elektrilised erimid, mis kannavad nime vastavalt e-Boxer ja ë-Jumper.

2021 
2021. mudeliaastal hakatakse Fiat Ducatot müüma ka Opel/Vauxhall Movano nime all.

Viited

Ducato
Pobleti klooster

Santa Maria de Pobleti klooster (katalaani Reial Monestir de Santa Maria de Poblet) on tsistertslaste klooster Hispaanias.

Kloostri asutas Barcelona krahv Ramόn Berenguer IV-s 1151. aastal tänutäheks Kataloonia tagasivõitmise eest mauridelt. Pobleti klooster on esimene kolmest nn tsistertslaskolmnurgana tuntud kloostrist. Teisteks on Vallbona de les Mongese klooster ja Santes Creusi klooster.

Peaaltari retaabli tegi tuntud hispaania skulptor Damià Forment 1527. aastal. Vaatamisväärsusteks on veel 12.–13. sajandil rajatud ristikäigud.

Aastal 1835, karlistide sõja ajal, sai klooster tõsiselt kahjustada. See taastati alles 1930. aastatel. Mungad pöördusid tagasi 1940. aastal.  

Klooster kuulub 1991. aastast UNESCO maailmapärandi nimistusse.

Pobleti kloostri kuningate matusepaika on maetud Aragóni kuningad:
Alfonso II
Jaime I
Pedro IV
Juan I
Martin I
Fernando I
Alfonso V
Juan II

Kloostri vaateid

Välislingid 

Koduleht

Hispaania ehitised
Kloostrid
UNESCO maailmapärandi nimistu objektid Hispaanias
Andres Laisk

Andres Laisk (sündinud 24. septembril 1970 Tartus) on Eesti audiitor ja poliitik.

Ta lõpetas 1988. aastal Tartu 1. Keskkooli ning 1993. aastal Tartu Ülikooli majandusteaduskonna rahanduse ja krediidi erialal.  On täiendanud end finants- ja juhtimisalal Stockholm School of Economicsi juures. 

Töötanud Tallinna Väärtpaberibörsil ja Finantsinspektsioonis. 
Ta on alates 2009. aastast Saue vallavanem. 

Alates 2014. aastast kuulub Isamaa ja Res Publica Liitu.

Isiklikku
Tema isa on akadeemik Agu Laisk ning tal on kaks venda: Tõnis Laisk ja psühholoog Mart Laisk.

Viited
 

 Eesti poliitikud
Hugo Treffneri Gümnaasiumi vilistlased
Tartu Ülikooli majandusteaduskonna vilistlased
Sündinud 1970
Barokkarhitektuur

Barokkarhitektuur on barokiajastul (17. sajand kuni 18. sajandi I pool) loodud arhitektuur.

Barokset arhitektuuri iseloomustavad sümmeetria, paraadlikkus, eenduvad ja taanduvad pinnad sagedase võnksiirde kasutamisega ning ornamentaalsete ehisdetailide (maskaroonide, festoonide, teokarbimotiivide) rikkus.

Eesti arhitektuuris oli barokk levinud alates umbes 1640.–1650. aastatest kuni 18. sajandi lõpuni. 17. sajandi baroki eeskujuks oli Eestis küllaltki lihtsakoeline Madalmaade barokk, mis levis siiamaile Rootsi vahendusel. Itaalia (ja osalt ka Saksamaa) ülidekooririkas barokk ja selle lopsakaim vorm rokokoo Eesti arhitektuuris olulisel määral ei juurdunud.

Barokile eelnes arhitektuuris renessanss. 18. sajandi teisel poolel (alates umbes 1760.–1970. aastatest) segunes barokk tasapisi juba klassitsismi elementidega – selliseid sega-stiile nimetatakse kas hilisbarokiks või varaklassitsismiks.

19. sajandi teisel poolel valitsenud historitsismiajastul kasutati Eestis tihti baroki jäljendamist – seda nimetatakse uusbarokiks ehk neobarokiks või pseudobarokiks. Tihtipeale esines uusbarokk käsikäes alates 1890ndate lõpust levima hakanud juugendstiiliga ja ei ole viimasest alati erapooletult eristatav. Uusbarokk (koos juugendiga) oli Eesti arhitektuuris osaliselt levinud kuni 1930ndate lõpuni, perioodi lõpuosas küll tihti juba veidi rahulikuma heimatstiiliga ja rahvusromantilise stiiliga segunenult. Üks näiteid on Kadrioru administratiivhoone.

Näited Eestis
Kadrioru loss
Maardu mõis
Ahja mõis
Albu mõis
Palmse mõis

Vaata ka
 Ukraina barokk
 Moskva barokk
 Stroganovide stiil
 Golitsõnite barokk

Barokk
Peep Veski

Peep Veski (10. jaanuar 1950 Kohtla-Nõmme – 1. oktoober 2014) oli eesti farmatseut, Tartu Ülikooli professor.

Ta on lõpetanud Kohtla-Järve 1. Keskkooli, astus aastal 1968 Tartu Riiklikku Ülikooli farmaatsiat õppima, kuid lõpetas aastal 1975 Semmelweisi Ülikooli (meditsiinikõrgkooli Budapestis) proviisori kutsega. Aastal 1980 kaitses ta Budapestis (Ungari Teaduste Akadeemia juures) (Verzar-Petri Gizella juhendamisel) bioloogiakandidaadi väitekirja ja aastal 1994 Helsingi Ülikoolis (Martti Marvola juhendamisel) farmaatsiadoktori väitekirja.

Ta oli aastatel 1980–1981 Tartu Riikliku Ülikooli farmaatsia kateedri assistent, aastatel 1981–1986 oli ta samas vanemõpetaja, aastatel 1986–1998 oli ta farmaatsia kateedris/farmaatsia instituudis dotsent. Aastatel 1998–2014 oli ta Tartu Ülikooli farmatseutilise tehnoloogia ja biofarmaatsia professor ning farmaatsiainstituudi juhataja. Lisaks oli ta aastatel 1998–2002 Tartu Ülikooli arstiteaduskonna prodekaan.

Tema teadustöö põhisuundadeks oli ravimpreparaatide koostisse kuuluvate tahkete ainete füüsikaliste omaduste uurimine, nimetatud omaduste mõju selgitamine ravimite biofarmatseutilisele kvaliteedile, tahkete modifitseeritud toimekestvusega ravimpreparaatide disainimine, abiainete funktsionaalsuse uurimine.

