joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Laimjala vald

Laimjala vald (ajalooliselt Laimjala külanõukogu ja Gemeinde Laimjall) oli Saare maakonnas üks väiksemaid valdu.

Vald liitus 2017. aastal Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus kõigi Saaremaal asunud valdadega ühtseks Saaremaa vallaks.

Laimjala vald asus Saaremaa kaguosas. Sealne rannajoon on väga liigendatud ning rannikuvees on 99 saart ja laidu.

Vald oli üks maakonna väiksemaid oma 116 km² pindalaga ja 932 elanikuga.

Vald oli metsavaene, kuid palju on kadastikke. Haritav maa moodustab valla üldpinnast 28%.

Põhilised töökohad olid kolmes põllumajanduslikus ühistus. Viimastel aastatel oli vähemaks jäänud nii kalu meres kui ka mehi, kes kaluriametit peavad. Paljud noored mehed on läinud Tallinna ehitajateks.

Laimjala vallavanem oli Vilmar Rei.

Külad
Aaviku, Asva, Audla, Jõe, Kahtla, Kapra, Kingli, Kõiguste, Käo, Laheküla, Laimjala, Mustla, Mägi-Kurdla, Nõmme, Pahavalla, Paju-Kurdla, Randvere, Rannaküla, Ridala, Ruhve, Saareküla, Saaremetsa, Viltina, Üüvere.

Ajalugu
11. sajandist on pärit Viltina sadamakompleks.

Laimjala vald moodustati 1991. aasta 26. septembril.

Loodus
Kuke jõgi, Maadevahe jõgi, Koigi raba, Pireti kivi.

Endise valla territooriumil asub kolm järve: Ümmargune-, Pikk- ja Naistejärv. Samuti kaks oja – Kuke ja Vihu, kuhu kevaditi tuleb kudema särg, Kuke ojas on leidnud endale kodu ka vähk. Ojades õitsevad kollane vesikupp, võhumõõk, valge vesiroos, kollane vesikupp. Endise valla territooriumil on marjarikas Koigi raba ning Lääne-Eesti saarestiku biosfäärikaitseala tuumala – Kahtla laid. Rannikuäärsetel loopealsetel kasvavad käpalised – kaunis kuldking, valge tolmpea, kaheleheline käokeel. Roolahtedest varutakse roogu. Vallas on metsa vähe, peamiselt lehtpuumetsad. Loomadest on esindatud põdrad, metssead, kitsed ja teised väiksemad ulukid. Lindudest pesitsevad luiged, haned, kevaditi ja sügisel rändavad läbi valgepõsklagled. Valla territooriumil pesitses ka merikotkas.

Järved
Koigi järvestik, Naistejärv, Koigi järv, Pitkjärv, Koigi Ümmargune järv ja Saastna laht ehk Vaika järv.

Lahed
Kolli laht, Kotkaabaja, Kunnati laht, Kõiguste laht, Massilaht, Mäenõmme laht, Oogilaht, Persulaht, Rangela laht, Roolaht, Saanalaht, Saareküla laht, Saastna laht, Soolaht, Tagulaht, Tepulaht, Tõrvalaht, Vaike laht, Ärmbu abaja,

Laiud
Atja laid, Harklaid, Kahtla laid, Kadakanina laiud, Latikalaid, Lembrilaid, Nabralaid, Paelaid, Parevere laid, Pulgalaid, Rampsilaid, Rootsikare, Rusulaid, Suur Viirelaid, Töödilaid, Valkkare, Virmalaid, Võrgukare, Väike Viirelaid, Ämmulaid,

Poolsaared
Ira nasv, Kaarnasäär, Laave säär, Laidunina, Luhina säär, Ninaots, Pennulaiu nina, Pihlatsi poolsaar, Rusulaiu nasv, Sääreotsa nasv, Sääretirp, Tõllakivi nasv, Täkunasv,

Ranniku loopealsetel kasvavad kaunis kuldking, valge tolmpea ja kaheleheline käokeel.
Seal on mitu aastat pesitsenud merikotkas.

Vaata ka
Blesta kivi
Pöide kihelkond
Laidunina tuletorn

Viited

Eesti endised vallad
Leisi vald

Leisi vald oli Saare maakonna vald Hiiu- ja Saaremaa vahelise Soela väina ääres.

Vald liitus 2017. aastal Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus kõigi Saaremaal asunud valdadega ühtseks Saaremaa vallaks.

Leisi valla naabrid olid Mustjala (läänes), Kaarma (lõunas), Pihtla (lõunas), Orissaare (idas) ja Valjala vald (lõunas). Leisi oli maakonna põhjapoolseim vald.

Leisi vald hõlmas endise Karja kihelkonna maad.

Leisi viimane vallavanem oli Ludvik Mõtlep.

Ajalugu 
Leisi vald moodustati 1990. aasta 20. detsembril.

Asustus

Alevikud
Leisi alevik

Külad
Angla, Aru, Aruste, Asuka, Hiievälja, Jõiste, Kaisa, Karja, Koiduvälja, Koikla, Kopli, Külma, Laugu, Liiva, Linnaka, Linnuse, Luulupe, Lõpi, Meiuste, Metsaääre, Metsküla, Moosi, Mujaste, Murika, Mätja, Nava, Nihatu, Nurme, Nõmme, Oitme, Paaste, Pamma, Pammana, Parasmetsa, Peederga, Poka, Purtsa, Pärsama, Pöitse, Ratla, Roobaka, Räägi, Selja, Soela, Tareste, Tiitsuotsa, Triigi, Tutku, Tõre, Täätsi, Veske, Viira, Õeste

Kirikud ja kalmistud
Karja kirik, Leisi kirik, Metsküla õigeusu kirik, Pärsama kirik, Karja kalmistu, Karja vana kalmistu, Leisi kalmistu, Pärsama kalmistu

Loodus
Järveküla järved, Leisi jõgi, Lubjaoja, Oitme oja, Pikasoo oja, Punapea jõgi, Purtsa järv, Soela väin, Tuhkana järv, Virbi soo, Võlupe jõgi

Poolsaared
Pammana nina, Pammana poolsaar, Patimaja poolsaar, Triigi nina

Laiud
Pakulaid (Suurlaid), Pihlalaid, Raudrahu, Saaparahu, Suurkuiv, Võrkrahu, Väikekuiv

Lahed
Parasmetsa laht ehk Upsu laht, Triigi laht

Viited

Eesti endised vallad
Lümanda vald

Lümanda vald oli vald Saare maakonnas.

2014. aastal ühines vald Kaarma ja Kärla vallaga, mille käigus moodustati Lääne-Saare vald.

Valla naabrid olid Kihelkonna, Kärla ja Salme vald. Lümanda vallas oli 2014. aasta alguses 786 elanikku. Valla rannajoon on tugevalt liigestatud ja koos arvukate laidudega vähemalt 75 km pikkune. Vald oli kogu Eesti kõige läänepoolsem. Seal olid riigi madalaima boniteediga põllumaad.

Lümanda vallas Koovi külas on sündinud August Mälk, Kuusnõmme külas Aadu ja Johannes Hint.

1892. aastal ühendati kaheksa Kihelkonna kihelkonna kogukonda: Lümanda, Atla, Kotlandi, Karala, Kuusnõmme, Lahetaguse, Pilguse, ja Kulli, et moodustada Lümanda vald.

Lümanda viimane vallavanem oli Jaanika Vakker.

Külad
Vallas oli kokku 25 küla:

Atla, Austla, Eeriksaare, Himmiste, Jõgela, Karala, Kipi, Koimla, Koki, Koovi, Kotlandi, Kulli, Kuusnõmme, Kärdu, Leedri, Lümanda, Metsapere, Mõisaküla, Põlluküla, Riksu, Taritu, Vahva, Vana-Lahetaguse, Varpe, Viidu.

