joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Vassili Šukšin

Vassili Šukšin (vene Василий Макарович Шукшин; 25. juuli 1929 Srostki küla, Biiski ringkond, Altai kubermang (tänapäeval Biiski rajoon, Altai krai) – 2. oktoober 1974 Kletskaja staniitsa, Volgogradi oblast) oli vene filmilavastaja, näitleja, kirjanik ja stsenarist.

Vassili Šukšin oli pärit talupoja perekonnast. Tema isa Makar Šukšin (1912–1933) arreteeriti ja lasti maha kollektiviseerimise käigus ning rehabiliteeriti postuumselt 1956. aastal. Pärast isa arreteerimist kandis Vassili Šukšin kuni passisaamiseni oma ema endist perekonnanime Popov.

1943. aastal lõpetas Vassili Šukšin Srostkis 7-klassilise kooli ja asus õppima Biiski automehaanika tehnikumis. Ta õppis seal kaks ja pool aastat, kuid tehnikum jäi lõpetamata. Seejärel töötas kodukülas kolhoosis. 1947–1949 töötas ta Kalugas ja Vladimiris lukksepana. 1949. aastal kutsuti ta aega teenima NSV Liidu mereväkke. 1953. aastal vabastati ta maohaavade tõttu teenistusest ning ta pöördus tagasi kodukülla.

Srostkis lõpetas Šukšin eksternina kaugõppes keskkooli ja töötas lühikest aega kohalikus koolis vene keele ja kirjanduse õpetajana. 1954. aastal asus Šukšin õppima Üleliidulises Riiklikus Kinematograafia Instituudis. Esialgu kavatses ta õppida stsenaristiks, kuid valis siiski filmilavastajaks spetsialiseerumise. Instituudi lõpetas ta 1961. aastal.

1958. aastal avaldati ajakirjas Smena tema esimene jutustus. Filmis mängis ta episoodilist rolli esimest korda 1956. aastal. Esimese peaosa oli tal 1958. aastal valmunud Marlen Hutsijevi filmis "Kaks Fjodorit".

1963. aastast alates töötas Šukšin filmilavastajana Maksim Gorki nimelises Filmistuudios. Šukšini esikraamat "Сельские жители" ("Maainimesed") ilmus samal aastal. Esikromaan "Любавины" ("Ljubavinid") ilmus 1965. aastal. Oma kirjanduslikus loomingus kujutas ta enamasti lihtsate, kuid omapärase iseloomuga vene tööinimeste elu.

Eesti keeles on ilmunud Vassili Šukšini jutustuste valikkogud "Vanja, kuidas sina siia said?" (1969) ja "Pilet teisele seansile" (1973).

Vassili Šukšin suri filmi "Nad võitlesid kodumaa eest" võtete ajal laeva "Dunai" pardal Volga jõel. Ta on maetud Moskvas Novodevitšje kalmistule.

Filmograafia
"Lebjaževost teatatakse" ("Из Лебяжьего сообщают") – 1960 (diplomitöö)
"Elab niisugune noormees" ("Живёт такой парень") – 1964
"Teie poeg ja vend" ("Ваш сын и брат") – 1965
"Imelikud inimesed" ("Странные люди") – 1969
"Seesamune" ("Печки-лавочки") – 1972
"Punetab lodjapuu" ("Калина красная") – 1974

Viited

Välislingid
Vassili Šukšin andmebaasis IMDb

Vene kirjanikud
Venemaa filmilavastajad
Vene filminäitlejad
Venemaa stsenaristid
Novodevitšje kalmistule maetud
Sündinud 1929
Surnud 1974
Illüüria kuningriik

Illüüria kuningriik oli Austria keisririigi kroonimaa aastatel 1816 kuni 1849, Napoleoni Illüüria provintside järglasriik, mille Austria Kuuenda koalitsiooni sõjas tagasi vallutas ja vastavalt Viini kongressi lõppaktile taastas. Selle halduskeskus oli Ljubljana (ametlikult saksa: Laibach)

Pärast 1848. aasta revolutsioone kuningriik kaotati ning lahutati Austria kroonimaadeks: Krain, Kärnten ja Austria Rannikumaa.

