joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Keit Kasemets

Keit Kasemets (sündinud 1976) on eesti ametnik.

Haridus 
Ta sai 1998. aastal politoloogia bakalaureusekraadi Tartu Ülikoolis ja samas magistrikraadi 2000. aastal.

Töö 
Kasemets on olnud õppejõud ja programmijuht Tallinna Ülikoolis, Eurointegratsioonibüroo juht, Euroopa Liidu sekretariaadi juht Riigikantseleis, Majandus- ja kommunikatsiooniministeeriumi siseturu asekantsler. Aastatel 2017–2022 oli ta Euroopa Komisjoni Eesti esinduse juht.

Viited 

Eesti ametnikud
Tartu Ülikooli vilistlased
Sünnipäev puudub
Sündinud 1976
Kristi Mumm

Kristi Mumm (sündinud 8. jaanuaril 1986) on eesti õpetaja ja haridustegelane. Ta on Tartu Forseliuse kooli õppejuht.

Haridus 
Mumm on lõpetanud Rakvere gümnaasiumi. Sai Tartu Ülikoolis 2011. aastal magistrikraadi kasvatusteadustes. Alates 2012. aastast õpib samas koolis doktorantuuris.

Töö ja ühiskondlik tegevus 
Enne õppejuhiks saamist oli ta samas koolis eesti keele ja kirjanduse õpetaja.

Isiklikku 
Ta abikaasa on molekulaar- ja rakubioloogia doktorant ning Icosage Cell Factory OÜ insener Karl Mumm, neil on üks poeg.

Tunnustus 
2019 – presidendi noore haridustegelase preemia

Viited 

Eesti haridustegelased
Tartu Ülikooli haridusteaduskonna vilistlased
Sündinud 1986
Esna Galerii

Esna Galerii on ajaloolise Esna raudteeasula endises kauplusehoones 2019. aasta kevadel avatud näituste ja kultuuriürituste toimumispaik.

Esna Galerii kuulub Lilian ja Martin Bristoli majapidamisse, milles on veel ka tekstiili- ja puutöökojad ning kuldtikandiateljee.

Viited
Ly Rootslane

Ly Rootslane on eesti proviisor.

Haridus 
Ta lõpetas 1994. aastal Tartu Ülikooli arstiteaduskonna farmaatsia eriala ja 1997. aastal samast magistrikraadi ning lõpetas 2007. aastal haridusteaduskonna. Samas on ta ka märgitud, justkui oleks lõpetanud magistriõppe tööga "6. klasside õpilaste sporditreeningutes osalemise huvi".

Töö 
Ta on töötanud Ravimiameti arendusnõunikuna. Alates 2020. aastast on ta Eesti Proviisorapteekide Liidu juht.

Viited 

Eesti tervishoiutöötajad
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna vilistlased
Tartu Ülikooli haridusteaduskonna vilistlased
Sünniaeg puudub
Tiiu Männiste

Tiiu Männiste (sündinud 3. juunil 1959) on eesti kultuuriloolane.

Haridus 
Männiste kaitses doktoriväitekirja 2019. aastal Tartu ülikooli ühiskonnateaduste instituudis teemal "Elukestev õpe ühiskonna pöördeaegadel".

Töö 
Ta on Tartu ülikooli Viljandi kultuuriakadeemia kultuuriloo nooremlektor. Varem on ta olnud ka sama kooli täiendusõppetalituse juhataja ja humanitaarainete kateedri juhaja.

Tunnustus 
 2019 – Viljandimaa aasta õppija

 2013 – Tartu Ülikooli aumärk

Isiklikku 
Tiiu Männistel on kaks tütart.

Viited 

Eesti kultuuriloolased
Tartu Ülikooli vilistlased
Sündinud 1959
Siirius Sikka

Siirius Sikka (sündinud 26. augustil 1971 Abja külanõukogus) on eesti muusika- ning informaatikaõpetaja ja täiskasvanute koolitaja.

Haridus 
Siirius Sikka on lõpetanud Abja Gümnaasiumi, tal on 2005. aastal Tallinna Ülikooli informaatika instituudis omandatud magistrikraad, tal on muusikaõpetaja ning koorijuhi kutse ja täiskasvanute koolitaja 7. tase kutse.

Töö ja ühiskondlik tegevus 
Sikka on Eesti Vabaharidusliidu juhatuse liige. Ta on korraldanud ETV saate "Laulukarusselli" Viljandimaa vooru ning tema õpetatud lapsed on jõudnud ka selle saate finaali

Tunnustus 
2019 – Viljandimaa töötukassa aasta koostööpartner

Viited 

Eesti haridustegelased
Tallinna Ülikooli vilistlased
Sündinud 1971
Alphubel

Alphubel on mägi Šveitsi Penniini Alpides, paiknedes Valais' kantonis Zermatti ja Saasi orgude vahel. See on Allalini rühma osa, mis on Mischabeli rühma alamrühm, mis kulmineerub Domiga (4545 m). Alphubeli mäetipp koosneb suurest jääga kaetud platoost, mis on Fee liustiku osa selle idaküljel. Mäe läänekülg on kaljusem ja palju järsem. Sealt paistab Weingartensee.

Lähimad asulad on Täsch (Zermattist põhja pool) ja Saas-Fee.

Geograafia 

Alphubelist põhja pool on kõrgem Täschhorn, Mischabeli lõunapoolseim tipp, millest eraldab seda Mischabeljochi sadul (3847 m), samas kui lõuna pool asuv seljak on vähem silmatorkav, kulgedes Alphubeljochi (3771 m) kaudu Feechopfilr (3888 m) ja Allalinhornile. Kuigi maapind langeb järsult Mattertali orgu läänes, on idapool tasane ja naabritega võrreldes peaaegu lauge. Iseloomulikult tasane Alphubeli tipp on enamasti kaetud firniga ja sellel on peale põhitipu ka põhjapoolne tipp (4188 m), mis tõuseb vaevu tasase tipuala kohale.

Alphubelist lõikab silmapaistev jäävaba kivine seljak Rotgrat läänesuunas alla Täschi hütini (Täschhütte, 2701 m), samas kui peamine põhja-lõunaseljak ja kirdesse kulgev nimetu seljak on suuresti jääga kaetud. Oma märkimisväärse kõrguse ja nõlvade suhteliselt väikese kalde tõttu on Alphubeli mäetipu alal mitu liustikku: mäetipust loodes ja läänes on Weingarteni liustik, mis on nüüdseks lagunenud kolmeks jäämassiks, ulatudes alla u. 3100 meetrini, mille ees on Weingarteni järv (Weingartensee). Kogu idakülje võtab enda alla piirkonna üks suuremaid liustikke Fee liustik, mille ulatus on üle mitme ruutkilomeetri ja jõuab ikka peaaegu orgu Saas-Fee lähedal. Mäetipu väikseim liustik, Alphubeli liustik, asub edelas.

Ronimisajalugu 

Esmatõusu mäele tegid 9. augustil 1860 Leslie Stephen ja Thomas Woodbine Hinchliff koos teejuhtide Melchior Andereggi ja Peter Perreniga, alustades Täschist ning kaguseljaku ja Alphubeljochi kaudu.

Marsruudid 

Alphubeli morfoloogia ja Saas-Fee funikulüüri lähedus teevad Alphubelist ühe suhteliselt kergemini ronitava neljatuhandelise Šveitsi Alpides. Sellele vaatamata on kõigil tõusudel kõrge mägireisi iseloom koos kõigi sellise tuuri tüüpiliste ohtudega.

Tavamarsruut viib Berghaus Längfluest (2867 m) Saas-Fee kohal üle tasase, kuid lõhedega Fee liustiku mäetippu. Tõus võtab 4-5 tundi.

Teine võimalus, mille baasiks on Saas-Fee, on kõrgetasemeline ekskursioon Mittelallalinist (3457 m), kuhu pääseb hõlpsasti Metro Alpini funikulüüriga. Sealt viib tõus, osaliselt üle kalju, Feejochi (3826 m), Feechopfi ja Alphubeljochi kaudu mäetippu (4 tundi).