Tunnustused 
 2003 Hispaania Kuningliku Farmaatsia-akadeemia korrespondentliige
 2006 Complutense Ülikooli (Madrid) medal
 2006 Ungari Farmaatsiaseltsi auliige 
 2008 Euroopa Farmaatsiatöötuse Assotsiatsioonide Föderatsiooni auhind
 2010 Tartu Ülikooli väike medal
 2013 Semmelweisi Ülikooli audoktor

Välislingid 
 TÜ professor Peep Veski valiti Semmelweisi ülikooli audoktoriks..
 https://www.eris.ee/user.cv.preview.php?id=3770
 

Eesti farmatseudid
Tartu Ülikooli professorid
Sündinud 1950
Surnud 2014
Volvo Concept Estate

Volvo Concept Estate on Volvo kolmeukseline universaal ehk kombi, mida esitleti 2014. aasta Genfi autonäitusel. See ideeauto loodi näitamaks, et milline hakkab välja nägema uute Volvode välisdisain ning ka kuidas Volvo tulevaste mudelite salong välja näeb ja toimib.

Concept Estate tutvustas ka Volvo uut infolustisüsteemi.

Volvo
Ideeautod
Uudo-Rein Lehtse

Udo-Rein Lehtse (sündinud 18. septembril 1935) on eesti tööstusjuht.

Ta lõpetas aastal 1951 Narva 2. Keskkoolis põhikooli. Aastal 1951 lõpetas ta cum laude Kohtla-Järve Põlevkivitöötlemise Tehnikumi tehnik-soojustehniku kvalifikatsiooniga, aastal 1960 Tallinna Polütehnilise Instituudi soojustehnikainsenerina.

Ta töötas aastatel 1960–1966 Kohtla-Järve Elektrijaamas insenerina, vaneminsenerina, tsehhi juhataja asetäitjana ja tootmistehnika osakonna juhatajana; aastatel 1966–1974 töötas ta samas peainsenerina. Aastatel 1974–1978 töötas ta Iru soojuselektrijaamas peainsenerina, aastatel 1978–1991 Eesti Energoremondis direktorina. Aastatel 1991–1998 oli ta Eesti Energia peadirektor.

Tunnustused
1981 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi aukiri
1983 NSV Liidu Rahvamajanduse Saavutuste Näituse hõbemedal
1985 NSV Liidu Rahvamajanduse Saavutuste Näituse pronksmedal
1986 orden Austuse märk
1989 NSV Liidu auenergeetik

Kirjandus
Eesti majanduse biograafiline leksikon 1951-2000. AS Kirjastus Ilo, 2003

Eesti insenerid
Eesti energeetikud
Eesti ärijuhid
Tallinna Tehnikaülikooli vilistlased
Sündinud 1935
Ado Osman

Ado Osman (18. oktoober 1933 Väike-Maarja vald – 20. juuni 2006) oli eesti energeetikajuht.

Ta lõpetas aastal 1952 kuldmedaliga Rakvere 1. Keskkooli ja aastal 1957 Tallinna Polütehnilise Instituudi energeetikateaduskonna erialal elektrijaamad, -võrgud ja süsteemid.

Ta töötas aastatel 1959–1965 Balti soojuselektrijaamas valveinsenerina, aastatel 1965–1973 töötas ta Eesti energiasüsteemi peainspektorina, aastatel 1974–1982 töötas ta Iru Elektrijaama direktorina. Aastatel 1982–1991 oli ta Eesti Energia Peavalitsuse juhataja (sisuliselt peadirektor), aastatel 1991–1998 töötas ta Tallinna Elektrivõrgu asedirektorina.

Ado Osman suri 20. juunil 2006 ja ta maeti 22. juunil 2006 Metsakalmistule.

Tunnustused 
1989 Eesti NSV teeneline insener
 NSV Liidu auenergeetik
 Rahvaste Sõpruse orden

Viited

Kirjandus 
 Eesti majanduse biograafiline leksikon 1951-2000 AS Kirjastus Ilo, 2003

Eesti insenerid
Eesti ärijuhid
Tallinna Tehnikaülikooli vilistlased
Eesti NSV teenelised insenerid
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1933
Surnud 2006
EKK

EKK on lühend, mis võib tähendada järgmist:
Eesti Kaardikeskus
Eesti Kaardikoda
Eesti Kaptenite Klubi
Eesti Kiirguskeskus
Eesti Kirjanike Kooperatiiv (kirjastus Rootsis)
Eesti Kirjastuse Kooperatiiv
Eesti Kohtutäiturite Koda
Eesti Kujutavkunstnike Keskus
Eesti Kultuuri Koondis Rootsis
Eesti Kunstide Keskus
Riiklik Eksami- ja Kvalifikatsioonikeskus (lühend ka REKK)
Elektrikontrollikeskus (ettevõte?)
(Tallinna) Erakommertskolledž
...
Kryvičy

Kryvičy (valgevene-eesti transkriptsioonis Krõvitšõ, poola keeles  Krzywicze) on alev Valgevenes Minski oblastis Miadziełi rajoonis, Kryvičy külanõukogu halduskeskus. Kryvičy asub Servači jõe kaldal. Alevit läbib Połacki ja Maładziečna vaheline raudtee.

Kryvičys on toiduainetetööstus. Alevis on keskkool, muusikakool ja internaatkool, seal asuvad kultuurimaja ja kaks raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on katoliku kirik (1776-1796), õigeusu kirik aastast 1886 ja XIX sajandi lõpus rajatud mõisakompleks.

Ajalugu
Arvatakse, et Kryvičy rajati XII sajandil krivitšite kolooniana leedulaste alale. Esmalt mainitakse aastal 1493, edasi aastal 1552, mil see oli Korsakite valduses.

Aastani 1684 oli asula Kiszkade valduses. Seejärel jagati asula kuningas Jan III Sobieski korraldusel Janusz Kiszka võlausaldajate vahel, nii et sellel oli neli erinevat omanikku. Aastal 1770 rajati külla klooster, aga kuus aastat hiljem sai Kryvičyst Vilniuse vojevoodkonda ja Ašmiany maakonda kuuluv alev.

1793. aastal,Poola teisel jagamisel sai piirkonna endale Venemaa. Aastal 1832 klooster suleti. XIX sajandi keskel läks asula Szwykowskite valdusesse. Aastal 1884 ehitati sinna piiritusevabrik. Aastal 1886 peeti alevis kaks korda aastas laata.

Peale Esimest maailmasõda kuulus Kryvičy Poola koosseisu, 1939. aastast Nõukogude Liitu.