Kirikud ja kalmistud
Lümanda Issanda Muutmise kirik

Loodus
Viidumägi

Pangad
Elda pank – Katri pank – Laidupank – Leonapank – Loonapank – Roopa pank – Soeginina pank – Uuskuiv

Kaitsealad
Viidumäe looduskaitseala – Vilsandi rahvuspark

Järved
Adriska järv – Kaabna järv – Katri luht – Lahuksi järv – Nigu laht – Nonni järv – Panga luht – Riksu laht – Roobimaa järv – Salujärv – Suursilm – Süllalaht – Tõri järv

Lahed
Atla laht – Katri lõugas – Kiirassaare laht – Koovi laht – Koplimaa lõugas – Kuusnõmme laht – Kööbe lõugas –  Pilguse laht – Pussa laht – Roja abajas – Roopa laht – Süaja laht – Ülbaku laht

Saared
Aherahu – Innarahu – Juksirahu – Kitselaid – Koerakuiv – Kolmekivirahud – Kurgurahu – Käkirahu – Käkisilm – Lambarahu – Laurisaar – Liivarahu – Loonalaid – Mihklirahu – Mõndelaid – Naistekivimaa – Nasvarahu – Nootamaa – Nosurahu – Ojurahu – Piskumadal – Punasekivirahu – Põtkemaa madalad – Püskeldi rahud – Rahuneem – Salava saar – Sepasitik – Sokulaid – Suurrahu – Suur-Urve – Umalakotid – Urverahu – Uus Nootamaa – Võrkrahu – Väike-Urve

Poolsaared
Eeriksaare poolsaar – Elda poolsaar – Kahrunukk – Kuusnõmme poolsaar – Linarahu neem – Meelaiu nukk – Muhanina – Pangarahu – Pikanina – Rahumaa poolsaar – Roopa nukk – Soeginina

Viited

Eesti endised vallad
Orissaare vald

Orissaare vald oli vald Saare maakonnas.

Vald liitus 2017. aastal Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus kõigi Saaremaal asunud valdadega ühtseks Saaremaa vallaks.

Orissaare viimane vallavanem oli Vello Runthal.

Ajalugu 
Orissaare valla omavalitsuslik staatus kinnitati aastal 1991.

Asustus
Vallas oli Orissaare alevik ja 36 küla.

Külad
Ariste, Arju, Haapsu, Hindu, Imavere, Jaani, Järveküla, Kalma küla, Kareda, Kavandi, Kuninguste, Kõinastu, Laheküla, Liigalaskma, Liiva, Maasi, Mehama, Mäeküla, Orinõmme, Pulli, Põripõllu, Randküla, Rannaküla, Raugu, Saikla, Salu, Suur-Pahila, Suur-Rahula, Taaliku, Tagavere, Tumala, Võhma, Väike-Pahila, Väike-Rahula, Väljaküla, Ööriku.

Looduslikud objektid

Lahed
Hiiu laht, Leetse laht, Paramaja laht

Laiud
Illiklaid, Kindalaid, Koigilaid, Kõinastu laid

Siseveekogud
Järveküla järved, Sammelsoo, Tätsi allikad, Võlupe jõgi

Vaata ka 
Jaani kihelkond

Viited

Välislingid
Ahto Jakson, "Orissaare vald jäi hümnita", Meie Maa, 6. juuli 2011

Eesti endised vallad
Mustjala vald

Mustjala vald oli vald Saare maakonnas.

Vald liitus 2017. aastal Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus kõigi Saaremaal asunud valdadega ühtseks Saaremaa vallaks.

Viimaseks vallavanemaks oli Kalle Kolter.

Külad
Valla koosseisu kuulusid järgmised külad:
Jauni, Järise, Kiruma, Kugalepa, Küdema, Liiküla, Liiva, Merise, Mustjala, Ninase, Ohtja, Paatsa, Pahapilli, Panga, Rahtla, Selgase, Silla, Tagaranna, Tuiu, Vanakubja, Võhma

Ajalugu 
Mustjala vald moodustati 1992. aasta 26. märtsil.

Loodus

Järved
Endu laht, Jahajärv, Jauni järv, Järise järv, Kaanda, Kivijärv, Koese, Konati, Kooru, Lammaslaht, Liisangu järv, Linajärv, Lõuka laht, Ohtja järv, Purtsa järv, Ruusmetsa, Soobkand

Lahed
Küdema laht, Panga laht

Pangad
Merise pank, Ninase pank, Panga pank

Poolsaared
Liiva neem, Merise nina, Ninase poolsaar

Saared
Laidu saar

Vooluveekogud
Kaljajõgi, Mustjõgi, Möldri jõgi, Paatsa oja, Tirtsi jõgi, Tuiu jõgi, Vanakubja oja

Viited

Eesti endised vallad
Salme vald

Salme vald oli vald Saare maakonnas Saaremaa edelaosas ja hõlmas Sõrve poolsaare kaela.

Vald liitus 2017. aastal Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus kõigi Saaremaal asunud valdadega ühtseks Saaremaa vallaks.

Salme viimane vallavanem oli Kalmer Poopuu.

Ajalugu 
Salme vald moodustati 1992. aasta 30. juulil. 11. märtsil 1993 otsustas Riigikogu poolitada Juuru – Kaiu, Kadrina – Saksi, Saku – Kiili, Nissi – Kernu ja Salme – Torgu vallad.

Asustus 
(Nime järel sulgudes elanike arv asulas)

Alevikud 
Salme vallas oli üks alevik – Salme (556).

Külad 
Salme vallas oli 24 küla:

Anseküla (45), Easte (4), Hindu (5), Imara (27), Järve (18), Kaimri (9), Kaugatoma (9), Lahetaguse (49), Lassi (25), Lõmala (48), Lõu (0), Länga (13), Läätsa (142), Metsalõuka (15), Mõisaküla (11), Möldri (16), Rahuste (55), Suurna (37), Tehumardi (65), Tiirimetsa (55), Toomalõuka (17), Ula (2), Vintri (19), Üüdibe (7).

Kirikud ja kalmistud 
 Salme kirik
 Tiirimetsa palvemaja
 Tiirimetsa Kristuse Sündimise kirik

Looduslikud objektid

Kaitsealad 
Järve maastikukaitseala, Kaugatoma-Lõu maastikukaitseala, Rahuste looduskaitseala ja Viieristi looduskaitseala

Hoiualad 

Riksu ranniku hoiuala, Vana-Lahetaguse hoiuala, Pajumaa hoiuala, Laidunina hoiuala, Lindmetsa hoiuala, Tehumardi nõmme hoiuala, Kaugatoma-Lõu hoiuala, Ranna hoiuala, Kura kurgu hoiuala.

Mereosad 
Läänemeri, Liivi laht, Ariste laht, Kaugatuma–Lõu rand, Kaunispe rand, Kirjurahu madal, Kriimi-Möldri rand, Lahetaguse laht, Laidunina–Kaavi rand, Laidunina-Roomassaare rand, Leeltserahu, Lõu laht, Merise madal, Mõndelaiu rand (VEE3260000), Möldri laht (VEE3264000), Suur katel (laht), Veiserahu, Süvalõugas, Pärtli lõpe.

Vooluveekogud 
Salme jõgi, Sooba jõgi, Lõu oja, Möldri oja, Sopi oja, Tehumardi peakraav.

Järved 
Järve järv, Riksu laht (Riksu järv), Raka järv, 4 nimetut järve (VEE2095430, VEE2095420, VEE2095450, VEE2095440), Tehumardi karjäär (tehisjärv).

Laiud, poolsaared, neemed, pangad 
Karjalaid (poolsaar), Kriimi laid (Krimmi laid), Laidunina, Istemaa (Hoostelaid, Ooslalaid, Ooslamaa), Separahu, Kivirahu, Sääremaa poolsaar, Hiriste nina, Möldri nina, Kalja nina, Pitsinina, Kaugatoma pank, Pärtli nina, Nurmeniidi nina, Teesu nina, Leeltse nina, Kotkanina, Pagila rand, Läätsa sadam

Sadamad, tuletornid 
Lõu tulepaak, Anseküla tuletorn, Läätsa sadam, Möldri paadisild, Salme paadisild

Vaata ka 
 Salme raamatukogu
 Anseküla kihelkond
 Salme laevmatused

Viited 

Eesti endised vallad
Valjala vald

Valjala vald oli vald Saare maakonnas.