Läänest viib tuntum marsruut Täschist Täschalpi ja Täschhütte kaudu ning siit üle Alphubeli liustiku Alphubeljochi kaudu üle peamise lõuna-kagu seljaku (Eisnase) mäetippu. See marsruut võtab umbes 5 tundi.

Hütid 

 Täschi hütt
 Berghaus Längflue
 Britannia hütt, Mittelallalini kaudu
 Kini hütt (Kinhütte)
 Mischabeljochbiwak, varjupaik samanimelisel sadul Alphubeli ja Täschhorni vahel
Rimpfischhorn

Rimpfischhorn on mägi Šveitsi Penniini Alpides.

Esmatõusu mäele tegid 9. septembril 1859 Leslie Stephen ja Robert Living koos teejuhtide Melchior Andereggi ja Johann Zumtaugwaldiga. Nende retk toimus Fluh Alpist Rimpfischwänge kaudu.
Opočno

Opočno (saksa keeles Opotschno) on linn Tšehhis Hradec Králové maakonnas Rychnov nad Kněžnou ringkonnas. Opočno asub Poola piirist 16 km kaugusel, Rychnov nad Kněžnoust umbes 16 km kirdes ja Hradec Královést ligikaudu 21 km idakirdes.

Opočno asub merepinnast 292 meetri kõrgusel.

Viited 

Tšehhi linnad
Hradec Králové maakond
Annika Uudelepp

Annika Uudelepp (sündinud 14. märtsil 1978, varem Velthut) on eesti ametnik, riigivalitsemise ekspert.

Haridus 
Uudelepp sai haldusjuhtimise eriala magistrikraadi Tallinna Ülikoolis 2003. aastal ja on 2008. aastast selle ülikooli doktorant. Ta on teinud teadustööd Oxfordi ülikoolis.

Töö ja ühiskondlik tegevus 
Annika Uudelepp on töötanud Tallinna Ülikoolis, Keskkonnaministeeriumis. Alates 2008 aastast on ta SA Poliitikauuringute Keskus Praxise juhatuse liige ja riigivalitsemise ekspert. Ta on tulundusühistu Tuleva asutaja. 

Alates 2017. aastast töötab ta OECD-s vanemnõunikuna ja nõustab Lääne-Balkani riikide valitsusi valitsemisreformide elluviimisel.

Tunnustus 
2003 – Eesti üliõpilaste teadustöö konkursi preemia (Teaduste Akadeemia)

Viited 

Eesti ametnikud
Tallinna Ülikooli vilistlased
Sündinud 1978
Liisa Past

Liisa Past on eesti ametnik, poliitika-, kommunikatsiooni- ja küberturbeekspert.

Haridus 
Liisa Past lõpetas Miina Härma gümnaasiumi 1999. aastal. Magistrikraadi kommunikatsiooni erialal sai ta 2012. aastal Tartu Ülikoolis. Ta on õppinud politoloogiat ka Norra Oslo ülikoolis ja Columbia ülikooli Barnardi kolledžis.

Töö ja ühiskondlik tegevus 
Liisa Past on töötanud ajakirjanikuna ja kommunikatsioonistrateegina, Riigi Infosüsteemide juhtivanalüütikuna, olnud ametis NATO küberkaitsekeskuse juhtkonnas, USA Arizona osariigi McCaini instituudis, Riigikantselei julgeoleku ja riigikaitse koordinatsioonibüroos. Alates 2021. aasta kevadest töötas ta Siseministeeriumi infotehnoloogia- ja arenduskeskuse (SMIT) infoturbeosakonna juhina, alates 2022. aasta augustist Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi riikliku küberturvalisuse osakonna juhina. Ta on oma tegevuses keskendunud inimõiguste ja demokraatia kaitsele.

Viited 

Eesti ametnikud
Tartu Ülikooli vilistlased
Sünniaeg puudub
Tamm ehitis

Tamm on piire, mis tõkestab pinnavee või maa aluste ojade voolu. Tammide veehoidlad summutavad üleujutusi ning lisaks varustavad veega ka niisuguseid tegevusi nagu niisutamine, tööstuslik kasutamine, vesiviljelus ja laevatatavus. Elektrienergia tootmiseks kasutatakse sageli hüdroenergiat koos tammidega. Tammi kasutatakse ka vee kogumiseks või säilitamiseks, mida saab erinevate alade vahel ühtlaselt jaotada. Varaseim teadaolev tamm on Jordaanias asuv Jawa tamm, mis pärineb 3000 eKr.

Erinevad tammid

Kaartamm 
Kaartamm on kaarekujuline tamm, mille kaare ülaosa on suunatud vette, et luua tugev struktuur, mis on vastupidav tammi taga asuvale veesurvele. Kaartammid on tavaliselt valmistatud betoonist ja vajavad vundamentide ning seinte jaoks head kivimitoetust, seega kasutatakse sedasorti tammesid tavaliselt kitsastes ja järskudes orgudes.

Gravitatsioonitamm 
Gravitatsioonitammid tuginevad paigal hoidmiseks gravitatsioonile. Seesugused tammid on tavaliselt valmistatud betoonist, müüritisest või neist mõlemast ning ristlõikelt on need tavaliselt kolmnurksed. Gravitatsioonitammid peavad olema ehitatud kõlakivile ja sobivad laiade või kitsaste orgude jaoks.

Piilartamm
Piilartammidel on kolmnurkse kujuga seinad või tugipostid, mis on suunatud allavoolu küljele ja paigutatud vahedega, pidades niimoodi vastuvoolu poolt tulevale veesurvele. Piilartammid peavad olema ehitatud litofoni kivile ja on tavaliselt betoonist või müüritisest. Kontrollide vahekauguse tõttu võivad need materjalide osas olla üsna tõhusad.

Turvalisus
Reservuaaride seadus (1975) on reservuaaride ohutuseeskirjade seaduse (1930) uuendatud versioon, millega kehtestati ohutusseadused Ühendkuningriigi veehoidlate jaoks, milles hoitakse vähemalt 25 000 kuupmeetrit vett.

Ehitusinsenerid vastutavad veehoidlate ja nende tammide ohutuse kontrollimise eest. Veehoidlate omanikud on juriidiliselt vastutavad veehoidlate ohutuse säilitamise ja ehitusinseneride regulaarsete kontrollide eest.

Muldpaisudel võivad olla alla- ja ülesvoolu näol praod ja kühmud, mis viitavad ebastabiilsusele. Õõnsuste ilmnemine viitab sellele, et üleujutusvesi on tammi ületanud ja see hakkab allavoolu nõlva mööda erodeeruma.
Oleg Verhodanov

Oleg Vassiljevitš Verhodanov (vene keeles Олег Васильевич Верходанов; 17. märts 1965 Novgorod – 5. aprill 2020) oli vene astrofüüsik ja teaduse populariseerija. 

Tema peamised uurimisvaldkonnad olid raadioastronoomia, kosmoloogia ja kaugete raadiolainete allikate uurimine. 2002. aastast tegeles ta reliktkiirguse andmete analüüsiga.

Oleg Verhodanov lõpetas 1987. aastal Ždanovi-nimelise Leningradi Riikliku Ülikooli matemaatika-mehaanikateaduskonna. Suure osa oma elust elas ta Karatšai-Tšerkessia Zelentšukskaja rajoonis asuvas Nižni-Arhõzi asulas, kus töötas Venemaa Teaduste Akadeemia Astrofüüsika Eriobservatooriumis (viimati juhtivteadurina). 

1993. aastal kaitses Verhodanov väitekirja, mis käsitles raadiolainete allikate uurimismeetodeid 600-meetrisel raadioteleskoobil RATAN-600 (juhendaja akadeemik Juri Pariiski). Sai kandidaadikraadi. 2005. aastal kaitses ta Moskvas vaatlusliku raadioastronoomia alase väitekirja ja sai füüsika-matemaatikadoktori kraadi. 

Verhodanov töötas külalisteadurina 2004. aastal Aarhusi Ülikooli teoreetilise astrofüüsika keskuses ja Niels Bohri Instituudis ning 2005. aastal Imperial College Londonis.