Pilte

Tuntud elanikke 
Jan Chodźka-Barejka - Valgevene kirjanik ja teatritegelane
Jazep Chodźka - valgevene geograaf ja geodeet
Alaksandar Chodźka - Valgevene poeet ja folklorist
Michał Chodźka - Valgevene poeet ja poliitik
Janusz Kiszka - Rzeczpospolita riigitegelane

Välislingid 

Artikkel alevi kohta kohalikus lehes

Valgevene alevid
Miadziełi rajoon
Širvintos

Širvintos (, poola Szyrwinty) on linn Leedus Vilniuse maakonnas, Širvintose rajooni ja Širvintose valla halduskeskus. Asub Širvinta jõe ääres, mille järgi linn on nime saanud.

Ajalugu

Širvintost on esmakordselt mainitud 1475. aastal. Toona ehitati sinna esimene kirik. Järgmise sajandi keskpaigas sai asula alevi staatuse. Aastal 1786 läks Širvintos Eperyaszyde valdusse. Tsaariajal oli asula venekeelne nimekuju Ширвинты. Aastal 1860 valmis praegune kirikuhoone.

Aastal 1919 vallutasid asula Poola väed, aastal 1920 ründasid seda aga Lucjan Żeligowski väed. Teise maailmasõja eel moodustasid juudid kolmandiku alevi elanikest. Septembris 1941 likvideerisid Saksa okupatsiooniväed Širvintose juudi elanikkonna.

Aastal 1950 sai asulast rajoonikeskus. Linnaõigused sai Širvintos 1951. aastal. Aastal 1973 rajati sinna kohaliku kolhoosi linnukasvatuskompleks. Aastal 1981 tabas Širvintost Leedu ajaloo tugevaim tromb, milles tuule kiirus oli 70 meetrit sekundis.

Elanikkond

2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Širvintose elanikest leedulasi 92%, venelasi 1,9% ja poolakaid 4,4%.

Sõpruslinnad 

  Oppegård, Norra
  Jasieniec, Poola

  Rakoniewice, Poola
  Pastavy, Valgevene

Tuntud elanikke
 Leon Chasanowich – juudi ajakirjanik
 Maria Borzobohata-Woźnicka – Poola kunstnik
 Jonas Kronkaitis – Leedu sõjaväelane

Viited

Välislingid 
 Linn portaalis vietoves.Lt

Leedu linnad
Širvintose rajoon
EMI (täpsustus)

EMI oli plaadikompanii.

EMI on lühend, mis võib tähendada järgmist:
Eesti Majanduse Instituut
Eesti Majandusjuhtide Instituut
Eesti Mereinstituut
Eesti Metsainstituut (hilisem Eesti Metsamajanduse ja Looduskaitse Teadusliku Uurimise Instituut)
...
Rogier Blokland

Rogier Philip Charles Eduard Blokland (sündinud 16. veebruaril 1971 Dordrechtis) on hollandi keeleteadlane ja soome-ugri keelte professor Uppsala Ülikoolis.

Haridus ja teadustöö 

Rogier Blokland omandas magistrikraadi 1997. aastal Groningeni Ülikoolis ning kaitses sealsamas doktoriväitekirja 2005. aastal professor Cornelius Hasselblatti juhendamisel. Ta on töötanud õppejõu, külalisõppejõu ja teadurina mitmes ülikoolis: Tallinna Ülikoolis, Tartu Ülikoolis, Greifswaldi ülikoolis ja Berliini Humboldti Ülikoolis.

2005–2006 asendas ta Cornelius Hasselblatti Groningeni Ülikooli soome-ugri õppetoolis ja 2009–2010 soome-ugri ja uralistika õppetooli professorit Eugen Helimskit Hamburgi Ülikoolis. Aastal 2011 asus tööle vanemteadurina soome-ugri õppetoolis Müncheni Ludwig Maximiliani Ülikoolis. 2014 võttis Rogier Blokland üle fennougristika õppetooli korralise professuuri Lars-Gunnar Larssonilt Uppsala Ülikooli uute keelte instituudis (Institutionen för moderna språk).

Rogier Bloklandi teadustöö keskmes on läänemeresoome, permi ja saami keeled, erilise tähelepanu all on väikeste ohustatud keelevariantide dokumenteerimine ja keelekontaktid.

Teoseid

Monograafiad 
2009 The Russian loanwords in literary Estonian. Wiesbaden

Väljaanded 
2007 Language and Identity in the Finno-Ugric World. Maastricht (koos Cornelius Hasselblattiga)
2002 Finno-Ugrians and Indo-Europeans: Linguistic and Literary Contacts. Maastricht (koos Cornelius Hasselblattiga)

Artiklid 
2012 Borrowed pronouns: evidence from Uralic. Finnisch-ugrische Mitteilungen 35: 1–35.
2011 Komi-Saami-Russian contacts on the Kola Peninsula. Language Contact in Times of Globalization, edited by Cornelius Hasselblatt, Peter Houtzagers & Remco van Pareren. Amsterdam & New York. 5–26 (koos Michael Rießleriga)
2010 Vene mõju eesti keeles. Keele rajad. Pühendusteos professor Helle Metslangi 60. sünnipäevaks, edited by Ilona Tragel. Tartu. 35–54 (koos Petar Kehayoviga)
2003 The endangered Uralic languages. Language Death and Language Maintenance. Theoretical, practical and descriptive approaches, edited by Mark Janse & Sijmen Tol. Amsterdam. 107–141 (koos Cornelius Hasselblattiga)
2002 Phonotactics and Estonian etymology. Finno-Ugrians and Indo-Europeans. Linguistic and Literary Contacts, Rogier Blokland & Cornelius Hasselblatt (toim.). Maastricht. 46–50.
2000 Allative, genitive and partitive. On the dative in Old Finnish. Congressus Nonus Internationalis Fenno-Ugristarum IV. Tartu. 421–431 (koos Nobufumi Inabaga)

Välislingid 
 Rogier Blokland Müncheni ülikoolis (saksa keeles)
 Rogier Blokland Uppsala ülikoolis

Hollandi teadlased
Fennougristid
Saami keeled
Estofiilid
Sündinud 1971
Enefit Outotec Technology

Enefit Outotec Technology (EOT) on 2009. aastal Enefiti ja Outoteci loodud ühisettevõte. 

Enefit Outotec Technology arendab ja litsentsib uue põlvkonna põlevkiviõli tootmise tehnoloogiat Enefit. 
 
Enefit Outotec Technology juhatuse esimees on Tarvi Thomberg ja tehnoloogiadirektor Robert A. Mergler. EOT peakontor asub Frankfurdis.

Outotec on rahvusvaheline projekteerimisettevõte, kellel on pikaajaline kogemus metallide ja mineraalide töötlemise alal. Enefit Outotec Technology on Enefiti õlitootmistehnoloogia arendaja.