Geograafia 

Prantsuse Illüüria provintsid koosnesid Krainist ja Lääne-("Ülem-")Kärntenist, samuti Aadria mere äärsetest territooriumitest Görz ja Gradisca, Trieste ja Istria poolsaar. Need hõlmasid ka Dalmaatsia ranniku ja Horvaatia kuningriigi maad Sava jõest lõunas. Osa territooriume Aadria mere ääres oli Habsburgide monarhia Veneetsialt annekteerinud 1797. aasta Campo Formio rahuga. Pärast Provintside lõpetamist eraldas Austria valitsus Dalmaatsia ja liitis Ida-("Alam-")Kärnteni sellele, millest sai Illüüria kuningriik.

Kuningriigi territoorium hõlmas tänapäeva Sloveenia lääne- ja keskosa, s.o. Krain pealinna Ljubljanaga ja Sloveenia Rannikumaa (Goriška ja Sloveenia Istria), tänapäeva Austria Kärnteni liidumaa ja Sloveenia Kärnten, samuti mõned territooriumid Loode-Horvaatias (tänapäeva Istra maakond ja Kvarneri lahe saared Krk, Cres ja Lošinj) ja Kirde-Itaalias (Trieste ja Gorizia provintsid). Aastal 1822 taasühendati Tsiviil-Horvaatia Sava paremkalda ja Rijeka vahel Habsburgide Horvaatia kuningriigiga.

Ajalugu 

Illüüria kuningriik moodustati võitlemaks Ungari kuningriigi territoriaalsete pretensioonidega ja Venemaa keisririigi mõjuga, kuid kui Ungari annekteeris Tsiviil-Horvaatia ja Rijeka, kaotas see oma tähtsuse. Endiste Prantsuse võimude tehtud õigus- ja haldusreformid muutsid sügavalt nende territooriumite haldusstruktuure, nii pidas Austria keiserlik valitsus paremaks grupeerida enamus neist eraldi haldusüksusteks, võimaldades aeglast sulandumist Austria õigus-, kohtu- ja haldussüsteemi.

Illüüria kuningriik loodi ametlikult 3. augustil 1816. Alguses koosnes see nii Sloveeni maadest kui ka Horvaatia kuningriigi territooriumist. Kuid juba 1820. aastate alguses taastati Napoleoni-eelne Horvaatia kuningriik, millesse arvati ka osa Illüüria kuningriigi territooriumist.

1848. aasta Rahvaste kevadel edendasid sloveenid ettepanekut arvata Alam-Steiermark Illüüria kuningriiki, nii saaks enamuse Sloveeni maadest ühendada ühte haldusüksusesse ja Ühendatud Sloveenia idee oleks seega saavutatud. Peter Kozler lõi sellise laiendatud Illüüria kuningriigi kaardi, mis muutus hiljem tähtsaks rahvuslikuks sümboliks Sloveenia rahvuslikus teadvuses. Kuid keiser lükkas ettepaneku tagasi. Illüüria kuningriiki mainiti järk-järgult üha vähem ja viimast korda ametlikult aastal 1849 kroonimaana Austria märtsipõhiseaduses.

Vaata ka 

 Illüüria
 Illüüria liikumine

Austria keisririik
Sloveenia ajalugu
Babrujski rajoon

Babrujski rajoon on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Mahiloŭ oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 1599 km². 2009. aasta seisuga elas seal 20 660 inimest.

Rajoon moodustati aastal 1927. Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Bortniki, Broža, Chimy, Ciałuša, Harbacevičy, Harochaŭka, Hłuša, Kavali, Słabodka, Syčkava, Varatyńi, Višnioŭka ja Vosava külanõukogu.

Halduskeskus on Babrujski linn, mis ametlikult rajooni koosseisu ei kuulu. Rajooni koosseisu kuulub endine Hłuša alev, mis aastal 2013 muudeti alevikuks.

Rajooni suurimaks jõeks on Biarezina, teine tähtsam jõgi on tema lisajõgi Ała. Rajooni territoorium asub Kesk-Biarezina tasandikul, keskmiselt 150–170 meetri kõrgusel. Madalaim koht asub Biarezina orus ja ulatub 131,2 meetrit üle merepinna, kõrgeim koht asub Hłuša aleviku lähistel (183,5 m).

2009. aasta seisuga olid elanikest 84,11% valgevenelased, 11,94% venelased, 1,11% ukrainlased ja 2,84% oli teistest rahvustest. 70,3% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 28,66% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kõneles valgevene keelt 44,51% elanikke, vene keelt aga 54,43%.

Välislingid 

Rajooni täitevkomitee kodulehekülg (vene keeles)
Rajooni kaart

Mahiloŭ oblasti rajoonid
Huntmadu

Huntmadu (Lycophidion) on Lamprophiidae sugukonna maoperekond.

