Hüperrealism

Hüperrealism on kõrgresolutsiooniga fotot meenutav maalikunsti ja skulptuuri žanr, mida peetakse fotorealismi edasiarenduseks. Terminit kasutatakse 21. sajandi alguses Ameerika Ühendriikides ja Euroopas välja kujunenud sõltumatu kunstiliikumise ja -stiili kohta.

Ajalugu
Prantsuskeelse sõna hyperréalisme mõtles välja Belgia kunstikaupmees Isy Brachot, et kasutada seda oma Brüsselis asuva galerii 1973. aasta näituse nimena. Näitusel olid ülekaalus Ameerika fotorealistid Ralph Goings, Chuck Close, Don Eddy, Robert Bechtle ja Richard McLean, kuid esindatud olid ka mõjukad Euroopa kunstnikud Gnoli, Richter, Klapheck ja Delcol. Sellest ajast alates on Euroopa kunstnikud ja kunstikaupmehed kasutatud nimetust "hüperrealistid" fotorealismi esteetikast mõjutatud kunstnike kohta. Ameerika kunstnik Denis Peterson, kelle teedrajavaid töid peetakse fotorealismi haruks, rakendas mõistet "hüperrealism" uue, 21. sajandi alguse, liikumise ja selle killustunud kunstnikerühmituse kohta. Graham Thompson on öelnud:"Üks näide sellest, kuidas fotograafia sulandus kunstimaailma, on fotorealistliku maalikunsti edu 1960. aastate lõpus ja 1970. aastate alguses. Seda kutsutakse ka superrealismiks või hüperrealismiks ning kunstnikud nagu Richard Estes, Denis Peterson, Audrey Flack ja Chuck Close töötasid sageli kaadritega, et luua maale, mis näiksid fotodena".

Kuid hüperrealism vastandub 20. sajandi lõpu traditsiooniliste fotorealistlike maalide üks-ühele kujutamisele. Hüperrealistlikud maalijad ja skulptorid kasutavad fotosid allikana, millest nad loovad detailsema tõlgenduse. Sellise, mis erinevalt fotorealismist, on tihti narratiivne ja emotsionaalne. Rangelt fotorealistlikud maalijad kalduvad ühtlase illustreeriva kujutamisstiili säilitamise nimel jäljendama fotosid ning eiravad või üldistavad teatud detaile. Nad jätavad sageli välja inimlikud tunded, poliitilise väärtuse ja lugu jutustavad elemendid. Kuna fotorealism arenes popkunstist, oli maalide stiil ainulaadselt range, täpne ja teravalt mehaaniline ning rõhutas üksluiseid ja igapäevaseid kujundeid.

Hüperrealism seevastu, olles siiski olemuselt fotograafiline, hõlmab pehmemat ja palju keerukamat keskendumist kujutavat ainest, esitades seda elava ja  käegakatsutava objektina. Need hüperrealistlikel maalidel ja skulptuuridel olevad objektid ja stseenid on piinlikult üksikasjalikud, et luua illusioon reaalsusest, mida algsel fotol pole näha. Teiste sõnadega on need sürreaalsed, kuna saavutatud illusioon on jäljendatud reaalsuse veenev kujutis. Tekstuurid, pinnad, valgusefektid ja varjud tunduvad selgemad ja eristuvamad, kui selle aluseks olnud foto või isegi tegelik subjekt.

Hüperrealismi juured on Jean Baudrillard' filosoofias, "millegi matkimisel, mida tegelikult pole kunagi eksisteerinud". Nii loovad hüperrealistid võltsreaalsuse, veenva illusiooni, mis põhineb tegelikkuse jäljendamisel, digitaalsel fotol. Hüperrealistlikud maalid ja skulptuurid on sündinud digitaalsete kaamerate ja kõrge eraldusvõimega kuvarikujutistest. Kui fotorealism jäljendas analoogfotograafiat, siis hüperrealism kasutab digitaalseid kujundeid ja muudab neid, et luua uus reaalsus. Hüperrealistlikud maalid ja skulptuurid panevad vaataja silmitsi manipuleeritud ja kõrgresolutsiooniga kujutiste illusiooniga, mis on reaalsusest veelgi täpsem.

Stiil ja metoodika
Võrreldes fotorealismiga keskendub hüperrealism palju rohkem detailidele ja ainestikule. Hüperrealistlikud maalid ja skulptuurid ei ole fotode täpsed tõlgendused ega kindla stseeni või objekti täpsed illustratsioonid. Selle asemel kasutatakse täiendavaid ning tihti vaevumärgatavaid illustreerivaid elemente, et luua illusioon reaalsusest, mida tegelikult pole olemas või mida inimsilm ei näe. Lisaks võivad need sisaldada emotsionaalseid, sotsiaalseid, kultuurilisi ja poliitilisi teemaelemente kui maalitud visuaalse illusiooni täiendusi – see on selge eemaldumine vanemast ja märgatavalt täpsemini tegelikkust järgivast fotorealismist.