EOT tegeleb ka teadus- ja arendustegevusega. Erinevate põlevkivide testimiseks Enefiti tehnoloogial on Frankfurti rajatud nii Enefiti tehnoloogial katseseade, mis töötleb tunnis ligikaudu 10 kg põlevkivi, kui ka 300 kg/h läbilaskevõimega piloottehas. Neil seadmetel on ettevõte sooritanud teste nii Eesti, USA, Jordaania, Maroko kui ka Hiina põlevkiviga. Nii laboriseadmel kui ka piloottehases on Eesti Energia USA projekti raames testitud Utah' põlevkivi. 2013. aasta sügisel teise etapina piloottehases läbi viidud katsed osutusid edukateks ning Enefit jätkab tehnoloogia edasiarendamist Utah' põlevkivi jaoks.

2014. aasta märtsi teatas rahvusvaheline energiaettevõte San Leon Energy, et tootis Enefiti tehnoloogiat kasutades Frankfurdis Maroko Timahditi maardla põlevkivist õli.

Viited

Eesti põlevkivitööstus
Eesti energeetikaettevõtted
Urmas Mikk

Urmas Mikk (25. detsember 1957 Türi – 15. jaanuar 1999) oli eesti arhitekt, kunstnik (graafik), kirjanik ja Tallinna linnametnik.

Hariduskäik
Ta õppis aastatel 1965–1976 Tallinna 46. Keskkoolis ja aastatel 1977–1986 ERKI arhitektuuri eriala õhtuses osakonnas, mille lõpetas arhitektina.

Töökäik
1976–1977 Eesti NSV Riiklik Noorsooteater, kunstnik-plakatist
1979–1982 Tallinnfilm, kunstniku assistent
1982–1985 Eesti NSV Riiklik Maaparanduse ja Veemajanduse Komitee, inspektor
1985–1986 Tallinna linnavalitsus, arhitekt
1986–1992 Tallinna peakunstnik 
1992–1999 pärast linnakunstniku koha kaotamist 1992. aastal sai temast Tallinna Kesklinna vanema asetäitja ning aastaid oli tema hooleks kesklinna haljastus, linnakujundus ja reklaamikorraldus

Looming
Näitustel hakkas ta aktiivselt esinema pärast keskkooli lõpetamist 1976. aastal, peamiselt vabagraafikasarjadega. 

Töötades kunstnikuna Noorsooteatris, hiljem aga Tallinnfilmis, andis ta oma panuse kunstnik-lavastajana filmides "Metskannikesed", "Karge meri" ja "Ringhoov".

Ilukirjandus
Debüteeris raamatus "Noori autoreid '77" (Eesti Raamat. Tallinn 1979), edasi avaldas ta kogumikes ja ajakirjades novelle jms.
1986 "Eraelust akadeemilise eluni" novellikogu 
"Linnu süda. Järelejäänud tekste 1977-1985". Koostaja, kujundaja ja järelsõna: Leonhard Lapin; toimetaja Toomas Vint; järelsõna: Vilen Künnapu. Tallinn 2000

Liikmesus
1979 Tallinna Noorte Autorite Koondis
1986 Eesti Kunstnike Liidu noortekoondis

Tunnustus
1976 II auhind Tallinna laste mänguväljakute võistlusel

Viited

Kirjandus 
1979 "Noori autoreid '77". Eesti Raamat. Tallinn 1979. Lk 185
1995 Indrek Tart. "Mikk, Urmas". // Eesti kirjarahva leksikon. Tallinn 1995. Lk 342

Välislingid
Urmas Miku teosed Eesti Kunstimuuseumi kogudes
Haud Tallinna Metsakalmistul

Eesti arhitektid
Eesti graafikud
Eesti kirjanikud
Eesti Kunstiakadeemia vilistlased
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1957
Surnud 1999
Lilian Luik

Lilian Luik (sündinud 15. juunil 1926 Petseris) on eesti arst-röntgenoloog.

Ta õppis aastatel 1934–1938 Võru Linna 3. Algkoolis ja aastatel 1938–1939 Võrumaa Rahvahariduse Seltsi ühisgümnaasiumis. Aastatel 1939–1940 õppis ta Tallinna 3. Tütarlaste Gümnaasiumis ning aastast 1940 tollases Tartu Kommertsgümnaasiumis, mille lõpetas aastal 1945 (Tartu Majandustehnikumi nime all). Aastatel 1945–1951 õppis ta Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonnas, mille lõpetas aastal 1951 arstina. Juba üliõpilasena töötas ta aastast 1949 Tartus Radioloogia ja Röntgenoloogia Instituudis arst-röntgenoloogina.

Pärast ülikooli lõpetamist määrati ta tööle Tallinna Vabariiklikku Onkoloogiadispanserisse röntgenoloogina. Aastatel 1953–1977 töötas ta samas röntgendiagnostika osakonna juhatajana ja aastatel 1977–1991 jälle röntgenoloogina, mil ta jäi pensionile.

Isiklikku
Tema isa Karl Luik (1891–1942) oli Eesti sõjaväelane (major), ema Pelageja Luik oli kooliõpetaja. 

Ta on olnud abielus onkoloog Aleksander Gavriloviga, nende poeg Jüri Luik on Eesti diplomaat ja poliitik.

Kirjandus 
Helbe Merila-Lattik. "Eesti arstid 1940–1960". Lk 806

Eesti arstid
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna vilistlased
Sündinud 1926
Arthur de Gobineau

Joseph Arthur de Gobineau (14. juuli 1816 – 13. oktoober 1882) oli prantsuse kirjanik ja diplomaat.

Kirjutas neljaköitelise teose "Essee inimrasside ebavõrdsusest" ("Essai sur l’inégalité des races humaines", 1853–1855).

Gobineau järgi kuuluvad kõik inimesed ühte kolmest rassist – valgesse (kaukaasia), musta (negriidne) või kollasesse (mongoliidne), kusjuures valgele rassile omistas Gobineau kõrgeima intelligentsi, parima moraalsuse ja tugevaima tahtejõu. Tema sõnul võimaldasid just need rassiomadused läänemaadel üle maailma mõjuvõimu saavutada. 
Musta rassi iseloomustas Gobineau kui madalaimat, kellele on omane teatud loomalik olemus, moraalipuudus ja emotsionaalne ebastabiilsus.