Roomajate andmebaasi klassifikatsioon 

Huntmadude perekonda  klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid:  
 Lycophidion acutirostre Günther, 1868
 Lycophidion albomaculatum Steindachner, 1870
 Lycophidion capense (Smith, 1831) - huntmadu
 Lycophidion depressirostre Laurent, 1968
 Lycophidion hellmichi Laurent, 1964
 Lycophidion irroratum (Leach, 1819)
 Lycophidion laterale Hallowell, 1857
 Lycophidion meleagris Boulenger, 1893
 Lycophidion multimaculatum Boettger, 1888
 Lycophidion namibianum Broadley, 1991
 Lycophidion nanus (Broadley, 1958)
 Lycophidion nigromaculatum (Peters, 1863)
 Lycophidion ornatum Parker, 1936
 Lycophidion pembanum Laurent, 1968
 Lycophidion pygmaeum Broadley, 1996
 Lycophidion semiannule Peters, 1854
 Lycophidion semicinctum Duméril, Bibron & Duméril, 1854
 Lycophidion taylori Broadley & Hughes, 1993
 Lycophidion uzungwense Loveridge, 1932
 Lycophidion variegatum Broadley, 1969.

Levila

Neid madusid võib kohata Aafrikas.

Viited

Välislingid 
 Sissekanne IUCN-is
 Sissekanne NCBI Taxonomy database'is
 Sissekanne roomajate andmebaasis
 Sissekanne uBio-s
 Sissekanne saidil Wikispecies

Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit :fr:Lycophidion seisuga 30.08.2014.

Alethinophidia
Colubroidea
Kitse tänav

Kitse tänav on tänav Pärnus Ülejõe linnaosas.

Tänava ajalooline saksakeelne nimi on Ziegenstraße.

Vaata ka
Kitse põik

Pärnu tänavad
Leida Kook

Leida Kook (sünninimi Leida Millerson; ka Müllerson; hiljem Murdme; 15. juuni 1912 Restu – 2. mai 2015 Tallinn) oli eesti arst, arstiteadlane ja pedagoog.

Leida Kook lõpetas Tartu Linna Tütarlaste Gümnaasiumi ja 1939. aastal Tartu ülikooli arstiteaduskonna ning töötas seejärel Tallinna Keskhaigla lasteosakonnas arstina. Aastast 1945 oli ta Tallinna Meditsiinikooli lastehaiguste õppejõud, 1950–1963 Eksperimentaalse ja Kliinilise Meditsiini Instituudi teadur ja 1963–1981 Tallinna Pedagoogilise Instituudi loodusteaduste kateedri õppejõud, alates 1965. aastast dotsent. Aastal 1959 kaitses ta meditsiinikandidaadi kraadi.

Ta kirjutas ja koostas muu hulgas käsiraamatuid ja õppematerjale.

Farmatseut ja luuletaja Eduard Kook oli Leida Koogi abikaasa.

Viited

Välislingid
 Valgamaa kodulooline andmebaas ISIK

Eesti arstid
Eesti arstiteadlased
Tallinna Ülikooli õppejõud
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna vilistlased
Eesti üle 100-aastased
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1912
Surnud 2015
Georgi lint

Georgi lint on kahevärviline dekoratsioon, mida kasutatakse Püha Georgi ordenil, Georgi ristil või iseseisvalt.

Georgi lint oli algselt kollane riba, mida läbisid kolm musta triipu, hiljem asendus kollane värv oranžiga, kuna nii nägi ette 1913. aasta Püha Georgi ordeni statuut.

Ajalugu 

Keisrinna Katariina II asutas 1769. aastal Püha Georgi Suurkannataja ja Võitja ordeni. See oli prestiižne orden, mis ette nähtud vaid ohvitseridele ja kindralitele, kes on lahingus eriliselt silma paistnud. Venemaa ordenite nimekirja kuulus seitse ordenit, millest kuus moodustasid hierarhilise süsteemi, aga Georgi orden sellesse süsteemi ei kuulunud, seda ei olnud võimalik saada rutiinses korras, liikudes teenistuses aste-astmelt ülespoole, seda pälviti vaid kangelasteo eest lahingus. Tunnustuse pälvinut eelistati edutamisel, samuti ülendati kõik Georgi kavalerid pärusaadli seisusesse.