Vald liitus 2017. aastal Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus kõigi Saaremaal asunud valdadega ühtseks Saaremaa vallaks.

Vallavanem oli aastatel 1996–2011 Kaido Kaasik. 2012. aastast oli Valjala vallavanemaks Aare Martinson.

Valjala vald oli 2004. aasta koolitussõbralikem omavalitsus Eestis.

Valjala vallas Sakla külas asutati 1947. aastal Eesti NSV esimene, Viktor Kingissepa nimeline kolhoos.

Valla kõrgeim punkt on 10,5 m üle merepinna.

Asulad 
Vallas oli üks alevik (Valjala) ja 32 küla:
Ariste, Jursi, Jõelepa, Jööri, Kalju, Kallemäe, Kalli, Kogula, Koksi, Kuiste, Kungla, Kõnnu, Kõriska, Lööne, Männiku, Nurme, Oessaare, Põlluküla, Rahu, Rannaküla, Röösa, Sakla, Siiksaare, Turja, Tõnija, Undimäe, Vanalõve, Veeriku, Vilidu, Võrsna, Väkra ja Väljaküla.

Loodus
Juhan Alase dendraarium, Laidevahe looduskaitseala, Kehitusoo, Lepna tammik, Rääguoja, Tõnija soo, Väkra soo

Jõed
Pahna ehk Lõve jõgi, Maadevahe ja Võhkse jõgi.

Järved 
Aenga laht, Oessaare laht, Põldealune laht ja Ristilaiu abaja.

Lahed
Kunnati laht, Kõiguste laht ja Laidevahe laht.

Laiud
Allirahu, Kunnati laid, Munaderahu, Pihanasu, Puningalaid, Pikknasv, Põdvalaid, Vahelmisrahu

Poolsaared
Aavalaiu säär, Mäetaguse säär, Purmesäär, Siiksaare nina, Turja laid, Õunsaare poolsaar

Ajalugu
Valla saksakeelne nimi on Wolde.
18. sajandi lõpul oli seal kokku 21 mõisat.
1900–1935 oli seal Kogula vald.

Valjala vald moodustati 1992. aasta 26. märtsil.

Viited

Välislingid 
Valjala teenuskeskuse koduleht

Eesti endised vallad
Käina vald

Käina vald oli vald Hiiu maakonnas. 20. detsembril 2016 kirjutasid Hiiu vald ja Käina vald alla ühinemislepingule, millega loodi Hiiumaa vald. 

Käina vallavanem oli Omar Jõpiselg.

Ajalugu 
Käina vald moodustati 1992. aasta 10. septembril.

Vallavanemana töötas ka Üllar Padari (✝2018).

Asustus 

Käina vallas oli 1 alevik (Käina) ja 34 küla:

Aadma, Allika, Esiküla, Jõeküla, Kaasiku, Kaigutsi, Kassari, Kleemu, Kogri, Kolga, Kuriste, Laheküla, Lelu, Ligema, Luguse, Moka, Mäeküla, Mäeltse, Männamaa, Nasva, Niidiküla, Nõmme, Nõmmerga, Orjaku, Putkaste, Pärnselja, Ristivälja, Selja, Taguküla, Taterma, Utu, Vaemla, Villemi, Ühtri.

Pildid

Vaata ka
 Orjaku sadama sihi ülemine tulepaak

Viited

Välislingid
Käina valla koduleht

 Käina vald
Eesti endised vallad
Kõrgessaare vald

Kõrgessaare vald on endine vald Hiiu maakonnas. Vald moodustati 10. septembril 1992.

1992–1993 kandis vald nime Lauka vald. 28. juunil 1993 muudeti nimi Kõrgessaare vallaks. 

2013. aasta oktoobris ühines vald Kärdla linnaga Hiiu vallaks. Samal ajal olid Hiiumaal ka Emmaste, Käina ja Pühalepa vald.

Asustus 
Kõrgessaare vallas oli 1 alevik (Kõrgessaare) ja 58 küla:  

Heigi, Heiste, Heistesoo, Hirmuste, Hüti, Isabella, Jõeranna, Jõesuu, Kalana, Kaleste, Kanapeeksi, Kauste, Kidaste, Kiduspe, Kiivera, Kodeste, Koidma, Kopa, Kurisu, Kõpu, Laasi, Lauka, Lehtma, Leigri, Lilbi, Luidja, Malvaste, Mangu, Mardihansu, Meelste, Metsaküla, Mudaste, Mägipe, Napi, Nõmme, Ogandi, Ojaküla, Otste, Palli, Paope, Pihla, Poama, Puski, Reigi, Risti, Rootsi, Sigala, Suurepsi, Suureranna, Sülluste, Tahkuna, Tammistu, Tiharu, Viita, Viitasoo, Vilima, Villamaa, Ülendi.

Vaata ka
 Kaibaldi nõmm
 Hiiu vald

Viited

Välislingid

Kõrgessaare valla koduleht
"Vaesunud Kõrgessaare vald kaalub ühinemist Kärdlaga" Maaleht, 5. veebruar 2013

Eesti endised vallad
Hiiu maakonna ajalugu
Emmaste vald

Emmaste vald asus Hiiu maakonna lõunaosas.

Vallas elas 2011. aasta lõpu seisuga 1102 inimest, neist 1089 olid eestlased.

Emmaste viimane vallavanem (aastatel 2013–2017) oli Tiit Paulus.

Ajalugu 
Emmaste vald moodustati 1992. aasta 30. aprillil.

Valla vastuseisust hoolimata otsustas Eesti valitsus 22. juunil 2017 sundliita Emmaste vald Eesti omavalitsuste haldusreformiga moodustatava Hiiumaa vallaga. Emmaste vald vaidlustas vastava määruse Riigikohtus, kuid jäi seal kaotajaks.

Asustus 

Emmaste vallas oli 43 küla:

Emmaste, Haldi, Haldreka, Harju, Hindu, Härma, Jausa, Kabuna, Kaderna, Kitsa, Kurisu, Kuusiku, Kõmmusselja, Külaküla, Külama, Laartsa, Lassi, Leisu, Lepiku, Metsalauka, Metsapere, Muda, Mänspe, Nurste, Ole, Prassi, Prähnu, Pärna, Rannaküla, Reheselja, Riidaküla, Selja, Sepaste, Sinima, Sõru, Tilga, Tohvri, Tärkma, Ulja, Valgu, Vanamõisa, Viiri, Õngu.

Viited

Välislingid
Emmaste valla koduleht

Eesti endised vallad
Aleksis Kivi

Aleksis Kivi (kodanikunimega Alexis Stenvall; 10. oktoober 1834 Uusimaa,  Nurmijärvi kihelkond – 31. detsember 1872 Tuusula) oli Soome rahvuskirjanik.

Elulugu
Aleksis Kivi sündis külarätsepa peres neljanda pojana. Oma lapsepõlve veetis ta Nurmijärvel, kust 11-aastasena (1846) viis isa ta Helsingisse õppima, eesmärgiga koolitada temast kirikuõpetaja. Esmalt õppis Kivi rootsi keelt Ukko Granbergi ettevalmistavas erakoolis. (Koolid olid sel ajal rootsikeelsed ja üldiselt oli väga haruldane, et  talurahva seast pärinevat last koolitati). 

Järgmisel aastal alustas ta õpinguid Carl Stockuse koolis. Seal õppis ta aastatel 1847–1852 esmalt algkoolis ja edasi gümnaasiumini välja. Aastal 1852 pidi ta raha otsasaamise pärast õpingud lõpetama ja jätkas õpinguid iseseisvalt. Gümnaasiumi lõpetas ta 1857. aasta lõpuks. Samal aastal tuli Alexis otsusele, et temast ei saa mitte kirikuõpetaja, vaid soomekeelne kirjanik.

Kevadel 1859 astus ta ülikooli, kus õppis  vahelduva eduga aastani 1865, mil ta katkestas õpingud ülikooli lõpetamata.