Kirjandus 

 Arthur Herman, "Arthur de Gobineau ja tõupessimism". Inglise keelest tõlkinud Udo Uibo – Looming 1998, nr 10, lk 1533–45 ja nr 11, lk 1715–23; loetav ka Eesti Rahvusraamatukogu digitaalarhiivis

Prantsuse kirjanikud
Prantsusmaa diplomaadid
Prantsusmaa krahvid
Sündinud 1816
Surnud 1882
Appellation d'origine contrôlée

Appellation d'origine contrôlée ('kontrollitud apellatsioom; lühend AOC) on Prantsusmaal, Tuneesias, Marokos, Belgias ja  Luksemburgis on riiklik märgis (sertifikaat), mis kaitseb päritolukoha ja kindla valmistamisviisiga toodet, näiteks veini, tõendades selle ehtsust. Šveitsis sai see 2013 uueks nimetuseks appellation d'origine protégée (AOP).

Välislingid
:wikt:A. C.
:wikt:A.C.
:wikt:A.O.C.

Standardid
Torre del Oro

Torre del Oro, eesti keeles ka Kuldtorn, on 1220. aastal vahipostiks ehitatud torn Sevillas Guadalquiviri jõe ääres.

Torre del Oro on ainus, mis järele jäänud keskaegse Sevilla kindlustustest ja oli kunagi ühenduses Reales Alcázaresega. Jõe vastaskaldal oli saatetorn. Kahe torni vahele seati metallkett, vältimaks vaenlaste laevu ülesvoolu sõitmast. Hiljem on tornil olnud palju kasutusviise: see on olnud püssirohuladu, kabel, vangla ja sadamakontor. 

Aastal 1755, Lissaboni maavärina ajal, sai torn tõsiselt kahjustada. 1960. aastal torn taastati ja sellele ehitati peale n-ö kesktornike.

Kuldtorni kõrgus on 37 meetrit. 

Tänapäeval on Kuldtornis muuseum.

Kuldtorni vaateid

Välislingid 

Sevilla
Hispaania ehitised
Svir

Svir (poola keeles Świr, leedu keeles Svieriai) on agrolinnake (endine alev) Valgevenes Minski oblastis Miadziełi rajoonis, Sviri külanõukogu halduskeskus. Svir asub Sviri järve kaldal Narači rahvuspargi territooriumil.

Asulas on keskkool, spordikool ja muusikakool, seal asuvad ka kultuurimaja ja kaks raamatukogu. Sviris on toiduainetetööstus. Vaatamisväärsusteks on vanalinn, vanausuliste palvemaja, sünagoog, XX sajandi alguses rajatud mõisakompleks (suuremas osas Luščiki küla territooriumil) ja katoliku kirik (ehitatud 1649–1653, renoveeritud 1903–1909).

Ajalugu

Pärimuse järgi rajas Sviri asula Daumantas, püstitades XIII sajandil Peruni pühamu kohale lossi. Asula esimesed dokumenteeritud omanikud olid Svirskid. Asula oli Vilniuse vojevoodkonda ja Ašmiany maakonda kuuluv alev. Aastast 1528 läks see Radziwillide valdusse.

Poola jagamisel läks Svir aastal 1795 Venemaa koosseisu. Algul hakkas alev kuuluma Słonimi, hiljem aga Vilno kubermangu. Aastal 1879 rajati sinna pruulikoda, aastal 1896 aga piiritusevabrik. Aastal 1897 oli Sviris telegraafijaam, kohtumaja, 34 ladu ja 12 võõrastemaja, 14 kõrtsi. Lisaks peeti seal viis korda aastas laata.

Pärast Esimest maailmasõda kuulus Svir Poola koosseisu. 1939. aastast kuulus asula Nõukogude Liitu, ühtlasi muudeti alev külaks. Svirist sai taas alev aastal 1958. Aastal 2008 muudeti Svir agrolinnakeseks.

Pilte

Tuntud elanikke 

 Aleksandr Ljahovski – Valgevene kabetaja
 Eduard Vajciachovič – Valgevene poliitik

Välislingid 

Valgevene asulad
Miadziełi rajoon
Varro Vooglaid

Varro Vooglaid (sündinud 13. septembril 1980) on eesti jurist ja ühiskonnategelane.

Vooglaid omandas 2003. aasta bakalaureusekraadi Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas.. Seejärel õppis ta Helsingi Ülikooli õigusteaduskonnas, kus sai 2004. aastal magistrikraadi ja õpib edasi doktoriõppes.

Ta on üks Sihtasutuse Perekonna ja Traditsiooni Kaitseks (SAPTK) rajajatest ja selle juhatuse esimees ning kooseluseadusevastase kampaania üks eestvedajaid. Vooglaid on samuti SAPTK uudiste- ja arvamusportaali Objektiiv üks asutajatest, tegevtoimetaja ja kolumnist.

Vooglaidu on koos Markus Järviga kutsutud astuma Eesti Konservatiivsesse Rahvaerakonda, kuid mõlemad keeldusid.

8. novembril 2022 teatasid Varro Vooglaid ja Markus Järvi, et nad kandideerivad 2023. aasta Riigikogu valimistel parteituna Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna nimekirjas Riigikokku.

Isiklikku
Ta on Ülo Vooglaiu ja Kersti Nigeseni poeg. Ta on katoliiklane, abielus ja tal on seitse last.

Viited

Välislingid
 Superlevitaja: Varro Vooglaid võttis kasutusele oma isa kirjeldatud demagoogiavõtted. Eesti Päevaleht, 17. aprill 2021
 Varro Vooglaid on valmis aktsepteerima Venemaa okupatsiooni: ei saa lõputult väita emotsionaalse argumendiga, et tornis peab olema sinimustvalge

Eesti juristid
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Eesti katoliiklased
Sündinud 1980
Miro Cerar

Miroslav Cerar (sündinud 25. augustil 1963 Ljubljanas) on Sloveenia jurist ja poliitik, 18. septembrist 2014 kuni 13. septembrini 2018 Sloveenia peaminister.

Ta on võimlemise olümpiavõitja Miroslav Cerari ning kunagise peaprokuröri ja justiitsministri Zdenka Cerari poeg.

Ta on muu hulgas olnud professor Ljubljana ülikoolis ja töötanud parlamendi õigusnõunikuna.

Miro Cerar on juunis 2014 Miro Cerari Partei nime all asutatud Modernse Keskpartei esimees.

Alates 13. septembrist 2018 kuni 13. märtsini 2020 oli ta Sloveenia välisminister.

Viited

Sloveenia peaministrid
Sloveenia juristid
Sloveenia välisministrid
Sündinud 1963
Surnud 4. oktoobril

Siin loetletakse 4. oktoobril surnud tuntud isikuid.