Bolševikud kaotasid 1917. aastal Georgi nime kandvad autasud, kuid II maailmasõja ajal võeti selle värvid taas kasutusele, Georgi lint ilmus Punaarmee kaardiväediviiside sümboolikasse ja 1943. aastal asutatud Kuulsuse Ordeni lint sarnanes Georgi ordeni ja risti lindiga. Samuti oli Georgi värvides 1945. aastal asutatud medali Võidu eest Saksamaa üle Suures Isamaasõjas 1941–1945 lint.

Georgi orden taastati 2000. aastal.

Georgi linti hakati uuesti populariseerima Venemaal 2005. aasta võidupäeva eel ja Ukraina oranži revolutsiooni järel tuli püha Georgi sümboolika ja ordeni värvides lint taas kasutusse, seda hakati seostama Vene patriotismiga ning vastuseisuga Ukraina oranžile revolutsioonile.

Tähendus 
Lindi algne värvivalik tulenes sõjaväelisest taustast: oranž tähistab tuld ja must püssirohtu. Oranž on ka püha Georgi  värv. 

Uuemal ajal on leidnud semiootik Mihhail Lotman, et Vladimir Putin vajas Vene rahva koondamiseks sümbolit, mis poleks ei rahvuslik ega ideoloogiline, vaid suurriiklik. Eestlased võivad samas pidada lindi kandmist imperialistliku ja separatistliku suhtumise näitamiseks, vastandumisena Eesti Vabariigile.

Keelustamine 
Ukraina parlament keelustas 2017. aastal Georgi lindi demonstreerimise või kandmise (kasutajat ähvardab rahatrahv või arest), kuna seda sümboolikat tõlgendatakse Venemaa agressioonina. Läti seim keelustas (trahvi ähvardusel) lindi kandmise avalikel üritustel, koosolekutel, marssidel ja pikettidel, põhjendades seda viitena Venemaa agressioonile Ida-Ukrainas, kus sellest sai Venemaa hübriidsõja sümbol.

Kavalerid 
Georgi kavaleride seas oli üksikuid vaimulikke, arste ja sõjaväeametnikke. Ainsa naisena on Georgi ordeni 4. järgu sõjaliste teenete eest (asendas lahingus langenud pataljonikomandöri) pälvinud 105. Orenburgi polgu halastajaõde Raissa Ivanova. Carl Gustav Emil Mannerheim sai tunnustuse 1915. aastal.

Galerii

Viited

Välislingid 
"Georgi lint" võib teid Venemaal vägivallast päästa!. Reporter, 14. juuni 2013.

Sümboolika
Venemaa sümboolika
Arhaar

Arhaar (ingl. k. argali; lad k. Ovis ammon) on Sise- ja Kesk-Aasias elutsev lamba perekonda kuuluv suur uluklammas.

Arhaari üldpikkus on kuni 2 m, tüvekõrgus 1,25 m. Ta kaalub kuni 200 kg. Jääradel on kuni, 1,5 m pikkused ja tüvest kuni 0,5 m jämedused keerdunud sarved. Mõnedel utedel on peenikesed ja lühikesed sarved. Arhaarid elavad kõrgmäestikes. Suveks rändava nad u. 5000 m kõrgusele, talvel elavad aga madalamal. Arhaarikarjades on tavaliselt umbes 50 looma, kellest 3-4 on jäärad. Nendest üks on juhtjäär. Utt sünnitab korraga ühe talle, erandjuhtudel kaks talle. Arhaar on üks kodulamba esivanematest.

Viited

Lammas
Vadaktai

Vadaktai on alev Leedus Radviliškise rajoonis Sidabravase vallas. Alev asub Vadakstise jõe kaldal.

Alevis on raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on aastal 1883 valminud katoliku kirik ja kohalik kalmistu.

Vadaktaid mainis esimest korda aastal 1372 Hermann Wartbergest (Wadachte). Aastal 1744 rajasid jesuiidid sinna oma misjonikeskuse. XVIII sajandi teisel poolel rajasid nad sinna kohaliku katoliku usku pöördunud mõisniku loal ka kloostri koos selle juures asuva kabeliga. Aastal 1797 ehitati sinna esimene kirik. Aastail 1902–1905 oli sealses kirikus vaimulikuks kirjanik Juozas Tumas-Vaižgantas.