1870. aastatel langes Aleksis Kivi üha enam alkoholi mõju alla ning kasvasid ennasthävitavad sümptomid ja vaimuhäired. Aastal 1872, kui ta oli paar aastat vaimuhaiglas olnud, jõudsid arstid otsusele, et Aleksis Kivi on parandamatu, ning ta viidi venna juurde Tuusulasse. 1872. aasta viimasel päeval kell 4 hommikul Aleksis Kivi suri Tuusula Syvälahtis.

Kivi oli esimene märgatavat edu saavutanud soome keeles kirjutanud Soome kirjanik ja seetõttu peetakse teda soome kirjanduse isaks. 10. oktoober on Soomes kuulutatud Aleksis Kivi auks soome kirjanduse päevaks ja samal päeval peetakse ka Aleksis Kivi päeva.

Teosed

 "Bröllopsdansen"
 "Lea"
 "Nõmmekingsepad" (1864)
 "Kullervo" (1864)
 "Kanervala" (1866)
 "Kihlus" (1866)
 "Õlleretk Schleusingenis" (1866)
 "Öö ja päev" (1866)
 "Seitse venda" (1870)
 "Margareta"

Kirjandus 
 Viljo Tarkiainen, "Aleksis Kivi" (lühimonograafia). Tõlge ja eessõna: August Palm. Eesti Kirjanduse Selts, Tartu 1930
 Rudolf Sirge, "Aleksis Kivi 125. sünnipäeva puhul" – Looming 1959, nr. 11, lk. 1739–45 ja Sirge Teoste 8. köites, 1982, lk. 150–160
 Veijo Meri, "Aleksis Stenvalli elu" (biograafiline lühiromaan Aleksis Kivi elust). Tõlkinud Endel Mallene. Loomingu Raamatukogu 1975, nr. 43/46
 Eino Leino, "Aleksis Kivi" (essee kogumikust "Suomalaisia kirjailijoita", 1909). Tõlkinud Kalev Kalkun – Looming 1984, nr. 10, lk. 1406–11

Välislingid 

 Nurmijärvi maakogukonna Aleksis Kivile pühendatud minisait (soome keeles)
 Nurmijärvi maakogukonna Aleksis Kivile pühendatud eestikeelne lehekülg

Soome kirjanikud
Sündinud 1834
Surnud 1872
Kannibalism

Kannibalism on liigikaaslase söömine. Kannibalismi harrastajat nimetatakse kannibaliks.

Kultuuriantropoloogia
Kultuuriantropoloogias kasutatakse sõna "kannibalism" inimesesöömise tähenduses.

Inimese või tema osade (rituaalne) söömine teiste inimeste poolt on olnud ilmselt tavaks mõningatel hõimudel ja rahvastel, ehkki teated selle kohta on tihti olnud vastukäivad.

Tuntud on vandenõuteooriad, mis omistavad teistele rahvastele või teiseusulistele kannibalismi.

Vaata ka

Endokannibalism

Kultuuriantropoloogia
Toitumine
Alatskivi loss

Alatskivi loss on Alatskivi mõisa historitsistlik Šoti parunistiili eeskujudest lähtuv peahoone, asub endises Kodavere kihelkonnas Tartumaal.

Ajalugu 

Loss on ehitatud mõisnik Arved von Nolckeni projekti järgi aastatel 1880–1885. Lossi ehituste eeltööd algasid 1876. aastal, nurgakivi pandi 1880. aastal ja valmimist tähistati 1885. aastal. Nolckeni projekt meenutab Balmorali kuninglikku residentsi Šotimaal (1853–1855, arhitekt W. Smith). Sarnaseid kujunduselemente on mitmeid. Näiteks peasissepääsu kohal olev massiivne sakmikrinnatisega rõdu, nurgatornid ja eenduvad väikesed tornikesed koonusekujuliste tornikiivritega, alt neljakandiline, ülevalt kaheksakandiline kõrge torn. Erinev on aga plaanilahendus, Balmorali loss on ka tunduvalt suurem. Ka nende losside looduslik paiknemine on võrdlemisi sarnane, asudes jõeoru nõlval metsikus maastikus. 

Lossi restaureerimine kestis kümmekond aastat. Hoone konstruktsioonid olid suhteliselt heas seisukorras, aga plekk-katuse tõsised läbijooksud tingisid esmatähtsaks tööks katuse vahetuse. 2003. aastal sai loss kiltkivikatuse nagu oli olnud esialgses projektis. 2005. aastal toimus oluliste ruumide – peasaali, söögisaali, salongi, vestibüüli, kabineti restaureerimine. Loss avati külastajatele 2011. aasta suvel.

Lossi interjöörid on ajastuomaselt ajaloolistes kordusstiilides: pildigalerii uusrenessansslikus ja saal korintose orderiga uusklassitsistlikus stiilis. Nii palju kui võimalik, püüti taastada algseid interjöörilahendusi. Olulist teavet selleks saadi lossi algsete omanike Nolckenite järeltulijailt. Väärtuslikem osa lossi mööblist on tänaseni nende Saksamaa kodus, sealt saadud värvifotod on olnud mööblivaliku aluseks.

Lossipark
Alatskivi lossi suures (130 ha) ja lopsakas parkmetsas (rajatud 18. sajandi lõpus) seisis suurel rändrahnul Belvedere Apollo pronkskoopia, mis 1937. aastal viidi üle Tallinna Kadrioru parki. Vanadelt fotodelt on näha, et lossi taga ja külgedel paiknesid väikesed parterid, kus muru sees kasvasid roosid, kaugemal laius vabakujuline inglise stiilis park. Koos lossi restaureerimisega rekonstrueeriti ka 2,2 ha lossi ümbritsevat pargiala . Ümber järve on rajatud matkarada, mis viib tutvuma mõisaaegsete pärandkultuuriobjektidega: Truuduse tamm, Punane allikas, Apollo kuju asukoht, Linnamägi. Alatskivi mõisapark kuulub 1964. aastal loodud Alatskivi maastikukaitseala (253,5 ha) koosseisu.

Vaata ka
Balmorali loss

Viited

Välislingid

Alatskivi lossi kodulehekülg
 
Alatskivi lossist Eesti mõisaportaalis
Lossile eeskujuks olnud Balmorali residents
 Nils Niitra, Lossi lühtrid tulevad Veneetsiast, Postimees, 17. detsember 2007
 Rein Raudvere. Alatskivi vanadaam vuntsitakse üles, Maaleht, 19. november 2009
 Ulmeline unistus sai teoks: restaureeritud ja sisustatud Alatskivi loss avab uksed, Eestielu.ee, 6. juuli 2011

Eesti lossid
Alatskivi
Uusgooti ehitised Eestis
Mõisa peahooned
Kodavere kihelkond
Jõhvi lade

Jõhvi lade on vananenud kronostratigraafilise üksuse nimetus. Seda hakkas esimesena eristama Friedrich Schmidt aastal 1858.

Jõhvi lade oli Ülem-Ordoviitsiumi lade (vana klassifikatsiooni järgi Kesk-Ordoviitsiumi lade), mis koos endise Idavere lademega on liidetud uueks lademeks, mille nimi on Haljala lade. Sellest ajast peale loetakse Jõhvi ladet Haljala lademe Jõhvi alamlademeks. Lade sai oma nime Jõhvi linnalt.

Litostratigraafiliselt vastas sellele Jõhvi kihistu, mida peetakse Kahula kihistu osaks. Kihistus eristatakse omakorda Aluvere, Madise ja Pagari kihistikke.

Jõhvi alamlademe stratotüüp paikneb Tartu-Jõhvi maantee ääres, Jõhvist 2 kilomeetrit lõuna pool asuvas Kämbemäe paemurrus, kus 3,9 meetri ulatuses paljandub endine Jõhvi lade, kaasaarvatud selle alumine piir. Alamlademe laiendatud stratotüübiks on Pagari puurauk.

Vaata ka
Jõhvi-Keila lademe paljandid Pääsküla kõvikul

Viited

Ordoviitsiumi lademed
Idavere lade

Idavere lade on vananenud kronostratigraafilise üksuse nimetus. Seda hakkas esimesena eristama Friedrich Schmidt aastal 1881. Lademes eristati Ojamaa ja Shundorovo alamlademeid. Lade sai oma nime Idavere küla järgi.