1669 – Rembrandt, hollandi maalikunstnik
1872 – Vladimir Dal, vene leksikograaf ja arst
1903 – Otto Weininger, Austria filosoof ja psühholoog
1904 – Frédéric Auguste Bartholdi, prantsuse skulptor
1942 – Alfred Mõttus, eesti tervishoiutegelane ja poliitik
1945 – Endel Inglist, Eesti Vabariigi Rahvuskomitee liige
1947 – Max Planck, saksa füüsik, Nobeli auhind 1918
1963 – Alar Kotli, eesti arhitekt
1969 – Helmi Põld, eesti haridus-, karskus- ja naisliikumistegelane
1970 – Janis Joplin, USA laulja
1972 – Ivan Jefremov, vene teadusulmekirjanik, paleontoloog, tafonoomia rajaja, filosoof ja sotsiaalne mõtleja
1977 – Aleksander Hendrikson, Eesti NSV riigi- ja parteitegelane
1979 – Elmar Oja, eesti teatritegelane
1980 – Pjotr Mašerov, NSV Liidu ja Valgevene NSV parteitegelane
1982 – Glenn Gould, Kanada pianist
1983 – Ida Urbel, eesti ballettmeister ja lavastaja
1985 – Gleb Striženov, vene näitleja
1988 – Valentina Kibardina, vene näitleja
1989 – Graham Chapman, Briti koomik ja näitleja
1990 – Mārtiņš Zīverts, läti näitekirjanik
 1990 – Sergei Golovanov, vene näitleja
1993 – Karl Tähnas, eesti loomaarstiteadlane
 1993 – Arnold Ruubas, eesti meier
1995 – Oskar Liigand, eesti nukunäitleja
1997 – Otto Ernst Remer, Saksamaa sõjaväelane
1999 – Bernard Buffet, prantsuse maalikunstnik ja graafik
2000 – Michael Smith, Kanada biokeemik, Nobeli auhind 1993
 2000 – Lembit Kees, eesti näitleja
2002 – André Delvaux, belgia filmirežissöör
2004 – Gordon Cooper, USA astronaut
2006 – Riccardo Pazzaglia, itaalia filminäitleja ja -režissöör
 2006 – Tom Bell, Briti näitleja
 2006 – Ralph Griswold, USA infotehnoloog, programmeerimiskeelte SNOBOL ja Icon looja
2007 – Leili Andre, eesti luuletaja ja lastekirjanik
 2007 – Antonie Iorgovan, Rumeenia poliitik
2008 – Saul Laskin, Kanada poliitik
2009 – Günther Rall, saksa sõjalendur
 2009 – Grace Keagy, USA näitleja
 2009 – Veikko Huovinen, soome kirjanik
 2009 – Mercedes Sosa, Argentina laulja
 2009 – Shōichi Nakagawa, Jaapani poliitik
2010 – Norman Wisdom, Briti koomik
 2010 – Peter Warr, Briti sporditegelane
2011 – Doris Belack, USA filminäitleja
2012 – Stan Mudenge, Zimbabwe poliitik, aastatel 2005–2012 kõrghariduse minister
 2012 – Erhard Wunderlich, saksa käsipallur 
2013 – Võ Nguyên Giáp, Vietnami poliitik ja sõjaväelane
2014 – Jean-Claude Duvalier, Haiti poliitik
 2014 – Fjodor Tšerenkov, Venemaa jalgpallur
2015 – Yves Barsacq, prantsuse näitleja 
 2015 – Neal Walk, USA korvpallur 
2016 – Gideon Toury, iisraeli tõlketeadlane
2017 – Liam Cosgrave, Iirimaa poliitik 
 2017 – Bronisław Chromy, poola skulptor 
 2017 – Jesús Mosterín, hispaania filosoof
 2017 – Karel Kolář, tšehhi jooksja 
2018 – Kurt Malangré, Saksamaa poliitik 
2019 – Diahann Carroll, Ameerika Ühendriikide näitlejanna ja laulja 
2020 – Henryk Boukołowski, poola näitleja ja teatrilavastaja 
 2020 – Kenzō Takada, jaapani päritolu prantsuse moekunstnik 
2022 – Loretta Lynn, Ameerika Ühendriikide kantrilaulja ja laulukirjutaja

Oktoober, 04.
Minski rahvusvaheline lennujaam

Minski rahvusvaheline lennujaam (valgevene Нацыянальны аэрапорт Мiнск; IATA: MSQ, ICAO: UMMS)  on Valgevene rahvusvaheline lennujaam. Lennujaam asub Kastryčnicki rajoonis, Minski kesklinnast 42 kilomeetrit ida pool. Lennujaam asub administratiivselt Minski linnas, aga faktiliselt Smalavičy rajooni territooriumil. Lennujaam on kodulennujaamaks ka Valgevene lennufirmale Belavia.

Liini Tallinn-Minsk opereeris Estonian Air aastatel 1991–1998 ja 2008–2011. Alates 30. maist 2019 lendas liinil Minsk–Tallinn–Minsk Valgevene rahvuslik lennukompanii Belavia. Tallinna-Minski lennud lõpetatati Eesti valitsuse otsusega seoses Ryanairi lennu 4978 sundmaandamisjuhtumiga 27. maist 2021.

Lennujaama ehitust alustati aastal 1977. Esimesed lennud väljusid sealt juba aastal 1982, ent algselt  oli see lennujaam Minsk-1 alluvuses ja esimestele lendudele müüdi pileteid just selle lennujaama kassadest.  Minski rahvusvaheline lennujaam iseseisva lennujaamana avati aastal 1983.

Regulaarlennud

Viited

Välislingid 
 Minski lennujaama kodulehekülg

Valgevene ehitised
Minsk
Lennujaamad
Carlos Sainz juunior

Carlos Sainz Vázquez de Castro, ka Carlos Sainz Jr., (sündinud 1. septembril 1994 Madridis) on hispaania vormelisõitja. 

2015. aasta hooajal sõitis ta Vormel 1 sarjas Toro Rosso meeskonnas. Tema isa Carlos Sainz on autoralli kahekordne maailmameister.

Tulemused F1-sarjas

Viited 

Hispaania sportlased
Sündinud 1994
Vormel 1 piloodid
Rotund

Rotund (ladina keeles rotundus ˈümmarguneˈ) on ringikujulise põhiplaaniga ehitis või ruum, näiteks mausoleum, memoriaalehitis ja muu selline.

Vaata ka 
Monopteer
Lehtla
Kohvik Rotund

Ehitised
Islamiriik

Islami riik tähendab kalifaati, milles valitsemine ja elu on korraldatud islamile tuginedes.