Pilte

Viited

Välislingid 
Alev portaalis vietoves.Lt

Leedu alevid
Radviliškise rajoon
Šiaulėnai

Šiaulėnai on alev Leedus Radviliškise rajoonis, Šiaulėnai valla halduskeskus. Alev asub Šušvė jõe kaldal.

Alevis on keskkool ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on koduloomuuseum, aastal 1857 valminud katoliku kirik, surnuaed seal asuva kabeliga ja Šiaulėnai mõisa hoonekompleks.

Šiaulėnai mõisa mainiti esimest korda aastal 1492. Aastal 1518 ehitati sinna esimene kirik. XIX sajandi lõpus asus seal sünagoog, kihelkonnakool, viis kõrtsi ja võõrastemaja. Teise maailmasõja ajal hävitasid Saksa okupatsiooniväed Šiaulėnais elanud juudid. Asulast sai alev aastal 1972.

Pilte

Tuntud elanikke 
Adomas Bitė – Leedu vabadusvõitleja
Marcelinas Šikšnys – Leedu poeet

Viited

Välislingid 

Alev portaalis vietoves.Lt
Monograafia Šiaulėnai kohta

Leedu alevid
Radviliškise rajoon
Grinkiškis

Grinkiškis (ka Grinkiškės) on alev Leedus Radviliškise rajoonis, Grinkiškise valla halduskeskus. Alev asub Šušvė jõe kaldal.

Alevis on keskkool. Vaatamisväärsusteks on aastal 1885 valminud ja aastal 1947 taastatud katoliku kirik ning Grinkiškise mõisa hoonetekompleks.

Ajalugu 

Grinkiškist mainiti esimest korda XV sajandil, mõisa ja selle juures olevat alevit aastal 1554. Aastal 1597 ehitati sinna esimene kirik. 

Aastal 1804 asutati seal kihelkonnakool. Ajal, mil ladina kirjas leedukeelne kirjandus oli keelustatud, tegutses piirkonnas raamatusmugeldaja S. Malinauskas. XX sajandi esimesel poolel rajati alevisse elektrijaam ja meierei. Aastal 1941 tapsid saksa okupatsiooniväed 200 Grinkiškise elanikku, põhiliselt olid ohvrid juudid. Aastal 1944 hakkasid alevis ümbruses tegutsema Leedu metsavennad. Nõukogude ajal oli Grinkiškis kohaliku sovhoosi keskasula.

Pilte

Tuntud elanikke 
Polikarpas Girštautas – Leedu kartograaf ja kirurg
Birutė Teodora Visokavičienė – Leedu poliitik ja majandusteadlane

Viited

Välislingid 

Alev portaalis vietoves.Lt
Infot alevi ja mõisa kohta (leedu keeles)

Leedu alevid
Radviliškise rajoon
Helen DeWitt

Helen DeWitt (sündinud 1. jaanuaril 1957 Takoma Parkis Marylandi osariigis USAs) on Ameerika Ühendriikide romaanikirjanik.

Tema romaanidest on pälvinud kriitikutelt rohkem kiitust "Viimane samurai" ("The Last Samurai", 2000), "Your Name Here" (2007) ja "Lightning Rods" (2012). Ta elab Berliinis.

Elulugu

DeWitt kasvas üles peamiselt Ladina-Ameerikas (Mehhikos, Brasiilias, Colombias ja Ecuadoris), kuna ta vanemad olid USA diplomaadid. Ta õppis aasta Northfield Mount Hermoni koolis ning kaks lühemat ajalõiku Smith College'is ning astus seejärel Oxfordi ülikooli klassikalise filoloogia erialale. Algul õppis ta Lady Margaret Hallis ning hiljem Brasenose College'is, mille lõpetas filosoofiadoktori kraadiga.

Looming

DeWitti tuntuim teos on ta debüütromaan "Viimane samurai" (2000), mis ilmus eesti keeles 2002. aastal kirjastuses Varrak Lia Rajandi tõlkes. Romaani kirjutamise ajal töötas ta eri ametites, sh sõnaraamatukoostaja, ajalehetoimetuses kiirkirjutaja, sõõrikumüüja ja pesulateenindajana. Ta töötas üheaegselt paljude romaanide kallal, kuni 1998. aastal lõpetas "Viimase samurai", mis oli ta 50. käsikiri.

2005. aastal tegi ta koostööd Londonis elava maalikunstniku Ingrid Kermaga, kirjutades näituse "Blushing Brides" jaoks teose "limit5".