Idavere lade oli Ülem-Ordoviitsiumi lade (vana klassifikatsiooni järgi Kesk-Ordoviitsiumi lade), mis koos endise Jõhvi lademega on liidetud uueks lademeks, mille nimi on Haljala lade. Sellest ajast peale loetakse Idavere ladet Haljala lademe Idavere alamlademeks. Varem eristati lademes Shundorovo ja Ojamaa alamlademeid.

Litostratigraafiliselt vastavad sellele Tatruse kihistu, milles eristatakse veel Kisuvere ja Põdruse kihistikke, samuti ka Vasavere kihistu.

Idavere lademe stratotüüp oli väike paemurd (Idavere paemurd) Idavere külas Haljala lähedal, kus paljandusid lademe alumised kihid. Paemurd oli juba 19. sajandi lõpul kinnikasvanud ja selle täpne asukohtki ei ole teada. Alamlademe laiendatud stratotüübiks on Tatruse 612 puurauk.

Alamlademe alumised kihid koosnevad väga kõvast lubjakivist, ülemises osas esineb ka merglit ja bentoniiti.

Idavere alamlademe kivimite moodustumise ajal tekkis ka Kärdla meteoriidikraater, milleg seoses tekkis kraatri ümbruskonnas suurel alal erinevaid bretšasid.

Viited

Ordoviitsiumi lademed
Elfikelder

Elfikelder on Eesti internetiportaal, millel on nende veebilehe andmetel sadakond liiget. Sellel on avalik osa ja eraldi suletud osa liikmetele.

Elfikelder loodi Delfi ja Mega portaalides ("megadelfis") kommenteerinuid ühendava eliitkommentaariumina, mis toimib klubiliste printsiipide alusel ja selle liikmeks saab kutse alusel. Tegemist on kommentaatorite endi n-ö "puhta" kommentaariumiga, kus pearõhk pole mitte artiklite avaldamisel vms, vaid just kommenteerimisel, sj kõikvõimalike internetiväljaannete kommenteerimisel. Tavalisest internetifoorumist erineb Elfikelder eelkõige oma suunitluse ja tehnilise lahenduse poolest, mis kasutab ära kõikvõimalikke virtuaalse identiteedi võimalusi. Elfikelder oli avamise ajal 2001. aasta varakevadel oletatavasti üks ainulaadseid maailmas (nt 4chan avati alles 2003. aastal) ning on märgiks Eesti kommenteerimiskultuuri tasemest, Elfikeldri loomise üks eesmärke oli vaba ja sõltumatu kommenteerimisruumi ning ja kommenteeride säilimise tagamine kommentaatoritele, lisaks eksperimenteeriti tehniliste lahendustega kommentaaride automaatseks ristpostitamiseks eri internetiportaalidesse.

Elfikelder esitab silmapaistvatele kommentaatoritele kutseid klubisse. Elfikeldri üheks pritsiibiks on reaalse ja virtuaalse identiteedi eraldamine, liikmeteks on pigem virtuaalsed isikud kui reaalsed füüsilised isikud. Taunitakse virtuaalse isiku identiteedi seostamist reaalse isikuga ilma virtuaalse isiku loata. Enamikule Elfikeldri liikmetele ehk elfidele on või on olnud kommenteerimine sõltuvuseks ja nad on pidanud oma kommenteerimist piirama.

Nimi Elfikelder viitab kommentaariumi seosele Delfi portaaliga, olles selle "keldriks", so paiknedes selle vundamendis, ning seosele elfide aruka haldjarassiga nii nagu tuntud Tolkieni teostest.

Välislingid 
 KKK
 Elfikoodeks

Eesti veebisaidid
Internetikultuur
Kellerkoor

Kellerkoor oli Eestis tegutsev ühiskondlik segakoor. Koor sai alguse internetikeskkonnast Elfikelder, kuid liikmeskond ei piirdunud vaid sealsete liikmetega. Kellerkoor laulis paljude rahvaste laule, enamasti originaalkeeltes.
Koor on selle nime all esinemise lõpetanud, kuna reorganiseeriti ansambliks Catena.

Eesti segakoorid
Kaart

Kaart on maapinna (või üldisemas tähenduses ka mõne muu taevakeha pinna) üldistatud, vähendatud ja leppemärkidega seletatud mõõtkavaline kujutis, mis näitab, kuidas objektid üksteise suhtes paiknevad.

Kuna Maa pind on kumer, tuleb tasapinnalise kaardi valmistamisel kasutada kaardiprojektsioone.

Kaardistatava ala ja kaardi suuruse erinevusi iseloomustab mõõtkava, mis näitab, mitu korda on tegelikku maastikku kaardil kujutamiseks vähendatud. Mõõtkava järgi jaotatakse kaardid suure-, keskmise ja väikesemõõtkavalisteks.

Kaardid jagunevad sisu poolest üldgeograafilisteks, temaatilisteks, erikaartideks ja turismikaartideks. Üldgeograafilisel kaardil on enamasti kujutatud objekte ja nähtusi, mis on maastikul viibijale tegelikult jälgitavad (näiteks veekogud, asulad, reljeef, teed jm). Üksikasjalikke üldgeograafilisi kaarte nimetatakse topograafilisteks kaartideks. Temaatilistel kaartidel kujutatakse mingit kindlat objektide klassi või nähtust ja enamasti ei ole need maastikul viibides reaalselt jälgitavad (näiteks klimatoloogia-, kultuuri- või rahvastikuteemalised). Erikaardid on näiteks merekaart ja orienteerumiskaart.

Kaarte saab jaotada ka otstarbe või ülesande järgi, näiteks teaduslikud, katastri-, propaganda-, teatme-, õppe-, mere-, lennu-, teede-, turismi- või muud kaardid.

Kaardile esitatavad nõuded: ajalis-ruumilisus, abstraktsus, sisu vastavus tegelikkusele, valikulisus, sünteetilisus, ühemõttelisus, katkematus, piltlikkus, ülevaatlikkus, täielikkus.

Objektide tähistamiseks kaardil kasutatakse leppemärke, kusjuures püütakse lähtuda kas väljakujunenud tavadest või loogilisest seosest leppemärgi ja tegeliku objekti vahel. Leppemärkide selgitused on keerulisemate kaartide puhul esitatud kaardi legendis.

Tänapäeval kasutatakse oma asukoha määramiseks lisaks kaardile ka GPS-i ehk globaalset asukohamääramise süsteemi.

Kaartidega tegelevat teadusharu nimetatakse kartograafiaks.

Vaata ka
plaan
Eesti Kaardikeskus
maailma poliitiline kaart
kaardi üldistamine
interaktiivne kaart
piltkaart
mullastikukaart
Narõni oblast

Narõni oblast on 1. järgu haldusüksus Kõrgõzstanis.

Nõukogude ajal tunti teda Tjan-Šani oblasti nime all.

Kõrgõzstani oblastid
Modus ponens

Modus ponens (lüh MP, lad k, modus ponendo ponens "jaatus(e järeldamine) jaatamise teel") on järeldusreegel kujul:

Eeldus: Kui A, siis B.
Eeldus: A.
Järeldus: B.

Näide

Eeldus: Kui öötaevas on pilvitu, siis on Suur Vanker näha.
Eeldus: Öötaevas on pilvitu.
Järeldus: Suur Vanker on näha.

Vaata ka 
 modus tollens

Loogika
Veriora vald

Veriora vald oli vald Põlva maakonnas.

Vald paiknes endiste Räpina, Põlva ning Rõuge kihelkondade maa-alal.

Nõukogude perioodil tegutses hilisema valla alal Veriora külanõukogu.

Veriora valla omavalitsuslik staatus kehtestati 4. juunist 1992.

28. detsembril 2016 kinnitasid Meeksi, Veriora ja Räpina valla volikogud ühinemislepingu. 17. oktoobril 2017 tekkis valdade ühinemisel uus omavalitsusüksus – Räpina vald, mis on ühinenud omavalitsusüksuste õigusjärglane.