Vt ka 
 Islami riigiteooria

Islam
Aerokosmose insenerindus

Aerokosmose insenerindus ehk aerokosmose inseneriteadus on inseneriteaduste valdkond, mis tegeleb õhu- ja kosmosesõidukite teadusliku ja tehnoloogilise uurimistööga, projekteerimisega, arendamisega, ehitamisega ja katsetamisega. Selle kaks peamist ja omavahel kattuvat haru on aeronautikainsenerindus ja astronautikainsenerindus. Aeronautikainsenerindus käsitleb õhusõidukeid, mis töötavad Maa atmosfääris ja astronautikainsenerindus käsitleb kosmosesõidukeid, mis töötavad väljaspool Maa atmosfääri.

Aerokosmose insenerindus tegeleb lennukite, rakettide, lennu- ja kosmoseaparaatide projekteerimisega, konstrueerimisega ning neid mõjutavate jõudude ja nende füüsikaliste omaduste teadusliku uurimisega. Muu hulgas kuuluvad valdkonna alla õhu- ja kosmosesõidukite aerodünaamilised omadused ja käitumine, aerodünaamiline kandepind, juhtpind, tõstejõud, takistus ja teised omadused.

Valdkonna algne nimetus oli aeronautikainsenerindus. Lennunduse tehnoloogia arenedes ja kosmosesõidu-võimeliste lennusõidukite tekkides on aerokosmose insenerindus kui laiem mõiste varasema mõiste tavakasutuses suurel määral asendanud. Kõnekeeles kasutatakse aerokosmose insenerinduse, eriti selle astronautikaharu kohta sõna raketiteadus.

 
Lennundus
Yucatáni lipp

Yucatáni lipp on kunagise Yucatáni Vabariigi lipp.

Yucatáni osariigi elanikud kasutavad seda oma kohaliku identiteedi väljendamiseks. On tehtud ettepanek kuulutada see osariigi ametlikuks lipuks.

Vaata ka 
Yucatáni osariigi vapp

Mehhiko lipud
Heino Viikholm

Heino Viikholm (22. jaanuar 1929 – 20. august 2014 Stockholm) oli eesti lennuväepoiss, insener ja Stockholmi Eesti Nelipühi Koguduse pastor.

Ta on pärit Viimsist. Ta lahkus aastal 1944 lennuväepoisina Saksamaale. Saksamaal teenis ta vahikompaniis, hiljem elas ta Inglismaal, kus ta tegutses Ashingtonis (asub Northumberlandi krahvkonnas Põhja-Inglismaal) ja oli meremees. Seejärel asus ta õppima misjonikooli.

Aastal 1963 asus ta elama Rootsi. Rootsis teenis ta leiba elektriturbiinide tootmisel (Finspångis). Lisaks oli ta aastast 1980 oli ta Stockholmi Eesti Nelipühi Koguduse pastor.

Eesti insenerid
Eesti nelipühi vaimulikud
Eestlased Rootsis
Sündinud 1929
Surnud 2014
Emmanuel de Mérode

Emmanuel de Mérode, ka prints Emmanuel de Mérode (sündinud 5. mail 1970) on Belgia päritolu Kongo Demokraatliku Vabariigi looduskaitsetegelane ja antropoloog. Ta on Aafrika vanima rahvuspargi – Virunga – direktor.

Tuneesias Kartaagos sündinud ja lapsepõlve Keenias veetnud Belgia aristokraatlikust perekonnast pärit Emmanuel de Mérode lõpetas Londonis ülikooli ja kaitses doktorikraadi University College Londonis bioloogilise antropoloogia alal. Tema doktoritöö käsitles toidujulgeolekut ja illegaalset ulukilihaäri Kirde-Kongos (riigi nimetus oli siis Sair).

Virunga 
Alates 2001. aastast töötab Mérode Virunga rahvuspargis, 2008. aastast on selle direktor. Ta elab rahvuspargi peakorteris Rumangabos, mis piirneb mägigorillade sektoriga. Talle allub 680 pargivahti, kelle töö on suures osas kaitsta pargi metsiku looduse elanikke, sealhulgas kriitiliselt ohustatud populatsioone – mägigorillasid, elevante, okaapisid ja šimpanse.

Mérode esimesi läbimurdeid oma töös oli vahendada kokkuleppe saavutamist Kongo valitsuse ja mässuliste liidri Laurent Nkunda vahel säästmaks mägigorillade sektorit käimasolevas kodusõjas ning lubada relvastatud pargivahtide pääsemist mässuliste kontrolli all olevale territooriumile.

Tapmiskatse 
15. aprillil 2014 sai Emmanuel de Mérode raskelt haavata tundmatute kurjategijate poolt Goma ja Rumangabo vahelisel maanteel. Teda tulistati mitu korda rindkeresse ja kõhtu, kuid ta jäi ellu ja suutis kohalike elanike abil sündmuskohalt lahkuda. Goma kohalikus haiglas tehti talle kiiresti operatsioon. Kongo ametivõimud uurisid juhtumit, kuid täit selgust ei saanud. Meedias esitati mitmeid versioone, sealhulgas viidati juhtumi võimalikule seosele Briti naftakompaniiga, kes üritas ebaseaduslikult teha rahvuspargi territooriumil naftaluuret. 

Pärast paranemist naasis Mérode Virunga rahvusparki 22. mail 2014, et jätkata direktori ametiülesannete täitmist.

Isiklikku
2003. aastal abiellus Mérode Keenia paleoantropoloogi Louise Leakeyga. Nende peres on kaks last, kuid pere ei ela koos Virungas. Turvalisuskaalutlustel elab Louise koos lastega Keenias.

Raamatud
Marc Languy (Editor), Emmanuel de Merode (Editor) (2009). Virunga:The Survival of Africa's First National Park, Lannoo Publishers.

Viited

Välislingid
TEDxWWF - Emmanuel De Merode: A Story of Conflict Renewal & Hope Video. youtube.com (inglise keeles)

Kongo Demokraatliku Vabariigi inimesed
Looduskaitsjad
Antropoloogid
Sündinud 1970
United Launch Alliance

United Launch Alliance (ULA) on Lockheed Martin Space Sytemsi ja Boeing Defense, Space & Security ühisettevõte. ULA moodustati 2006. aasta detsembris, kui ühendati mõlema USA valitsusele rakettide üleslennutamise teenust osutava ettevõtte meeskonnad. Rakettide üleslennutamise teenuse kasutajate hulka kuuluvad Ameerika Ühendriikide Kaitseministeerium, NASA ja teised USA valitsusasutused.

ULA osutab lasti kosmosesse toimetamise teenuseid kolme ühekordselt kasutatava kanderaketisüsteemiga, milleks on Delta II, Delta IV ja Atlas V. Atlase ja Delta raketipered on kasutusel olnud juba enam kui viiekümne aasta jooksul. Nendega on maailmaruumi toimetatud mitmesugust lasti, sealhulgas meteoroloogia-, telekommunikatsiooni- ja militaarotstarbelisi tehiskaaslasi. Samuti on neid kasutatud teadusmissioonidel süvakosmosesse ja planeetidevahelistel uurimismissioonidel. ULA on üles lennutanud ka valitsusväliste organisatsioonide tehissatelliite. 