Ta osales paljudes teaduse populariseerimise projektides, kus rääkis Universumi tekkimisest ja selle ehitusest, Peterburi planetaariumis pidas laiale publikule kosmoloogia teemal avalikke loenguid.
 
Oleg Verhodanov suri aprillis 2020 55-aastasena müokardi infarkti tagajärjel.

Venemaa astronoomid
Sündinud 1965
Surnud 2020
Kairėnai

Kairėnai (poola keeles Kojrany) on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Kairėnai piirneb lõunas Galgiaiga, edelas Dvarčionysiga, loodes Baniškėsega ja põhjas Šilėnaiga.

Linnaossa jääb Vilniuse Ülikooli Botaanikaaed. Seal asub Kairėnai kalmistu (üks esimesi eraomandis kalmistuid Leedus). Linnaosa asub Kaira oja kaldal, lääneosa jääb Aukštagirise parkmetsa.

Kairėnai nime kasutati esmakordselt XVI sajandil. Nimekuju järgi otsustades on tegemist leedu päritoluga nimega ja tõenäoliselt isikunimest (tõenäoliselt Kairist) tuletatud kohanimega.

Arheoloogiliste andmete põhjal oli sealse linnamäe ala asustatud IV–VI sajandini. Linnaosa on kujunenud Kairėnai mõisa ümbruskonda. 1931. aastal oli mõisas 71 elanikku. 1933. aastal hakkas sealse mõisa ruumides tegutsema psühhoneuroloogiahaigla. 1945. aastal rajati Kairėnaisse katoliku kabel. 1974. aastal leidis haigla uued ruumid, mõisakompleks läks aga Vilniuse Ülikooli valdusse ning sinna rajati botaanikaaed. Sealne kabel hävis 1982. aastal. Linnaosa on laienenud 1996. aastal Vilniusega liidetud Galgiai küla põhjapoolsesse ossa ja Ližiškėse küla läänepoolsemasse ossa.

Muinsuskaitse all on Kairėnai linnamägi, Kairėnai tumulused ja Kairėnai mõisakompleks.

Viited 

 

Vilnius
Ave Laas

Ave Laas on kodanikuaktivist ja teaduse populariseerija.

Töö ja ühiskondlik tegevus 
Ave Laas on noorte robootikavõistluse Robotex tegevjuht, Eesti Vähihaigete Laste Vanemate Liidu endine projektijuht ja heategevusliku võistluse Pardiralli projektijuht, sihtasutuse Kelmiküla lapsed juhatuse liige, ta on osalenud noorte ettevõtluskonkursi Ajujaht korralduses. Lisaks on ta kaugtööd propageeriva Targa Töö Ühingu juht.

Viited 

Eesti aktivistid
Sünniaeg puudub
Uhlířské Janovice

Uhlířské Janovice (saksa keeles Kohljanowitz) on linn Tšehhis Kesk-Tšehhi maakonnas Kutná Hora ringkonnas. Uhlířské Janovice asub Výrovka jõe ääres, Kutná Horast umbes 16 km lääneedelas ja Praha kesklinnast ligikaudu 51 km kagus.

Uhlířské Janovice asub merepinnast 427 meetri kõrgusel.

Uhlířské Janovicet on esmamainitud 1352. aastal. Oletatakse, et asula on rajatud 13. sajandi keskpaiku.

Viited 

Tšehhi linnad
Kesk-Tšehhi maakond
Aletschhorn

Aletschhorn on mägi Šveitsi Alpides, Jungfrau-Aletschi piirkonnas, mis on kantud UNESCO maailmapärandi nimistusse. Mäe jalamil on Aletschi liustik.

Aletschhorn, Berni Alpide teiseks kõrgeim mägi Finsteraarhorni järel, on ainus kõrgematest tippudest, mis asub täielikult Valais' kantonis. See on aheliku kulminatsioonipunkt, mis kulgeb paralleelselt eraldava seljakuga ja mis ületab seda oma peamiste tippude kõrgusel. Seistes seega Berni Alpide peamise mäestiku ja Penniini Alpide vahel, jagab see Bietschhorni eelist, et ta asub enda ümber asuvate kõrgete tippude suhtes kesksel positsioonil. Sageli arvatakse, et Aletschhornil Alpide tippude panoraamvaadetest kõige ilusam.

Geograafia 

Põhjatiival asub Aletschfirn, mis on Aletschi liustiku osa. Edelas asub Oberaletschi liustik ja kagus asub Mittelaletschi liustik. Mõlemad on Massa jõe valgalas, mis saab alguse Aletschi liustikult ja jõuab Rhône'i jõkke. Selle kauge asukoht liustike keskel tähendab, et Aletschhorn on vaatamata oma kõrgusele harvemini külastatav ja vähem tuntud kui Jungfrau ja Eigeri tipud, mis asuvad umbes 10 km põhja pool.

Ronimisajalugu 

Aletschhornile roniti esmakordselt peaaegu 50 aastat pärast Jungfrau esmatõusu. Esmakordselt Jungfraule ronimisel kasutasid ronijad Aletschfirni baaslaagreid Aletschhorni jalamil.

Aletschhornile ronisid esmakordselt 1859. aastal Francis Fox Tuckett, J. J. Bennen, V. Tairraz ja Peter Bohren. Seltskond veetis öö mõnes kaljulõhes Mittel Aletschi liustiku kohal (mäe idaküljel) ning järgmisel hommikul, 18. juunil, alustas tõusu ja jõudis lumisele seljakule, mis ühendab Dreieckhorni peamise tipuga. Läbipääs piki seda seljakut nii varajasel aastaajal, enne kui lumi on hästi konsolideerunud, hõlmas teatavat riski ja 50° nurga all firninõlva, mis nõudis hoolt ja head sammulõikust. Kuid tippu jõuti ilma suuremate raskusteta. Nagu paljud teised mägironijad, võttis Tuckett kaasa baromeetri ja tegi teaduslikke tähelepanekuid. Ta märkis jäist temperatuuri ja väga tugevat tuult, mis tuiskas lund ja ähvardas ronijaid ümber lükata.

Pärast tippu jõudmist eraldus Tuckett Bennenist ja laskus koos Bohreni ja Tairraziga põhjakülje kaudu. Ta tahtis laskuda otse Lötschentali, kuid varsti pärast nende laskumise algust algas laviin otse mägironijate jalge all. Nad läksid ettevaatlikult tagasi ja laskusid Mittelaletschile.
Strahlhorn

Strahlhorn on mägi Šveitsi Penniini Alpides, paiknedes Valais' kantonis Saas-Feest lõunas ja Zermattist idas. See asub mäestikus, mis eraldab Mattertali ja Saastali ning asub umbes poolel teel Rimpfischhorni ja Schwarzberghorni vahel.

Šveitsis on kolm vähemtuntud sama nimega tippu (3027 m, 3194 m, 3200 m).
Primakovi-nimeline Venemaa Teaduste Akadeemia Maailmamajanduse ja Rahvusvaheliste Suhete Instituut

Primakovi-nimeline Venemaa Teaduste Akadeemia Maailmamajanduse ja Rahvusvaheliste Suhete Instituut (vene keeles Институт мировой экономики и международных отношений имени Е. М. Примакова Российской академии наук) on Venemaal Moskvas asuv Venemaa Teaduste Akadeemia teadusuurimisinstituut. 

Instituudi tegevus on suunatud tänapäeva maailmapoliitika ja maailmamajanduse arengu peamiste suundumuste uurimisele.

Instituut loodi 1956. aastal. Loetakse aastatel 1924–1947 eksisteerinud NSV Liidu Teaduste Akadeemia Maailmamajanduse ja Maailmapoliitika Instituudi (likvideeriti 1947. aastal ÜK(b)P Keskkomitee Poliitbüroo otsuse alusel) õigusjärglaseks.

Instituudi direktori ametis on olnud teiste seas Aleksandr Jakovlev (1983–1985) ja Jevgeni Primakov (1985–1989). Alates 2017. aastast juhib instituuti Fjodor Voitolovski.