2012. aastal avaldas DeWitt oma teise romaani "Lightning Rods" Inglismaal Buckinghamshire'is High Wycombe'is tegutsevas väikekirjastuses And Other Stories, kriitikas pälvis see ohtralt kiitust.

Hiljuti omandas "Viimase samurai" filmiõigused Tom Dey. 
 
Lõik valmivast romaanist, mille tegevus toimub Kanadas Manitoba provintsis Flin Flonis, ilmus väljaandes "Open Book: Ontario" artikli järel, mis kõneles valmivast romaanist ja DeWitti raskustest kirjastaja leidmisel.

Tema lühijutt "Climbers", mis vaatleb kunstiliste ideaalide ja ärilise reaalsuse konflikti kirjaniku elus, ilmus ajakirjas Harper's novembris 2014.

Romaanid 
 "Viimane samurai" ("The Last Samurai"; New York: Hyperion, 2000; ISBN 0-7868-6668-3)
 "Lightning Rods" ("High Wycombe: And Other Stories", 2012; ISBN 978-1-908276-11-7)

Viited

Välislingid 
 DeWitti koduleht
 YOUR NAME HERE! lühikokkuvõte
 DeWitti blog
 n+1

Ameerika Ühendriikide kirjanikud
Saksa kirjanikud
Sündinud 1957
Laine (reisilaev)

Laine oli Nõukogude Liidus valmistatud ja hiljem Eesti NSV Vetelpäästeühingule kuulunud projekt 1862 tüüpi reisilaev. Algne nimi oli Sulak.

Ajalugu
Laev ehitati 1963 Bakuus ja sai nimeks Sulak. Kokku valmistati kolm seda tüüpi reisilaeva, millest Sulak oli esimene. Algul sõitis laev Kaspia merel, kodusadam oli Astrahan. 

1969. aastal toodi laev Eestisse, sai nimeks Junga ja hakkas kuuluma Tallinna Pioneeride Palee juures tegutsevale Noorte Meremeeste Klubile.

1972. aastal anti aga edasi vetelpäästeühingule ja sai nimeks Laine. Alates 1972. aasta maist alustas Laine vetelpäästjate õppe-reisilaevana merereise Soome lahele ja Läänemerele Leningradist Klaipedani. Kodusadam oli Tallinn. Reisijad omandasid tavaliselt umbes nädala jooksul vetelpääste algteadmisi. 

Nõukogude okupatsiooni lõpuks jäi Laine seisma ja laeva omanikud hakkasid vahetuma. 1991. aastal sai laeva nimeks Maine, 1992. aastal aga läks Rootsi lipu alla nimega Queenie. 

2005. aastal lammutati laev Rootsis.

Kirjeldus
Pikkus 68,7 m
Laius 9,6 m
Süvis 1,7–2,6 m
Peamasinad 2x 420 hj Ida-Saksamaal valmistatud diiselmootorit
Kiirus 11,3 sõlme
Sõidukaugus 1000 miili
Kajutikohti 128
Meeskond 26

Laine oli väiksemat tüüpi reisilaev magamiskajutitega. Kokku võttis laev hiljem kruiisi tüüpi reisideks peale 120 reisijat, kellele oli 35 kajutit. Neist 9 kajutit olid 2-kohalised, ülejäänud 4-kohalised. Laeval oli bassein ja kohvik-restoran. Projektis oli ette nähtud ka punanurk meeskonnale. Väga väike süvis lubas sõita jõgedele, kuid suur parda kõrgus ja ballast ka lainetuses rannikulähedasel merel. Süvist oli võimalik muuta ballasttankidega, mille mahutavus oli 400 t. Kaks peamasinat käitasid ühte sõukruvi. Oli ka kolm abimasinat ja lisaks üks abimasin paaditekil tagavarana. Laeval oli 8 veekindlat sektsiooni.

Viited

Välislingid
taskukalender Laine fotoga
Laine navigatsioonihooaja voldik
freetphoto.ru
Kruiznik.ru - materjal laeva kohta raamatust "Новые суда морского флота"

Reisilaevad
Õppelaevad
Eesti reisilaevad
Ristvõlv

Ristvõlv, ka ristservjoonvõlv ja servjoonvõlv on võlvitüüp, mis saadakse nelinurkse ruumi kohale asetatud kahe silindervõlvi täisnurksel lõikumisel. Lõikumiskohtadel olevaid diagonaalseid jooni nimetatakse servjoonteks, nende vahele jäävaid kolmnurkseid osi võlvisiiludeks, mida ristservjoonvõlvil on neli. Tavaline Vana-Rooma ja romaani arhitektuuris. Teravkaarseid ristservjoonvõlve leiab ka gooti arhitektuurist.