Vallavanemad
1993–2005 Peeter Sibul
2005–2017 Enel Liin

Asustus 

Veriora vallas oli 1 alevik (Veriora) ja 29 küla.

Külad 

Haavapää, Himmiste, Jõevaara, Jõeveere, Kikka, Kirmsi, Koolma, Koolmajärve, Kullamäe, Kunksilla, Laho, Leevi, Lihtensteini, Mõtsavaara, Männisalu, Nohipalo, Pahtpää, Sarvemäe, Soohara, Süvahavva, Timo, Vareste, Verioramõisa, Viira, Viluste, Vinso, Võika, Väike-Veerksu, Vändra.

Viited

Välislingid 

Eesti endised vallad
Vastemõisa vald

Vastemõisa vald asus Viljandi maakonnas.

Valla keskus oli Vastemõisa. Valda kuulus veel 8 küla: Ilbaku, Ivaski, Kildu, Kobruvere, Lemmakõnnu, Metsküla, Paelama ja Sandra.

Alates oktoobrist 2005 liideti vald Suure-Jaani vallaga.

Viited

Välislingid
 Vastemõisa valla koduleht

Põhja-Sakala vald
 
Viljandi maakonna endised vallad
Tarvastu vald

Tarvastu vald oli vald Viljandi maakonnas Võrtsjärve läänekaldal. 

Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus 2017. aasta sügisel liitusid Tarvastu vald ja Kolga-Jaani vald Viljandi vallaga (2013. aasta sügisel moodustatud Paistu, Pärsti, Saarepeedi ja Viiratsi vallast)

Loodus

Veekogud 
Valda läbisid Tarvastu ja Õhne jõgi. Valla endiselt territooriumilt saab alguse Ärma jõgi.
Edelapiiril paikneb Veisjärv. Valla maade hulka kuulus ka Võrtsjärves maakonna idapiiril asuv Tondisaar.

Asustusjaotus 
Vallas oli üks alevik ja 36 küla.

 Alevik Mustla

 Külad Anikatsi, Jakobimõisa, Järveküla, Kalbuse, Kannuküla, Kivilõppe, Koidu, Kuressaare, Kärstna, Maltsa, Marjamäe, Metsla, Muksi, Mõnnaste, Pahuvere, Pikru, Porsa, Põrga, Raassilla, Riuma, Roosilla, Soe, Sooviku, Suislepa, Tagamõisa, Tarvastu, Tinnikuru, Unametsa, Vanausse, Veisjärve, Vilimeeste, Villa, Vooru, Väluste, Ämmuste, Ülensi

Ajalugu 

On oletatud, et Tarvastu moodustas koos Helmega muinaskihelkonna, mille keskused olid Tarvastu ja Vooru (Arakumägi) linnamägedel.

1225 on kroonikas mainitud Võrtsjärve-äärset kirikukihelkonda (oletatavasti Tarvastut).

13.–16. sajandil kuulus Tarvastu Viljandi komtuurkonda ning sinna rajati Tarvastu ordulinnus. Linnuse ja Tarvastu kiriku vahelisele alale tekkis alevik, mis hävis Liivi sõjas.

Poola ajal moodustas Tarvastu staarostkonna. Tarvastu oli Viljandimaa tihedaima asustusega ja jõukamaid piirkondi (tänu linakasvatusele).

1860. aastatel algas talude päriseksostmine.

19. ja 20. sajandi vahetusel sai kihelkonna keskuseks Mustla.

Haridus 
Vallas asusid Tarvastu Muusika- ja Kunstikool, Tarvastu Gümnaasium, Ämmuste Kool ning mõni lasteaed.

Vallavanemad 
Tarvastu vallavanemad on olnud Jaan Lukas (1987–2005), Alar Karu (2005–2009), Mairot Paks (2009).
2009. aastast on vallavanem taas Alar Karu.

Pilte

Viited

Välislingid

 
Viljandi maakonna endised vallad
Suure-Jaani vald

Suure-Jaani vald oli vald Viljandi maakonnas.

22. oktoobril 2005 liitusid Suure-Jaani linn, Suure-Jaani vald, Olustvere vald ja Vastemõisa vald ning moodustasid Suure-Jaani valla. Valla territoorium kattus suurelt osalt ajaloolise Suure-Jaani kirikukihelkonna maadega.

21. oktoobril 2017 moodustati Võhma linna ning Suure-Jaani, Kõo ja Kõpu valla liitumisel Põhja-Sakala vald.

Asulad

Suure-Jaani vallas oli üks linn (Suure-Jaani), üks alevik (Olustvere) ja 46 küla.

Külad 
Aimla, Arjadi, Epra, Ilbaku, Ivaski, Jaska, Jälevere, Kabila, Karjasoo, Kerita, Kibaru, Kildu, Kobruvere, Kootsi, Kuhjavere, Kuiavere, Kurnuvere, Kõidama, Kärevere, Lahmuse, Lemmakõnnu, Lõhavere, Metsküla, Mudiste, Munsi, Mäeküla, Navesti, Nuutre, Paelama, Põhjaka, Päraküla, Reegoldi, Riiassaare, Rääka, Sandra, Sürgavere, Taevere, Tällevere, Tääksi, Vastemõisa, Vihi, Võhmassaare, Võivaku, Võlli, Ängi, Ülde.

Rahvastik

Ajalugu 
Suure-Jaani vald moodustati 1992. aasta 13. veebruaril.

Vallavanemad 
Suure-Jaani vallavanemad on olnud Ain Olesk (1992–2002) ja Maie Käba (2002–2009). Alates 2009. aastast on vallavanem Tõnu Aavasalu.

Viited

Välislingid
Suure-Jaani valla koduleht

 
Viljandi maakonna endised vallad
Saarepeedi vald

Saarepeedi vald oli vald Viljandi maakonnas.

Ajalugu 

Arheoloogiamälestisena on tuntud Saarepeedil asuv Naanu linnamägi, mida kasutati 12.-13. sajandil. Rahvasuus teatakse seda Tantsimäe nime all. Dokumentides mainiti esmakordselt OIAWA nime all 1583. aastal.

Vald kui haldusüksus tekkis 19. sajandi lõpul Välgita ja Karula valla ühinedes. Vald sai oma nime Saare-Peedi talu järgi, mille maadele ehitati 1902. aastal vallamaja. 

1939. aasta haldusreformis liideti see Viljandi vallaga. 

1945. aastal loodi Saarepeedi külanõukogu. 

Saarepeedi vald sai vallaõigused 19. detsembril 1991. aastal. Vallas oli 12 küla: Aindu, Auksi, Karula, Kokaviidika, Moori, Peetrimõisa, Saarepeedi, Taari, Tobraselja, Tõnissaare, Võistre ja Välgita. 

2013. aastal moodustati Viljandi vald, millega liitus ka Saarepeedi vald.

Asustus 
Tänu maakonnakeskuse Viljandi lähedusele on kerkinud mitmeid uuselamurajoone.

Elanike arv

*rahvaloendus

Loodus 
Saarepeedis on vaheldusrikas loodus, tuntuim loodusobjekt on Varesemäed. Vallas asuvad ka Auksi järv, Karula järv, Valuoja, Uueveski oja ja Võistre järv.

Kultuur ja sport 
Vallas ilmub ajaleht Saarepeedi Sõnumid. Saarepeedil toimub iga-aastane valla külade päev ning korraldatakse võrkpalliturniire.

1835. aastal rajati Peedi Vennaste Koguduse palvemajas kool, kus koolmeistrina töötasid Ado Peet (1835-1845) ja Jüri Peet (1845-1849). Tänapäeval töötab Saarepeedi kunagises vallamajas kool-lasteaed, milles on 9-klassiline põhikool ja 2 rühmaga lasteaed.

Samuti tegutseb vallas kaks raamatukogu, kus paiknevad ka avalikud internetipunktid. Karula raamatukogu asub Karula külas Karula kaupluselamus, Saarepeedi raamatukogu aga Saarepeedi rahvamajas, kus on ka vallavalitsuse ja noortetoa ruumid.