Majandusgeograaf Aleksei Kuznetsov töötas aastatel 2013–2019 instituudi asedirektorina.

Välislingid

Instituudi koduleht

Venemaa teadusasutused
Moskva
Martin Karis

Martin Karis (sündinud 20. oktoobril 1981 Tartus) on eesti endine saalihokimängija ja tennisetreener.

Ta lõpetas 2000. aastal Miina Härma Gümnaasiumi ja 2005. aastal Tartu Ülikooli kehakultuuriteaduskonna.

Sportlasena
Alustas 5-aastaselt Tartu Spordikoolis Mart Polakese juhendamisel tennisetreeninguid, 1988–1994 treenis ta Margus Kartau juhendamisel.

Saalihokiga tegeles ta Jari-Petri Anttila juhendamisel. Oli Jõgeva Tähe meeskonnas seitse korda (2000–2001, 2003–2004, 2006, 2009, 2013) ja Augur/Wastelandi meeskonnas üks kord (2012) Eesti meister ning oli viis korda (2000–2004, 2006) Eesti karikavõitja.

Kuulus 1999–2010 Eesti saalihokikoondisse. Ta on osalenud viiel maailmameistrivõistlusel: sai B-divisjonis 2002. aastal 4. (kokku 12.), 2004. aastal 2. (12.) ja 2006. aastal 1. (11.) koha ning A-divisjonis 2008. aastal 8. ja 2010. aastal 7. koha.

Treenerina
Alates 2001. aastast töötas ta tennisetreenerina: 2001–2002 BK Tartu Tenniseklubis, 2002–2005 Tartu Akadeemilises Tenniseklubis ning 2005–2011 Tartu Tamme Tennisekeskuses ja Tartu Tähtvere Tenniseklubis. Alates 2011. aastast on ta MK Tenniseklubi juhatuse liige ja treener (6. kutsetase, 2013), alates 2018. aastast on ta OÜ MK Spordi juhatuse liige.

Isiklikku
Tema isa on Eesti Vabariigi president ning bioloog, haridus- ja muuseumitegelane Alar Karis ning ema on muuseumitegelane Sirje Karis.

Viited

Välislingid

Martin Karise sporditulemused

Eesti saalihokimängijad
Eesti tennisetreenerid
Miina Härma Gümnaasiumi vilistlased
Tartu Ülikooli kehakultuuriteaduskonna vilistlased
Sündinud 1981
Vismaliukai

Vismaliukai (poola keele Wysmałki) on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Vismaliukai piirneb läänes Vinciūniškėsega, edelas Žemoji Veržuvaga, lõunas Vaguvaga, idas Aukštoji Veržuvaga, kirdes aga Aukštieji Karačiūnaiga.

Linnaosa asub Antaviliai metsa serval. Selle lõunapiirile jääb Veržuva hüdrograafiline kaitseala.

Tegemist on endise sõjaväelinnakuga, kus aastast 2015 on arendatud innovatsioonitsooni.

Aastal 1931 oli tegemist Mickūnai valda jääva külaga, kus oli 23 elanikku. Küla oli segarahvastikuga, seal elas nii leedukaid, poolakaid kui ka venelasi. Aastal 1953 rajati sinna polügoon, mis kuulus Vilniuse kõrgemale sõjanduslikule raadioelektroonikakoolile. Polügoonil katsetati uuemat sõjatehnikat ja selle kasutusvõimalusi taktikaliste operatsioonide läbiviimisel. Polügooni juurde rajati ka suhteliselt kaasaegne õppekeskus. Nõukogude perioodil rajati Vismaliukaisse korterelamuid, kuhu asusid elama sõjaväelaste pered. Aastaks 1990 olid Vismaliukai elanikeks üksnes venelased. Aastal 2013 rajati sinna fotoelektriliste uuringute keskus. Aastal 2015 asuti piirkonda rajama ka teisi innovatsiooniga tegelevaid asutusi - energeetika, biomeditsiini ja biotehnoloogiaga seotuid ettevõtteid.

Viited 

  

Vilnius
Rentaablus (ansambel)

Rentaablus oli Eesti vokaal-instrumentaalansambel, mis tegutses aastail 1979–1989. 

Ansambli lõid samasse sõpruskonda kuulunud klassi- ja koolikaaslased Urmas ja Alar Soots, Margus Hanson ja Rein Kinkar, kes kõik läksid peale keskkooli õppima Tartu Riikliku Ülikooli majandusteaduskonda. Ansamblit kutsuti ka Tartu ülikooli majandusteaduskonna üliõpilaste ansambliks. Hiljem liitus ansambliga Margus Hansoni pinginaaber Alar Karis, kes läks õppima veterinaariat Eesti Põllumajanduse Akadeemias.

Mängiti kantrimuusikat, eeskuju olid Kukerpillid. Kõik ansambli liikmed laulsid, algusaegadel mängiti vaid akustilistel pillidel.

Ansambli muusikaliselt tugevamad liikmed olid muusikakooli akordioni eriala lõpetanud Rein Kinkar ja mõnda aega muusikakoolis käinud Alar Karis, kes oskas viiulit mängida.

Ansambli nime ristiisa oli tollane Eesti Üliõpilaste Ehitusmaleva (EÜE) tegelane Igor Gräzin, kes tuli veel nimeta bändiga vestlema pärast nende esinemist ühel 1979. aasta talvisel EÜE üritusel. Gräzin pakkus ansambli nimeks sõna rentaabel, millest kohendamise järel sai Rentaablus.

1978. aastal astus Rentaablus üles festivalil Tartu Sügis, kus sai suure publikumenu osaliseks, neid plaksutati korduvalt lavale tagasi.

Rentaablus mängis malevapidudel, Tartu levimuusikapäevadel, Tartu 2. ehitusvalitsuse pidudel (kuhu neid kutsus Olari Taal), Tartu noortemajas Sõprus keskealiste tantsuõhtutel ja teistel pidudel. Ansambel oli kaasatud Priit Aimla näidendis “Liftis kinni”, kus mängis sketšide vahepalasid. Rentaablus mängis kolmel korral telesaates “Viljaveski” ja kahel korral telesaates “Reklaamiklubi”. Ansambel käis esinemas ka Eestist väljaspool: Koola poolsaarel, Pavlodaris, Poolas, Moskvas Patrice Lumumba nimelises ülikoolis protestilaulude konkursil. Nõukogude aja lõpul, 1990 käidi tuuril Tšehhoslovakkias ja Saksamaal.

Rentaabluse viimastel tegevusaastatel mängisid ansamblis Alar Sootsi ja Alar Karise asemel teised muusikaliselt võimekad tudengid.

Pärast ansambli tegevuse lõppu esines see taas 2007. aasta oktoobris Tartu ülikooli 375. aastapäeva puhul Athena Keskuses toimunud kontserdil "Rohkem kui kontsert", kus esinesid ka teised endised tudengibändid. Sõpruskonnana on pillid kätte võetud bändiliikmete või nende lähedaste sünnipäevadel.

Ansambli koosseis 
 Rein Kinkar – mandoliin, akordion, vokaal
 Margus Hanson – basskitarr, vokaal
 Alar Karis – viiul, vokaal
 Alar Soots – bandžo, mandoliin, akordion, vokaal
 Urmas Soots – kitarr, vokaal

Viited

Välislingid 
 Ansambel Rentaablus. Eesti Rahvusringhäälingu arhiiv, esmaeeter 15.11.1986

Eesti ansamblid
Dent d'Hérens

Dent d'Hérens on mägi Penniini Alpides, Itaalia ja Šveitsi vahelisel piiril. Mägi asub mõned kilomeetrid Matterhornist läänes.

Aosta hütti (2781 m) kasutatakse tavamarsruudil.