Juba romaani arhitektuuris hakati võlvi stabiliseerimiseks ehitama toetava funktsiooniga roideid ja kasutama servjoonvõlvi asemel roietele toetuvat ristroidvõlvi. Roidvõlvehituse tipptase saavutati gooti arhitektuuris.

Sisejõud 
Puhtgeomeetrilise poolringkaarele rajaneva ülesehitusega ristvõlv oleks ebastabiilne, sest diagonaalis servjoontest moodustuv kaar peab sildama suurema vahemaa kui kumbki ristuvatest silindervõlvidest eraldi (sest ruudu diagonaal on pikem kui kumbki külg) ning oleks jääva kõrguse korral külgsuunas välja venitatud. Kui soovitakse, et ristvõlvi diagonaal oleks sama stabiilne kui silindervõlvi ristlõige, peaks ta olema suurema raadiusega, ning seetõttu on enamik ristvõlve ehitistes keskelt vööndkaarte suhtes tõstetud. See tähendab, et võlviku kõrgeim punkt asetseb vööndkaarte lagipunktidest kõrgemal.

Teravkaarse ristvõlvi puhul seda probleemi ei esine, sest külgsuunalised survejõud on teravkaare puhul nagunii väiksemad ning teravkaart saab hõlpsamini kohandada erinevatele sildeavadele kaare välimust ja ehitust oluliselt muutmata.

Sellist võlvitüüpi, kus võlviku keskpunkt on vööndkaartest tugevalt kõrgemal, nii et neli võlvisiilu moodustavad kuplitaolise ruumi, nimetatakse domikaalvõlviks, vahel ka kloostervõlviks. Selle tüübi puhul toetuvad võlvisiilud kandeseinale (vastupidi ristvõlvile, kus suurim surve kontsentreerub nurkadesse).

Ajalugu 
Ristservjoonvõlvi tunti juba antiikajal. Rooma ehitistes, näiteks termides, arendati see tüüp täiuslikuks – üks keisririigi aegne monumendi fragment on säilinud Cáparras, samuti Diocletianuse termides Roomas, mille frigidaariumis tänapäeval paikneb Santa Maria degli Angeli e dei Martiri kirik. Varakeskajal võeti see võlvivorm muutusteta rooma arhitektuurist üle. Üks ilusamaid varaseid ristservjoonvõlve on Theoderichi mausoleumi allkorrusel, samuti Aacheni toomkirikus. Laialt kasutati romaani ehitistes, kuid võlvitüübi massiivsuse tõttu ei olnud võimalik nii ehitada eriti laiu võlve (romaani kirikutes on sageli võlvitud külglöövid, kuid pealööv kaetud lameda puulaega). Stabiilsema roidvõlvi leiutamisega oli võimalik ehitiste ja võlvide proportsioone rohkem varieerida ning ristservjoonvõlv jäi kasutusele väiksemates hoonetes. Teravkaare kasutuselevõtuga ilmus arhitektuuri teravkaarne ristservjoonvõlv (seda kohtab päris palju Eesti maakirikutes). Väiksemates ehitistes nagu keldrites, esikutes, töökodades kasutati nii terav- kui ka ümarkaarset ristvõlvi edasi 19. sajandini välja.

Pildid

Vaata ka
 domikaalvõlv
 ristroidvõlv
 silindervõlv

Viited 

Lagi
Võlvitüübid
Billy Graham

William Franklin Graham (7. november 1918 Charlotte, Põhja-Carolina – 21. veebruar 2018 Montreat, Põhja-Carolina) oli Ameerika Ühendriikide vaimulik, kõige tuntum kristlik evangelist USA-s, paljude raamatute autor. Ta tegutses Lõuna Baptistide Konventsioonis ja oli mitme USA presidendi vaimulik nõuandja. 

Ta sündis neljalapselise pere vanima lapsena, tal oli vend ja kaks õde. Ta lõpetas aastal 1936 keskkooli (Sharon High School), misjärel asus õppima Bob Jonesi Ülikoolis, mis toona asus Clevelandis Tennessees. 

Tal on omanimeline täht Hollywoodi kuulsuste alleel.