Majandus 
Ettevõtted tegelevad peamiselt põllumajanduse ja puidutööstusega. AS Oskar LT valmistab lihatooteid, AS Rootsi Mööbel puitdetaile, OÜ Tammepakk laastukatuseid. Karula teeristis müüb Toyota autosid ASi Valoor Viljandi esindus.
Saarepeedi vallas on kaks toidupoodi: rahvamajas tegutseb Minimarket ja Aindu külas OÜ Kullis kauplus. Kolmapäeviti külastab valda kauplusauto, samuti on Aindu külas avatud OÜ Jalari teemaja.

Viited

Välislingid 
Saarepeedi valla koduleht

 
Viljandi maakonna endised vallad
Paistu vald

Paistu vald oli vald Viljandi maakonnas.

Paistu vallas oli 16 küla: Aidu, Hendrikumõisa, Holstre, Intsu, Kassi, Lolu, Loodi, Luiga, Mustapali, Paistu, Pirmastu, Pulleritsu, Rebase, Sultsi, Tömbi ja Viisuküla.

Ajalugu
 1937 moodustatud valla kohta vaata artiklit Paistu vald (1937)
 1939 moodustatud valla kohta vaata artiklit Paistu vald (1939)
 5. novembril 2013 moodustati Viljandi vald, millega liitus ka Paistu vald.

Salme Ekbaumi ja Minni Nurme koduluulepreemia
Aastatel 2003-2011 andis Paistu vald kirjanikest õdede Salme Ekbaumi ja Minni Nurme mälestuseks välja Salme Ekbaumi ja Minni Nurme koduluulepreemiat.

Viited

 
Viljandi maakonna endised vallad
Karksi vald

Karksi vald oli vald Viljandi maakonnas.

2017. aasta haldusreformi käigus liitus see Mõisaküla linna ning Abja ja Halliste vallaga uueks Mulgi vallaks.

Karksi vald moodustati 14. oktoobril 1997, kui senine Polli vald nimetati Vabariigi Valitsuse määrusega ümber Karksi vallaks.

Asustus 

Vallas oli 1 linn (Karksi-Nuia) ja 20 küla:

Ainja, Allaste, Hirmuküla, Karksi, Kõvaküla, Leeli, Lilli, Metsaküla, Morna, Muri, Mäeküla, Oti, Polli, Pärsi, Pöögle, Sudiste, Suuga, Tuhalaane, Univere, Äriküla.

Vallavanemad 
Karksi vallavanemad on olnud Arvo Maling (1997–1999), Mati Ilisson (1999–2000), Aarne Tae (2000–2001), Piret Koorep (2001–2002) ja Arvo Maling (2002–2014). 2014. aastast oli vallavanemaks Taimo Tugi.

Varia

Valla volikogu esimees on olnud Hendrik Agur.

Viited

Välislingid
Karksi valla koduleht

 Karksi vald
Viljandi maakonna endised vallad
Saint-Sulpice'i kirik

Saint-Sulpice on roomakatoliku kirik Prantsusmaal Pariisis 6. linnaosas Odeóni kvartalis. See on pühendatud 7. sajandil elanud prantsuse piiskopile ja pühakule Sulpitius Vagale.

Saint-Sulpice on Notre-Dame’i katedraali järel suuruselt Pariisi teine kirik.

Ajalugu 
Praeguse kiriku paigas on varem asunud 13. sajandil ehitatud romaani kirik, mida täiendati 1631. aastani. Uut hoonet hakati ehitama 1646. aastal preester Jean-Jacques Olier (1608–1657) eestvedamisel. Hoonele pani nurgakivi Prantsusmaa kuninganna Austria Anna. Ehitama hakati algselt arhitekt Christophe Gamardi 1636. aastal tehtud projekti järgi, aga kodusõja tõttu jäid tööd soiku ning 1660. aastaks valmis vaid peakabel. Arhitekt Daniel Glittard koostas uue üldplaani, mille alusel valmisid altariruum, kooriümbriskäik, kabelipärg, transept ja põhjaportaal, seejärel seiskusid tööd rahapuuduse tõttu. Kirik valmis 1870. aastal.

Kiriku juurde kuulus seminar, kus valitses mitteortodoksne vaim, ja see oli ka mõnede salaühingute kohtumispaik.

Roosijoon 
Saint-Sulpice’i kiriku muudab eripäraseks kiriku sümmeetriaga vastuollu minev poolviltu üle kirikupõranda libisev kuldne kitsas poleeritud ja märgistatud vaskriba. See on tunnipakk, päikesekellaga sarnanev astronoomiline vahend – roosijoon. Joon liigub üle peaaltari, lõikab kaheks armulauavõre ja läbib kogu kiriku, kuni käändub Egiptuse obeliski jalamil 90-kraadise nurga all üles ning tõuseb mööda obeliski selle püramiidja tipuni. Lõunapoolse transepti ümaraknast sisse paistvad päikesekiired liiguvad iga päev piki seda joont, märgistades aja kulgu ühest pööripäevast teise. Tunnipaku kavandas inglise kellassepp ja astronoom Henry Sully ning seda on aegade jooksul kasutatud ka teaduslikeks mõõtmisteks. 

Roosi sümbolit on seostatud ilmakaartega. Algselt kujutati tuulteroosil (roosikujutisega kompassil) ehk kompassiroosil 32 tuulesuunda, praeguseni kasutatakse navigatsioonivahendina kompassiroosi, kus põhjasuunda osutab stiliseeritud nooleots – fleur-de-lis (eelkõige Prantsuse monarhia sümbol). Maakera nn roosijoon on meridiaan. Algselt võtsid navigaatorid nulljooneks Saint-Sulpice’i kirikut läbiva meridiaani. 1888. aastal viidi see Suurbritanniasse Greenwichi. Nõnda on Saint-Sulpice’i kiriku roosijoon omamoodi mälestusmärk maailma esimesele algmeridiaanile.

Huvitavat 
Saint-Sulpice’i kirikut on mainitud ka Dan Browni menuraamatus "Da Vinci kood", kus sellele viidatakse kui Egiptuse jumalanna Isise templi varemetele püstitatud pühakojale. Tegemist on siiski autori fantaasiaga.

Saint-Sulpice’is on ristitud markii de Sade ja Charles Baudelaire ning abiellunud Victor Hugo (aastal 1822). 

Saint-Sulpice on ka põlenud. 17. märtsil 2019 puhkenud tulekahjus said kannatada peauksed ja trepp nende läheduses. Uurimises selgitati välja, et tegu ei olnud õnnetuse, vaid süütamisega.

Viited

Välislingid 

Pariisi kirikud
Kingsepp

Kingsepp on ametimees, kes valmistab ja parandab jalanõusid.

Traditsiooniliselt oli kingsepp käsitööline, kes valdas jalatsite valmistamise ja parandamise kunsti, kasutades nahka, puitu, kummi jt. materjale. Et tänapäeval valmistatakse enamik jalanõusid tööstuslikul teel, on kingsepaameti pidajaid järjest vähem. Siiski ei tööta kingsepad praegu ainult kingaparanduses, vaid veel näiteks teatrites, kus näidendites on vaja erinevate ajastute moodi jäljendada.

Kingsepa amet esineb mitmes kõnekäänus: "Iga kingsepp jäägu oma liistude juurde" (ladina keeles ne sutor supra crepidam) ning "kingsepa tütrel pole saapaid".

Ametid
Käsitöölised

cs:Obuvnictví
en:Shoemaking
lt:Batsiuvystė
pl:Szewstwo
ru:Обувная промышленность
sh:Obućarstvo
Max Born

Max Born (11. detsember 1882 Breslau – 5. jaanuar 1970 Göttingen) oli juudi päritolu saksa matemaatik ja füüsik, Nobeli auhinna laureaat.