Nimi 

Mägi sai oma nime Val d'Hérensi orult kaugemal põhja pool. Algne nimi oli tõenäoliselt Dent Blanche, mis on nüüd lähedalasuva Dent Blancheõi nimi, kust avaneb vaade Val d'Hérensile. Vanematel kaartidel on piirkonnast, kus mõlemad tipud asuvad, antud ainult nimi Weisszahnhorn (saksa keelest: valge hamba tipp), prantsuskeelne nimi (Dent Blanche) ilmus alles 1820. aastal. Kuna kartograafid tegid oma vaatlusi tavaliselt kaugetest kohtadest eemal ja ka kuna Dent d'Hérens on mõnikord Dent Blanche'i taha peidetud, seega vähem nähtav, sai viimane nime. Alam-Val d'Hérensi elanikud kutsusid Dent d'Hérensit Dent Blanche'iks, kuid Ülem-Val d'Hérensi elanikud kutsusid seda Dent de Rongiks või Dent d'Erinsiks, aidates kaasa üldisele segadusele. Tänapäeval kasutatavad nimed on ametlikud pärast Dufouri kaardi valmimist 1862. aastal.

Geograafia 

Dent d'Hérens asub peamisel Alpide veelahkmel Šveitsi Valais' kantoni (põhjas) ja Itaalia Valle d'Aosta piirkonna (lõunas) vahel. Mäe põhjakülg on Rhône'i valgala osa, samas lõunapool on Po valgala osa.

Dent d'Hérens asub Matterhornist 4 km läänes ja Cervinia külast põhja pool Itaalia (lõuna) poolel. Šveitsi (põhja) poolel kõrgub mägi Zmutti liustiku kohal kauges Zmutti orus, 12 km Zermatti linnast eemal. Vaatamata oma nimele ei jäta Dent d'Hérens Val d'Hérensit tähelepanuta, nagu seda teeb mõne kilomeetri kaugusel põhja pool asuv Dent Blanche.

Ronimisajalugu 

Esmatõusu mäele tegid Florence Crauford Grove, William Edward Hall, Reginald Somerled Macdonald, Montagu Woodmass, Melchior Anderegg, Jean-Pierre Cachat ja Peter Perren 12. augustil 1863. Edward Whymper, Jean Antoine Carrel ja Luc Meynet üritasid mäge paar päeva varem proovida, kuid Whymper nõudis, et nad taanduksid kavandatud marsruudilt lääneharjale lahtise kalju tõttu.

Esimese talvise tõusu tegid M. Piacenza, J. J. Carrell ja G. B. Pellisier 16. jaanuaril 1910.

1300-meetrist põhjakülge uurisid esmakordselt George Ingle Finch, T. G. B. Forster ja R. Peto 2. augustil 1923 põhjakülje diagonaali või 'Finchi marsruudi' kaudu. Pigem läbiva kui otsetõusva joonena vältis see mäekülje peamisi raskusi; need lahendati kaks aastat hiljem 'Welzenbachi marsruudi' otsejoonega (Willo Welzenbach ja Eugen Allwein) 10. augustil 1925, mida võib pidada mäekülje esimeseks tõusuks. 5. augustil 1959 tegi Wilfrid Noyce koos C. J. Mortlocki ja Jack Sadleriga esimese Briti tõusu Welzenbachi marsruudil. Sellel marsruudil toimus suur päästeoperatsioon esimesel talvisel tõusul 14.-17. märtsil 1964. Olles roninud mäeküljel ja ööbinud tipus, elasid saksa (Gerhard Deweß ja Leo Herncarek), poola (Jerzy Hajdukiewicz ja Krzysztof Berbeka) ning Šveitsi (Eckhart Grassmann, Pierre Monkewitz ja Dieter Naef) ühendtiimi ronijad edela poole laskumisel üle kaks kukkumist, üks 200 m. Vigastada saanud mägironijad olid enne päästmist neli päeva mäel kinni, Berbeka suri hiljem haiglas ning Deweß ja Naef vajasid amputatsioone.
Žemieji Karačiūnai

Žemieji Karačiūnai (poola keeles Karaczuny Dolne) on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Žemieji Karačiūnai piirneb edelas Veržuvaga, lõunas Vinciūniškėsega, idas Aukštieji Karačiūnaiga, põhjas Vismalaiga, loodes Pečiukaiga, läänes üle Nerise Ožkiniaiga.

Linnaosa asub Antaviliai metsas. Žemieji Karačiūnai on aianduskooperatiivide piirkond.

Aastal 1905 mainitakse kahte Mickūnai valda jäävat Karačiūnai nimelist asulat, ühes oli 15, teises aga 21 elanikku. Tsaariajal hakkas küla kandma venekeelset nimekuju Карачуны Дольнэ. Aastal 1931 oli külas 20 elanikku.

Viited 

Vilnius
Aukštieji Karačiūnai

Aukštieji Karačiūnai (poola keeles Karaczuny Górne) on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Aukštieji Karačiūnai piirneb läänes Žemieji Karačiūnaiga, kirdes Šilasega, lõunas Vinciūniškėsega, kagus Vismaliukaiga, põhjas Antaviliaiga, loodes aga Vismalaiga.

Linnaosa asub Antaviliai metsas. Itta jääb Tapeliai maastikukaitseala. Aukštieji Karačiūnais on aianduskooperatiive ja individuaalelamuid.

XIX sajandi lõpuaastatel oli linnaosa kohal asula, kus oli 7 elanikku, kõik katoliiklased. Aastal 1905 mainitakse kahte Mickūnai valda jäävat Karačiūnai nimelist asulat, ühes oli 15, teises aga 21 elanikku. tsaariajal hakkas küla kandma venekeelset nimekuju Карачуны Гурнэ. Aastal 1931 oli külas 52 elanikku.

Viited 

Vilnius
Breithorn

Breithorn (saksa keelest: "lai sarv") on Penniini Alpide mäestik, millel on sama nimega kõrgeim tipp (kuid ka Breithorn (läänepoolne tipp)), asudes Šveitsi ja Itaalia vahelisel piiril. See asub Alpide peaahelikus, umbes poolel teel Matterhorni ja Monte Rosa vahel ning Theoduli kurust idas. Suurem osa massiivist on jäätunud ja sisaldab mitmeid teiseseid tippe, kõik asuvad peamisest tipust idas: Kesk-Breithorn, läänepoolne Breithorni kaksik (või Ida-Breithorn), Gendarm (või idapoolne Breithorni kaksik) ja Roccia Nera. Peamist tippu eristatakse mõnikord nimega Lääne-Breithorn (saksa: Breithorn (Westgipfel), itaalia: Breithorn Occidentale). Lähimad asulad on Zermatt (Valais' kanton) ja St-Jacques (Valle d'Aosta).

Breithorni peetakse kõige kergemini ronitavaks neljatuhandeseks Alpide tipuks. Selle põhjuseks on Klein Matterhorni õhutramm, mis viib ronijad Zermattist üle 3820 m kõrgusele alguspunkti. Tavamarsruut (lõunaedelatiib) on mäe Itaalia poolelt (lõunapool) ja jätkub üle liustikuplatoo enne tippuronimist 35 kraadisel lumenõlval. Kogenematud mägironijad võivad aga sattuda tõsistesse raskustesse, kui lumekarniiside läheduses või halva ilmaga ette ei vaadata. Kogenud mägironijatele, kes soovivad rohkem väljakutseid, on teine võimalus Breithorni harja poolik läbimine.

Breithornile ronisid esimesena 1813. aastal Henry Maynard (climber), Joseph-Marie Couttet, Jean Gras, Jean-Baptiste Erin ja Jean-Jacques Erin.
Amrullah Saleh

Amrullah Saleh (sündinud 15. oktoobril 1972 Panjshayris) on afgaani poliitik, aastast 2021 Afganistani presidendi kohusetäitja.

Isiklikku
Saleh on usutunnistuselt sunniit, ta on abielus, viie lapse isa. Ta valdab dari, puštu ja inglise keelt.

Viited

Välislingid
 Live  Taliban push to seize last holdout Afghan valley. BBC News, 3. september 2021
 The nine lives of Amrullah Saleh, Afghanistan’s former spy chief and VP hopeful. France 24, 31. juuli 2021
 Amrullah Saleh: Is the Afghan peace process running out of road? HARDTalk, 9. aprill 2021 (audiofail, inglise keeles, 23 min)

Afganistani poliitikud
Sündinud 1972
Georg Männik

Georg Männik (sündinud 5. jaanuaril 1955) on eesti tervishoiu- ja sotsiaalkindlustusekspert.