Hüperrealistlikud kunstnikud teevad mööndusi mõnedele mehaanilistele vahenditele, millega kujutisi lõuendile või vormi kanda, sealhulgas esialgsetele joonistele või grisaille-alusmaalingutele ja -vormidele. Kujutiste lõuendile kuvamiseks kasutatakse küll slaidi- või multimeediaprojektoreid, kuid täpsuse tagamiseks kasutatakse ka selliseid alustustehnikaid nagu võrestike ettejoonistamine. Skulptuurides kasutatakse polüestrit, mis kantakse otse inimese kehale või objektile. Hüperrealism nõuab võltsreaalsuse jäljendamiseks kõrgel tehnilisel tasemel meisterlikkust ja virtuoossust. Nii kasutab hüperrealism, teose kui terviku jaoks, sageli ära selliseid fotograafia piiranguid nagu teravussügavus, perspektiiv ja fookuse ulatus. Mõned kunstnikud, näiteks Chuck Close, Denis Peterson, Bert Monroy ja Robert Bechtle, kasutavad digitaalse päritolu rõhutamiseks ära ka digifotode anomaaliaid, näiteks nende teralist struktuuri.

Ainestik

Teemaderingi kuuluvad portreed, kujutav kunst, natüürmordid, maastikud, linnavaated ja lugu jutustavad stseenid. Uuem hüperrealism on fotorealismiga võrreldes väljendusrikkam ning rõhutab sotsiaalseid, kultuurilisi ja poliitilisi teemasid. See on ka teravas vastuolus samaaegse fotorealismiga, kus jätkuvalt välditakse kõrvalekaldeid fotolikust kujutlusviisist. Hüperrealistid jäljendavad ja parandavad täpseid, ühiskondlikus või kultuurilises kontekstis olevaid fotokujutisi, et luua reaalsusest veenvaid, visuaalseid illusioone.

Mõned hüperrealistid on vihkamise ja sallimatuse narratiivse kujutamise abil paljastanud totalitaarseid režiime ja kolmanda maailma sõjaväelisi valitsusi. Denis Peterson, Gottfried Helnwein ja Latif Maulan kujutasid oma töödes sotsiaalse mandumise poliitilisi ja kultuurilisi hälbeid. Petersoni töö keskendus diasporaadele, genotsiididele ja põgenikele. Helnwein töötas välja ebatavaliselt jutustava teose, mis keskendus hälvetele holokausti minevikus, olevikus ja tulevikus. Maulani tööd kritiseerivad ühiskonna hoolimatust abitute, puudustkannatavate ja õigused kaotanute suhtes. Provokatiivsed teemad sisaldavad mõistatuslikke kujutisi genotsiididest, nende traagikast ja ideoloogilistest tagajärgedest.  Need elutruud maalid on ajalooline kommentaar inimolendite grotesksele väärkohtlemisele.

Hüperrealistlikud maalid ja skulptuurid loovad peente valguse ja varju efektidega füüsilise kohaloleku. Kujutise esiplaani lähimad kujud, vormid ja pinnad näivad visuaalselt lõuendi tasapinnast eenduvatena ning skulptuuride detailidel on rohkem selgust kui tegelikkuses. Hüperrealistlikud kujutised võivad lähteaineks olnud fotode kujutistest olla 10–20 korda suuremad, kuid on siiski säilitanud väga kõrge eraldumisvõime värvis, täpsuses ja detailsuses. Mitmed maalid on tehtud värvipüstoliga, kasutades akrüül- ja õlivärvi või nende mõlema kooslust. Ron Muecki elutruud skulptuurid on oma mõõtmetelt palju suuremad või väiksemad kui päriselus ning on viimistletud uskumatult veenvate detailidega, kasutades selleks erilise täpsusega polüestervaikusid ja mitmeid vorme. Bert Monroy digikujutised paistavad olevat reaalsed fotode põhjal tehtud maalid, kuid on siiski loodud arvuti abil.

Hüperrealiste

Robert Bechtle
Charles Bell
Jacques Bodin
Claudio Bravo
Paul Cadden
Juan Francisco Casas
Taner Ceylan
Hilo Chen
Chuck Close
Noah Creshevsky
John De Andrea
Boris Dragojevic
Otto Duecker
Don Eddy
Robin Eley

Gilles Paul Esnault
Richard Estes
Carole Feuerman
Audrey Flack
Franz Gertsch
Ralph Goings
Frederic Gracia
Duane Hanson
Ray Hare
Gottfried Helnwein
Antonio López García
Ian Hornak
Mark Jenkins
Howard Kanovitz
David Kassan

Sebastian Kruger
Andrey Lekarski
Nestor Leynes
Jorge Melicio
Marilyn Minter
Malcolm Morley
Bert Monroy
Ron Mueck
Robert Neffson
Jerry Ott
Denis Peterson
Patricia Piccinini
Terry Rodgers
Alicia St. Rose

Tõnis Saadoja
István Sándorfi
Zeljko Srdic
Suzana Stojanovic
Dragan Malesevic Tapi
Paul Thek
Glennray Tutor
Alison Van Pelt
Willem van Veldhuizen
Dennis Wojtkiewicz
Paul John Wonner
Eric Zener

Vaata ka
Hüperreaalsus

Viited

Välislingid
 Kunstiteosed, millest ei usuks, et tegemist ei ole fotodega

Kunstivoolud