Ta oli üks kvantmehaanika alusepanijaid. Samuti aitas ta täiendada tahkisefüüsika haru ja optikaharu ning jälgis mitme märkimisväärse füüsiku tööd aastatel 1920–1930. Ta sai 1954. aastal Nobeli füüsikaauhinna oma töö "Alusuuringud kvantmehaanikas ja statistiline lainefunktsiooni tõlgendus" eest.

Elulugu
Max Born sündis 11. detsembril 1882 Breslaus (praegu Wroclav, Poola), mis oli Saksa keisririigi osa. Ta sündis juudi perekonnas, tema isa Gustav Born oli Breslau ülikooli embrüoloogiaprofessor.

1904. aastal astus ta Göttingeni ülikooli ning tutvus kolme tunnustatud matemaatikuga (Felix Klein, David Hilbert ja Hermann Minkowski). Doktoritöö kirjutas ta teemal "Elastilise joone stabiilsus tasapinnal ja kosmoses". 1905. aastal alustas ta koos Minkowskiga uuringuid erirelatiivsusteooria kohta. 1918. aastal kohtus ta Berliinis Fritz Haberiga ning nende arutlusest ainest, kus metalli reageerimisel halogeeniga tekib iooniline ühend, sündis Born-Haberi ringlus.

Esimese maailmasõja ajal pandi Born alguses töötama raadiooperaatorina, kuid hiljem tänu erialastele teadmistele viidi üle uurima (helidiapasooni) heliulatust. 1921. aastal kolis Born Göttingeni tagasi ning kohtus uuesti oma kauaaegse sõbra ja kolleegi James Franckiga. Tänu Bornile sai Göttingen üheks maailma parimaks füüsikakeskuseks. 1925. aastal koostasid Max Born ja Werner Heisenberg maatriksimehaanika, mis esindas kvantmehaanikat. Järgmisel aastal koostas Max Born kompleksnumbrilise tõlgenduse (probability amplitude) Schrödingeri võrrandi jaoks. Seda tunnustati 1954. aastal Nobeli auhinnaga. Max Borni mõju laienes palju kaugemale tema enda uuringust.

Kui Saksamaal 1933. aasta jaanuaris tulid võimule natsid, pidi juudist Born põgenema. Ta emigreerus Suurbritanniasse, kus töötas St. Johni kolledžis Cambridge'is ning kirjutas populaarteadusliku raamatu "Püsimatu universum" (inglise keeles "The Restless Universe") või "Aatomifüüsika" (inglise keeles "Atomic Physics"). See raamat sai peagi õpikuks. 1936. aasta oktoobris sai Born loodusfilosoofia professoriks Edinburghi Ülikoolis. Seal töötades jätkas ta oma uurimust füüsikast sakslastest abiliste E. Walter Kellermanni ja Klaus Fuchsiga. 31. augustil 1939, üks päev enne teise maailmasõja puhkemist Euroopas, sai ta Suurbritannia kodakondsuse ning jäi Edinburghi kuni 1952. aastani.

Vanaduspõlve veetis Max Born Lääne-Saksamaal Pyrmontis ja suri Göttingeni haiglas 5. jaanuaril 1970.

Tunnustus
1934 – valiti NSV Liidu Teaduste Akadeemia välisliikmeks
1939 – valiti Londoni Kuningliku Seltsi liikmeks
1948 – pälvis Max Plancki medali
1952 – valiti Rootsi Kuningliku Teaduste Akadeemia välisliikmeks
1954 – Nobeli füüsikaauhind

Välislingid

 Max Born Nobeli auhinna lehel

Saksamaa matemaatikud
Saksamaa füüsikud
Nobeli füüsikaauhinna laureaadid
Sündinud 1882
Surnud 1970
Konsensus

Konsensus ehk üksmeel on grupi inimeste arvamuse ühisosa või ühine arvamus. Konsensuse leidmise protsessiks on väitlus, arvamuste vahetus, mille kaudu võidakse jõuda arvamuste kokkulangemisele vaadeldavas küsimuses. Konsensuse liigiks on ka kompromiss, mida võib pidada osaliseks konsensuseks.

Konsensuslik otsustamine on grupiviisilise otsustamise meetod, mis taotleb kõigi osalejate nõusolekut ning vastuväidete lahendamist. Konsensuslik otsus erineb ühehäälsest otsustamisest ja solidaarsusest. 

Konsensusliku otsustamise protsessis püütakse saavutada nii grupi kui kõigi selle liikmete huvide parimal viisil rahuldamist, mitte võistlevate seisukohtade seast eduka välja valimist. Grupi liikmetelt eeldatakse võimalikult võrdsel määral panustamist otsuse kujundamise protsessi, kõigil on võimalus ettepanekuid teha, arvamust avaldada ja vetoõigust kasutada. Kaasata püütakse võimalikult laia asjasse puutuvate isikute ringi. 

Konsensuslik otsustamine on alternatiiviks otsuste langetamisele häälteenamusega või ülalt alla suunatud otsustamisega. Vahevormina praktiseeritakse kaasamist, kus otsustajad konsulteerivad huvirühmadega, kellel on arvamuse avaldamise õigus, kuid mitte otsustamises osalemise õigus. Konsensuslikku protsessi kasutatakse ka häälteenamusega vastu võetavate otsuste ettevalmistamisel. 

Konsensusliku otsustamise käigus võidakse taotleda kõigi grupi liikmete nõusolekut või seada reeglid, mitme mittenõustuja korral loetakse üksmeel saavutatuks. 

Konsensusliku otsustamise plussiks peetakse parema kvaliteediga otsuseid, kuna arvesse võetakse paljude isikute huvisid, samuti kaasnevaid paremaid grupisuhteid. Miinuseks peetakse otsustamise ajakulukust. Samuti eeldab konsensusliku otsustamise eetika osalejatelt, et nad seaksid üldjuhul grupi huvid isiklikest huvidest ettepoole ning kasutaksid vetoõigust vastutustundlikult.

Vaata ka 

 demokraatia
 koostöö
 meeskonnatöö
 organisatsiooniteooria
 sotsiokraatia

Koostöö
Vaidlus

Vaidlus on diskussiooni vorm, mille puhul osalejate vahel on erimeelsus ja mille puhul ei pruugita järgida väitlusreegleid.

Vaidluses on muuhulgas võimalik otsene emotsionaalne mõjutamine, näiteks sõimamine ja solvumise väljanäitamine kindla eesmärgi saavutamiseks.

Samuti on vaidluses võimalik, et üks või mitu  osalist tahab jõuda ettemääratud tulemini sõltumata selle õigsusest (kasutab demagoogiat). 

Vaidlus võib paisuda tüliks.

Kommunikatsioon
Puhkpillid

Puhkpillid ehk aerofonid on laiemas tähenduses muusikainstrumendid, mille heli tekib õhusamba võnkumisel. Kitsamas tähenduses nimetatakse puhkpillideks ("pärispuhkpillid", saksa keeles eigentliche Blasinstrumente) muusikainstrumente, mille heli tekib pillimängija hingamiselunditest lähtuva pilli sisse puhutud õhu võnkumisel. 

"Pärispuhkpillid" jagatakse algse valmistamise materjali järgi tavaliselt puupuhkpillideks ehk puupillideks ja vaskpuhkpillideks ehk vaskpillideks. 

Puhkpillid laiemas tähenduses moodustavad Hornbosteli-Sachsi muusikainstrumentide liigituses 4. kategooria "aerofonid" ('õhkhelisejad').

Tuntumad puhkpillid

Puupuhkpillid 
 Flööt
 Plokkflööt
 Oboe
 Klarnet
Pikoloklarnet ehk väike klarnet ehk Es-, D-, As-klarnet
Bassett ehk altklarnet
Bassklarnet
Kontrabassklarnet ehk pedaalklarnet
 Saksofon
 Fagott
 Okariin

Vaskpuhkpillid 
 Trompet
 Kornet
 Metsasarv
 Tromboon
 Tuuba
 Helikon
Susafon

Vabad aerofonid 
 Akordion
 Bajaan
 Lõõtspill (Eesti lõõtspill, Teppo lõõts)
 Harmoonium
 Orel
 Suupill

Vaata ka
Puhkpillide loend

 Puhkpillid