Haridus 
Männik lõpetas Elva keskkooli 1973. aastal, Tartu Ülikooli 1978. aastal stomatoloogina ning 1983. aastal Tallinna Tehnikaülikooli elektroonikainsenerina.

Töö ja ühiskondlik tegevus 
Männik on üks Eesti ravikindlustussüsteemi autoreid.

Ta on töötanud Ministrite Nõukogus vanemreferendina, Riigikontrolli peakontrolörina, sotsiaalministri asetäitjana, Sotsiaalkindlustusameti peadirektorina, ERGO Kindlustus juhatuse liikmena, Baltimaades, Rumeenias, Gruusias, Ukrainas ja Venemaal Euroopa Liidu sotsiaalkindlustus- ja tervishoiueksperdina.

Samuti olnud Tallinna Kesklinna linnaosakogu liige, revisjonikomisjoni esimees ja hariduskomisjoni liige.

Georg Männik sai 2016. aastal Põhja-Eesti Regionaalhaigla nõukogu esimeheks.

Männik sai 2017. aastal EELK Tallinna Toompea Kaarli koguduse nõukogu liikmeks.

Ta on erakonna Isamaa Erakonna liige alates novembrist 2001.

Isiklikku 
Männik on kuulunud Eesti laskekoondisse ning püstitanud nii individuaalselt kui meeskondlikult Eesti rekordeid.

Viited 

Eesti tervishoiutöötajad
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna vilistlased
Sündinud 1955
Tallinna Tehnikaülikooli vilistlased
Tõnu Pekk

Tõnu Pekk on eesti ettevõtja ja investor.

Haridus 
Ta sai 1995 aastal bakalaureuskraadi Tartu Ülikooli majandusteaduskonnas, 1999 aastal sai finantsteaduste magistrikraadi Londoni ärikoolis.

Töö ja ühiskondlik tegevus 
Tõnu Pekk on töötanud Swedbanki erinevatel juhikohtadel, ta on tulundusühistu Tuleva asutaja, juhatuse liige ja fondijuht.

Pekk on olnud EBS-i õppejõud.

Ta on Noore õpetlase stipendiumi algataja ja nõukogu liige.

Tunnustus 
2020 – Aasta investor

Viited 

Eesti ettevõtjad
Tartu Ülikooli majandusteaduskonna vilistlased
Sünniaeg puudub
HARDtalk

"HARDtalk" on BBC kanalitel News, World News ja World Service edastatav tele- ja raadiosaade.

Päevakajalisi teemasid käsitlev saade on eetris eri aegadel.

Intervjueeritavad (valik)
Saates on intervjueeritud mitmeid tuntud avaliku elu tegelasi, kelle seas on olnud:

 Maya Angelou
 Kofi Annan
 Benazir Bhutto
 Hugo Chávez
 Noam Chomsky
 Michael Collins
 F. W. de Klerk
 Recep Tayyip Erdoğan
 William Frankland
 Mihhail Gorbatšov
 Angelina Jolie
 Kaja Kallas
 Sherin Khankan
 Bernice King
 Nelson Mandela
 Mira Marković
 Robert Mugabe
 Nadia Murad
 Olusegun Obasanjo
 Teodoro Obiang
 Urmas Paet
 Cyril Ramaphosa
 Thein Sein
 Nina Simone
 Leïla Slimani
 Desmond Tutu
 Judit Varga
 Gore Vidal

Viited

Välislingid
 Saate osade loend

Suurbritannia telesaated
Bataalne žanr

Bataalne žanr (inglise keeles military art) on sõjatemaatikat viljelev kujutava kunsti žanr (valdavalt maaližanr).

Sõjakäiku kujutav maal võib liigituda ühtlasi olustikumaaliks. Merelahingut kujutav maal liigitatakse enamasti meremaaliks.

Bataalse žanri viljelejaid nimetatakse batalistideks.

Tuntud bataliste
Standish Backus
Denis Dighton
Nikolai Dmitrijev-Orenburgski
Charles Edwin Fripp
Peter von Hess
Alexander von Kotzebue
Louis-François Lejeune
Emanuel Leutze
Maximilian Maksolly
Viktor Mazurovski
Alphonse de Neuville
Frants Rubo
Nikolai Samokiš
Alexander Sauerweid
Sidney Simon
Elizabeth Thompson
John Trumbull
Horace Vernet
Gottfried Willewalde
Adolphe Yvon

Välislingid

Kujutava kunsti žanrid
Sõjandus
Merli Mirk

Lapsepõlv

Merli Mirk (Karu) on vaimne tervendaja, selgeltnägija ja auramediaator.

Sündinud 30. detsembril 1972 Valgamaal Tõrva linnas. Neljalapselisest perest, pere teine laps. Kuni aastani 2005 elas Tõstamaal.  Juba lapsepõlves huvitus loodusest, inimese psühholoogiast ja kirjutas luuletusi ja jutustusi. 

Perekond

Esimene poeg Helar Martson 8. veebruar 1994

Esimene tütar Meriliis Martson 28. detsember 1999

Teine poeg Reio Martson 5. oktoober 2003

Hariduskäik

Läbis Sathya Sai Baba meditatsiooni koolituse aastal 1989

Lõpetas Tõstamaa Keskkooli aastal 1991 

Omandas kokk ll kutse aastal 2008

Omandas lapsehoidija ll kutse aastal 2008

Omandas tegevusjuhendaja kutse aastal 2011

Läbis auramediaatorite koolituse aastal 2011

Töökäik

On töötanud kokana, lapsehoidjana, klienditeenindajana ja tegevusjuhendajana.

Aastal 2012 asutas MTÜ Loov Rõõm. Aastast 2015 tegeleb inimeste vaimse tervendamisega. Ta tegeleb kanaldamise ja meditatsiooniõhtute korraldamisega. 

Looming

Hooandja toetusel ilmus aastal 2015 CD-plaat  „Merli Meditatsioonid“

Aastal 2020 ilmus audio-raamat USB-vormis "Armastan ennast õnnelikuks"

Välislingid

http://www.headsoovid.eu/

https://youtube.com/user/siilikene72

https://www.facebook.com/loov.room
Vorbuse pilpaküla

Vorbuse pilpaküla on mitteametlik asula Tartumaal, Vorbuse küla haldusalas.

Pilpaküla tekkis Nõukogude okupatsiooni ajal, mil raudteetöötajatele jagati raudtee aladele jäävaid maid aiamaadeks. Ajapikku ehitati aiamaadele hooned, suvilad, milles hakati mõnel juhul ka püsivalt elama. Vorbuse pilpaküla asub endiselt Eesti Raudtee aladel, 100% transpordimaana määratletud maal. Seoses läheduses Emajõel asuva vana Jänese raudteesilla asemel uue silla kasutuselevõtu ning trassi õgvendamisega lammutati osa hooneid.

Vaata ka 

 Tallinna lennujaama pilpaküla
 Tartu hiinalinna aiamaad

Viited 

Asulad
Tartumaa
Antaviliai

Antaviliai (ka Antavilis, poola keeles Antowil või Antowile) on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Antaviliai piirneb kirdes Vyriaiga, läänes Liepynėga, edelas Vismalaiga, lõunas Aukštieji Karačiūnaiga, idas aga Šilasega.

Linnaosa asub Antaviliai ja Nemenčinė metsade vahel, Antavilise oja kaldal. Seal asub Antaviliai kalmistu. Linnaossa jäävad veekogu nimega Antavilio pusdubenis, Antavilise järv ja Väike Antavilise järv. Antaviliais on  postkontor ja vanadekodu, põhjapoolsem osa on aianduskooperatiivide piirkond.

Antaviliai varasem nimekuju oli tõenäeoliselt Antavilkas või Antavilkai. Asula nimi pandi aastal 1554 kirja kui Hontowielk, aastal 1736 kui Antowilla, aastal 1791 aga kui Антовиль. Nimi tuleneb sealsest järvest, millele viitab veekogudest nime saanud paikaldele tüüpiline eeliide Anta-. 