Lockheed Martin on säilitanud õiguse Atlasega kommertsteenuste osutamiseks. Boeingule kuuluvad samasugused õigused Delta osas.

Viited  

Ameerika Ühendriikide ettevõtted
Kosmoseettevõtted
Litsentsiaat

Litsentsiaat (inglise licentiate) on isik, kes on omandanud vastava akadeemilise kraadi (litsentsiaadikraadi). 

Litsentsiaadikraadi antakse nt Soomes ja Rootsis.

Haridus
Ülikool
Rannapatarei nr 39

Rannapatarei nr 39 oli  Peeter Suure merekindluse eelpositsiooni rannakaitsesüsteemi rannapatarei, mis ehitati 1917. aastal Hiiumaale Tahkuna poolsaarele. 

Rannapatarei eesmärgiks oli Peeter Suure Merekindluse eelpositsiooni lõunatiiva julgestamine ja miiniväljade kaitsmine väljatraalimise eest koos põhjatiiva patareidega Soome Russarö ja Örö saarel. Eelpositsiooni lõunatiiva moodustasid kolm rannapatareid Eestis (Tahkuna nr 39, Lehtma nr 38 Lõimandi ninal ja Põõsaspea nr 37 Dirhami neemel).

Patareipositsioon

Patarei suurtükialused, rajati luiteorgu kahe paarina – suurtükkide vahekaugus 64 m, paaride vahe 111 m. Tornide alused on valatud betoonist, läbimõõt 15 m, sügavus 4 m. Vundamendi ülaosa on kooniline, läbimõõduga 6,5 m ja sellel paiknevad 3,2 m läbimõõduga ringis 30 kinnituspolti. Patareid ei jõutud lõpuni valmis ehitada. 1916–1917 paigaldati u 1700 m3 betooni, mis moodustas 12% kogumahust. Rannapatarei asus 700 meetri kaugusel Tahkuna tuletornist.

Patarei juurde ehitati juhtimiskeskus, vaatlustorn, elektrijaam, ning meeskonna kaitserajatised, ning õhutõrjepatarei nr 39a, milles algselt 1916. aastal oli kolm 57 mm kahurit, need aga asendati 1917. aastal nelja 75 mm õhutõrjesuurtükiga. Patareil oli Hiiumaa kindlusraudteeühendus Lehtma sadamaga.

Patarei sai osaliselt valmis 3. juunil 1917. 1917. aasta juunis monteeriti kahurid alustele ja tehti proovilaskmised. Sügisest loeti patarei lahingukorras olevaks.

Rannapatarei nr 39
Suurtükipatareide sümbolite tähendus nimes (12″/50 või 305/52):

12″/305 – kahurite kaliiber tollides/millimeetrites
50 – suurtükitoru pikkus kaliibrites

Kahurite laskekaugus oli 152 kaabeltaud ja laskekiirus 2 lasku minutis.

Hiiumaa vallutati Saksa vägede poolt maismaalt 17. jalaväerügemendi poolt 20. oktoobril Saaremaalt, vene väed alustasid Hiiumaalt lahkumist juba 17. oktoobril ja õhkisid enamiku patareide suurtükkidest. Kuna aga rannapatarei nr. 39 ei saanud tulistada lõunasuunda, siis patarei lahingutes ei osalenud. Patarei õhiti 20. oktoobril 1917.

Allesjäänud osa demonteeriti 1920. aastate algul, suurtükid viidi Aegna saarele Aegna Komandantuuris, Aegna saare rannapatareisse nr 1.

Vaata ka
Balti laevastiku Läänemere rajooni rannakaitse Tahkuna rannakaitsepatarei nr 26, Eestis 1941. aastal

Viited

Välislingid
Peeter Suure merekindluse patarei nr. 39
Дислокация береговых батарей на мысе Церель в 1917 году., www.melkon.lv

Hiiumaa vald
Eesti Esimeses maailmasõjas
Peeter Suure merekindlus
Hiiu maakonna kultuurimälestised
Hiiu maakonna militaarehitised
Mikrofibrill

Mikrofibrill on taimerakkude primaarkesta osa. 

Tselluloos on üks peamisi taimekesta koostisosi. Tselluloos on polümeer, mis on kokku pandud glükoosijääkidest. Need pikad ahelad annavad kokku mikrofibrilli. 

Mikrofibrillid on läbimõõdult vaid mõne nanomeetri suurused kiukesed.

Viited
Vahvärk

Vahvärk (saksa sõnast Fachwerk) on alates keskajast levinud dekoratiivne seinakonstruktsioon, kus vertikaalselt, diagonaalselt ja horisontaalselt 
asetatud puidust sõrestiku vahel on savi, tellised vm. materjaliga täidetud ja krohviga kaetud pind. Kusjuures sõrestik jäetakse enamasti nähtavale. 

Kasutusel eelkõige Saksamaal, Põhja-Prantsusmaal ja Inglismaal keskajast kuni 20. sajandi alguskümnenditeni.

Viited 

Arhitektuur
Kuraniec

Kuraniec (valgevene-eesti transkriptsioonis Kuranets, valgevene Куранец) on agrolinnake (endine linn ja alev) Valgevenes Minski oblastis Vilejka rajoonis, Kuranieci külanõukogu halduskeskus. Agrolinnake asub samanimelisest raudteejaamast 200 meetri kaugusel.

Asulas on keskkool, kultuurimaja ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on vanad kalmistud ja õigeusu kirik aastast 1870.

Kuraniecis on sündinud Valgevene kunstnik Leŭ Alpiarovič.

Ajalugu 

Kuranieci mainiti esmakordselt aastal 1519. Aastal 1539 ehitati sinna õigeusu kirik, aastal 1665 aga katoliku kirik. Selsamal aastal sai Kuraniec linnaõigused. 

Poola jagamisel läks Kuraniec aastal 1793 Venemaa koosseisu. Asula kuulus nüüd Vilno kubermangu, ühtlasi sai Kuraniecist alev. XIX sajandil toimusid Kuraniecis suured laadad.

Pärast Esimest maailmasõda kuulus Kuraniec Poola koosseisu, 1939. aastast kuulus asula Nõukogude Liitu. Teise maailmasõja ajal tapeti Kuranieci juudid. Aastal 1954 sai Kuraniecist küla.

Viited

Välislingid 

 Kuraniec YouTube'is

Valgevene asulad
Vilejka rajoon