Sealset mõisa mainiti esmakordselt XVII sajandil. Selle esimesed omanikud olid Pacid, hiljem kuulus see Korsakkidele ja Radziszewskitele. 

Aastal 1905 oli Antaviliai mõisas 39 elanikku. Aastal 1931 oli seal 128 elanikku. Aastal 1959 oli  Antaviliai küla, kus oli 196 elanikku. Küla liideti Vilniusega aastal 1969.

Aastail 2004-2006 kasutas LKA sealset talli kinnipidamisasutusena.

Muinsuskaitse all on Antaviliai mõisakompleks.

Viited 

Vilnius
Tallinna lennujaama pilpaküla

Tallinna lennujaama pilpaküla (ka Soodevahe pilpaküla) on mitteametlik asula, mis tekkis Nõukogude okupatsiooni ajal praeguse Rae valla ja Tallinna lennujaama aladel asuva Tallinna lennujaama lennuraja otsa esmalt aiamaadeks mõeldud alale, kuhu aiamaalappide kasutajad hakkasid rajama hooneid ja suvilaid, mõned ka elamuid. Küla lammutati osaliselt 2000. aastate lõpus, kui pikendati Tallinna lennujaama lennurada.

Ajalugu 
Pilpaküla rajasid 1980. aastatel Dvigateli tehase ja Talleksi töötajad, kellele anti maalapid 20 aastaks rendile. Aiamaadele ei lubatud külvata muud peale üheaastaste aedviljade ja lisaks mitmeaastaste taimede ja puude istutamisele oli keelatud ka ehitiste rajamine, kuid keelule vaatamata rajati ka hooned.

Vaata ka 

 Vorbuse pilpaküla
 Tartu hiinalinna aiamaad

Viited 

Asulad
Rae vald
Franz Malmsten juunior

Franz Malmsten juunior (sündinud 7. september 1999) on eesti näitleja.

Haridus 
Ta lõpetas 2019. aastal Vanalinna hariduskolleegiumi (21. lend). Seejärel õppis aasta Londonis näitlemist. 2020. aastast õpib ta Tallinna Ülikooli Balti filmi, meedia, kunstide ja kommunikatsiooni instituudis.

Filmid 

 2016 – "Klassikokkutulek" – Joonas
 2018 – "Klassikokkutulek 2: Pulmad ja matused" – Joonas
 2019 – "Klassikokkutulek 3: Ristiisad" – Joonas
 2019 – "Kiirtee põrgusse" – Markus
 2020 – "Talve" – Arnold Tali
 2021 – "Öölapsed" – Noormees peol
 2021 – "Kiik, kirves ja igavese armastuse puu" – Kaarel Ploom
 2022 – "Soo" – Toomas
 2022 – "Apteeker Melchior" – Kilian

Televisioon 

 2017 – "Nukumaja" – Gabriel
 2019 – "Kättemaksukontor" – Axel Sigmund

Isiklikku 
Ta on näitlejate Harriet Toompere ja Mait Malmsteni poeg.

Viited

Välislingid 

 Franz Malmsten juunior Eesti filmi andmebaasis
 Franz Malmsten juunior andmebaasis IMDb (inglise keeles)

Eesti näitlejad
Sündinud 1999
Andrea

Andrea on eesnimi, mida kasutatakse nii mehe- kui naisenimena.

2021. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Andrea 92 mehel ja 164 naisel. Andrea oli levikult 688. mehenimi ja 593. naisenimi.

Kõige populaarsem oli eesnimi Andrea vanuserühmas 20–24, kus neid on 10 000 elaniku kohta 7,51, ning Võru maakonnas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 2,26. Andrea oli keskmiselt 27 aasta vanune (mediaanvanus oli 25).

Nime kandjaid 
Andrea Bocelli
Andrea Dworkin
Andrea Henkel
Andrea Pozzo

Viited 

Eesnimed
Aiguille Verte

Aiguille Verte ([eɡɥij vɛʁt]) (prantsuse keelest 'roheline nõel') on mägi Mont Blanci massiivis Prantsuse Alpides.

Esmakordselt ronisid sellele 29. juunil 1865 Edward Whymper, Christian Almer ja Franz Biner, kaks nädalat enne saatuslikku Matterhorni tõusu. Whymper ei saanud ronida koos oma tavalise teejuhi Michel Croziga, kes pidi Chamonix's klienti ootama. Selle tulemusena palkas Whymper Christian Almeri, kes oli 1854. aastal olnud koos Alfred Willsiga Wetterhornil.

Teise tõusu tegid Charles Hudson, T. S. Kennedy ja Michel Croz Moine'i seljaku kaudu. Esimene naine Aiguille Verte'ile ronimas oli Lucy Walker 1870. aastal. Arête Sansi esimese tõusu tegi Nicolas Jaeger 1972. aastal.

Galerii
Mönch

Mönch (saksa keeles "munk") on mägi Šveitsis Berni Alpides. Koos Eigeri ja Jungfrauga moodustab see väga äratuntava mäerühma, mis on kaugelt nähtav.

Mönch asub Valais' ja Berni kantonite vahelisel piiril ning moodustab osa Jungfrau ning Jungfraujochi (läänes) ja Eigeri (idas) vahelisest seljakust. See on Mönchsjochi kurust (3650 m) ja Mönchsjochi hütist läänes ning Jungfraufirnist ja Ewigschneefäldist põhjas (kaks suure Aletschi liustiku lätet). Mönchi põhjakülg moodustab järsu seina Lauterbrunneni oru kohal.

Jungfrau raudteetunnel kulgeb otse tipu all (u. 3300 m).

Tippu ronisid esmakordselt 15. augustil 1857 Christian Almer, Christian Kaufmann, Ulrich Kaufmann ja Sigismund Porges.

Galerii
Schreckhorn

Schreckhorn on mägi Berni Alpides. See on kõrgeim tipp, mis asub täielikult Berni kantonis. Schreckhorn on põhjapoolseim neljatuhandeline Euroopas.

Schreckhorn asub 10 km Grindelwaldist kagus Ülemise ja Alumise Grindelwaldi liustiku vahel. Piirkonna moodustavad asustamata liustikuorud, suur Aare liustik ja Fiescheri liustik. Lauteraarhorni tipp asub väga lähedal ja ulatub peaaegu samale kõrgusele. Berni Alpide kõrgeim tipp Finsteraarhorn asub 6 km lõuna pool.

Geoloogiliselt on Schreckhorn Aarmassiivi osa.

Ronimisajalugu

Esimese mäkketõusu tegid 16. augustil 1861 Leslie Stephen, Ulrich Kaufmann, Christian Michel ja Peter Michel. Nende tõusutee, ülemise Schrecki uurde kaudu Schrecksattelile ja siis kaguseljakule, oli tavamarsruut järgmiseks 50 aastaks, kuid nüüd kasutatakse seda harva.

Tippu üritati mitu korda enne sedagi, eriti Šveitsi loodusteadlane Joseph Hugi 1828. aastal ja Pierre Jean Édouard Desori (Šveitsi geoloog) teejuhiga seltskond 1842. aastal.

Esimese tõusu edelaseljakult – Schreckhornile ronimise tavamarsruut – tegid John Wicks, Edward Branby ja Claude Wilson 26. juulil 1902. Nad otsustasid kohalike teejuhtide abita väga järsule seljakule ronida ja neil õnnestus tippu jõuda. Loodeseljakule (Andersongrat) ronisid 7. augustil 1883 esimestena John Stafford Anderson ja George Percival Baker koos teejuhtide Ulrich Almeri ja Aloys Pollingeriga.

Strahleggi hütti, mille hävitas laviin, asendab Schreckhorni hütt (2520 m). Schreckhornile võib tõusta ka Glecksteini hütist (2317 m) ja Lauteraari hütist (2392 m).
Morea

Morea (kreeka keeles Μορέας või Μωριάς) oli kesk- ja varauusaegne nimetus, mida kasutati Lõuna-Kreekas asuva Peloponnesose poolsaare kohta. Seda kasutasid Bütsants (vt Morea despootkond), Osmanite riik (vt Morea ejalett) ja Veneetsia vabariik (vt Morea kuningriik).

Kreeka ajalugu
Krookusnarmik

Krookusnarmik (Sarcodontia crocea) on torikulaadsete seltsi kuuluv liik seeni.

Krookusnarmik elab vaid väga vanadel õuna- ja pirnipuudel.

Seent peeti Eestis väljasurnuks, kuid 2010ndail aastatel leiti teda üksikutest kohtadest Lääne-Eesti saartel ja Põhja-Eestis.

Küpsed viljakehad on tugeva õuna- või ananassi-lõhnaga.

Torikulaadsed
Eesti torikulaadsed‎
Poola Rahvavabariik

Poola Rahvavabariik (poola keeles Polska Rzeczpospolita Ludowa; lühend Poola RV) oli aastatel 1947–1989 riik Kesk-Euroopas, tänapäeva Poola Vabariigi eelkäija. Lõpuaastatel elas riigis umbes 37,9 miljonit inimest, seega oli Poola RV Euroopa ja Idabloki suuruselt teine kommunistlik riik. Tegu oli marksist-leninistliku unitaarriigiga, mis kuulus ka Varssavi Lepingu Organisatsiooni. Suurimad linnad olid pealinn Varssavi, tööstuslinn Łódź ning sümboolne kultuuripealinn Kraków. Poola RV piirnes põhjas Läänemerega, idas Nõukogude Liiduga, lõunas Tšehhoslovakkiaga ning idas Ida-Saksamaaga.

Poolas kehtis aastatel 1952–1989 kommunistlik režiim, mis kehtestati, kui Punaarmee vallutas riigi teise maailmasõja ajal Saksa okupatsiooni alt enda kontrolli alla. Riigi ametlik nimi aastatel 1947–1952 oli 1947. aastal kehtima hakanud ajutise Väikese põhiseaduse järgi Poola Vabariik (Rzeczpospolita Polska). 

Nimekuju "Rahvavabariik" võeti vastu 1952. aasta põhiseadusega. Nagu teisedki Idabloki riigid (Ida-Saksamaa, Tšehhoslovakkia, Ungari, Rumeenia, Bulgaaria ja Albaania) oli Poola RV Nõukogude Liidu satelliitriik, kuid ei kuulunud NSVL-i koosseisu.

Poola Rahvavabariik oli üheparteiriik, mida iseloomustas pidev sisemine püüdlus demokraatia poole. Põhiline poliitiline jõud oli Poola Ühendatud Töölispartei, mis tegi riigist ametlikult sotsialistliku riigi. Poola oli teistest Idabloki riikidest liberaalsem. Kogu enda eksistentsi vältel räsisid Poolat majandusraskused ja sotsiaalne ebastabiilsus. Riigi rahvas lõhenes partei toetajateks, partei oponentideks ja poliitikavälisteks inimesteks. Hoolimata sellest saavutati Poola Rahvavabariigi ajal nii mõndagi märkimisväärset: paranesid üldised elutingimused, toimus kiire linnastumine ning kõikidel kodanikel oli ligipääs haridusele ja tervishoiule. Sündimus oli kõrge ning riigi rahvaarv pea kahekordistus aastatel 1947–1989. Partei suurimad saavutused olid teises maailmasõjas hävinud Varssavi ülesehitamine ja kirjaoskamatuse väljatõrjumine.

Relvajõudude põhiline haru oli Poola Rahvaarmee, lisaks olid riigis sees Nõukogude armee väeüksused. Poola Rahvavabariigis tegutses salapolitsei UB/SB, mis sarnanes Ida-Saksamaa Stasile ja Nõukogude KGB-le. Ametlik politseiüksus, mis vastutas nt meeleavalduste vägivaldse mahasurumise eest, nimetati Kodanike Miilitsaks. Miilitsa eriüksus ZOMO suhtus kommunistide kriitikutesse karmilt: meeleavaldajaid koheldi vägivaldselt, opositsiooniliidreid vahistati ning režiimi poolt tapeti kokku vähemalt 22 000 inimest. Selle tulemusel oli Poola vanglates palju kinnipeetavaid, kuid kuritegevust oli rekordvähe.

Viited

Kirjandus

Välislingid
PRL at Czas-PRL.pl (poola keeles)
Internetowe Muzeum Polski Ludowej at PolskaLudowa.com (poola keeles)
Muzeum PRL at MuzeumPRL.com (poola keeles)
Komunizm, socjalizm i czasy PRL-u at Komunizm.eu (poola keeles)
Propaganda komunistyczna (poola keeles)
PRL Tube, a categorized collection of videos from the Polish Communist period (poola keeles)

Poola ajaloolised riigid
20. sajand Poolas
Metsavendlus Baltimaades

Sissisõda Baltimaades oli periood, mil Baltimaade metsavennad (läti keeles mežabrāļi, leedu keeles miško broliai) võitlesid teise maailmasõja ajal alanud Nõukogude okupatsiooni vastu. Sarnased Nõukogude-vastased vastupanuliikumised tegutsesid Nõukogude Liidu kommunistliku režiimi vastu nt ka Bulgaarias, Poolas, Rumeenias ja Lääne-Ukrainas.

Punaarmee okupeeris Baltimaad aastatel 1940–1941 ning pärast Saksa okupatsiooni uuesti aastatel 1944–1945. Aastate jooksul muutusid stalinistlikud repressioonid rängemaks ning umbes 50 000 Eesti, Läti ja Leedu elanikku otsustas varjuda metsadesse, et sealt võimude eest peidukohta leida ning sealt valitsusevastaseid rünnakuid läbi viia.

Hinnanguliselt osales nii Eestist kui Lätist 10 000 metsavenda ja Leedust 30 000. Lisaks oli metsavendadel külades ja linnades palju abilisi. Metsavendlus lõppes NSV Liidu relvajõudude ülemvõimu tõttu suures osas viiekümnendatel. Eesti viimane metsavend August Sabbe hukkus alles 1978. aastal.

Vaata ka
 Nõukogude-vastased partisanid
 Osula lahing
 Nõukogude okupatsioon Eestis, Lätis ja Leedus
 Operatsioon Priboi

Viited

Kirjandus
 Daumantas, Juozas L. (1975). "Fighters for Freedom", Manyland Books, New York, ISBN 0-87141-049-4
 
 Razgaitis, Darius. Forest Brothers from the West, research thesis, 2002.
 Rieber, Alfred J. (2003). Civil Wars in the Soviet Union. Kritika: Explorations in Russian and Eurasian History 4.1, 129–162.
 Smit, Mikie (1865). "The Legend of The Forest"
 Vardys, V. Stanley (1965). Lithuania Under the Soviets: Portrait of a Nation, 1940–65, F. A. Praeger, New York

Välislingid
 Genocide and Resistance Research Centre of Lithuania
 Lithuanian Tauras District Partisans and Deportation Museum
 War Chronicle of the Partisans – Chronicle of Lithuanian partisans, June 1944 – May 1949, prepared by Algis Rupainis
 «Forest Brothers – Fight for the Baltics» – official YouTube channel of NATO, 2017
 Documentary examines the fight of the 'Forest Brothers'. 9. oktoober 2020. Läti Rahvusringhääling.

Baltimaade ajalugu
Biograd na Moru

Biograd na Moru on Horvaatias Dalmaatsia põhjaosas asuv linn. Tänane Zadari maakonna halduskeskus oli kunagise keskaegse Horvaatia kuningriigi pealinn. See asub Aadria mere rannikul ning seda eraldab Pašmani saarest kaks väikesaart Otok Planac ja Sveta Katarina. Seda läbib Zadarist ja Sukošanist lähtuv maantee, mis suundub Vodice ja Šibenikku.

Linn on tuntud kui turismikuurort, esimesed turistid saabusid 1920. aastatel Tšehhoslovakkiast ja selle esimene hotell ehitati 1935. aastal.

Välislingid

Horvaatia linnad