Isiklikku

Perekond 
Ta abiellus 13. augustil 1943 Ruth Belliga (10. juuni 1920 – 14. juuni 2007), kelle vanemad olid presbüterlastest misjonärid Hiinas. Neil sündis viis last: Virginia Leftwich Graham (1945), Anne Graham Lotz (1948), Ruth Graham (1950), Franklin Graham (1952), kes võttis hiljem üle isa töö, ja Nelson Edman Graham (1958).

Terviseprobleemid 
Ta põdes aastast 1992 Parkinsoni tõbe. Tal on olnud eesnäärmevähk.

Seosed Eestiga 
Ta külastas 1984. aasta sügisel Nõukogude Liitu ja viibis Eestis kolm päeva. Ta jutlustas Tallinnas Oleviste kirikus, kus kuulajaskond ulatus arvatavalt 4500 inimeseni. 25 aastat hiljem, mais 2009 oli Tallinnas ta poeg Franklin Graham, kes oli peakõneleja Saku Suurhallis toimunud üritusel "Lootuse festival". Eesti keeles on ilmunud mitu Billy Grahami raamatut, tuntuim neist on "Rahu Jumalaga", mis ilmus juba Nõukogude okupatsiooni ajal põrandaaluse tõlkena.

Tunnustus
1982 – Templetoni auhind

Billy Grahami teosed eesti keeles 
"Maailm leekides", "Inglid", "Rahu Jumalaga", "Harmagedoni poole", "Püha Vaim".

Ameerika Ühendriikide baptisti vaimulikud
Sündinud 1918
Surnud 2018
Endel Laasik

Endel Laasik (19. veebruar 1921 Tähtvere vald – 3. oktoober 1985 Tartu) oli Eesti õigusteadlane, Tartu Ülikooli professor.

Ta lõpetas aastal 1950 Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna.

Tunnustused 
 1982 Eesti NSV teeneline jurist

Välislingid 
 http://entsyklopeedia.ee/artikkel/laasik_endel

Eesti õigusteadlased
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna professorid
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Eesti NSV teenelised juristid
Sündinud 1921
Surnud 1985
Enn Altosaar

Enn Altosaar (4. august 1929 – 3. jaanuar 1986) oli eesti tehnikateadlane, Eesti NSV teeneline insener.

Ta lõpetas aastal 1948 Tartu 6. Keskkooli, aastal 1953 Eesti Põllumajanduse Akadeemia majandusteaduskonna ja aastal 1965 Leningradi Põllumajandusinstituudi aspirantuuri, ta oli aastast 1965 tehnikakandidaat.

Tunnustused 
1983 Eesti NSV teeneline insener

Välislingid 
 Enn Altosaare lühielulugu

Eesti tehnikateadlased
Eesti Maaülikooli õppejõud
Eesti NSV teenelised insenerid
Sündinud 1929
Surnud 1986
Aasta õde

Aasta õde on Eesti Õdede Liidu antav aunimetus.

Esimene aasta õe nimetus anti 2015. aastal. Selle pälvis Tartu Ülikooli Kliinikumi diabeediõde Agnes Anton.

Laureaadid
2015 – Agnes Anton
2016 – Tatjana Kušnarenko
2017 – Annely Grossthal
2018 – Irina Tohus
2019 – Merle Somelar

Vaata ka
Aasta arst

Viited

Eesti aunimetused
Eesti tervishoid
Õendus
Besaanmast

Besaanmast on vähemalt 2-mastilise laeva vöörist ahtri suunas loetuna tagumine ja samaaegselt vööripoolsema(te)st madalam laevamast. 

Laev võib kanda merel besaanmasti kahvlis riigilippu. 

Purjelaeval on besaanmastis sageli kas kahvelpuri (koos topseliga) või bermuudapuri, harvem ka raapurjed. Besaanmasti pikendust ehk jätku nimetatakse besaan-tengiks.

Laevade ehitus
Purjelaevade ehitus
Leekestiil

Leekestiil (ka flamboyant-stiil, flamboyant) on Prantsusmaa, Belgia ja Flandria hilisgootika (prantsuse keeles flamboyant 'leegitsev'). Perioodile on andnud nime rohke leegi- või kalapõiemotiivi (kalapõismuster) kasutamine arhitektuuris ja dekooris varasemate ringist tuletatud siirumotiivide asemel, eriti akende raamistikus. 

Eestis asuvatest objektidest on leekestiilis raidkivist vapitahvel Tallinnas Suurel Rannaväraval.

Vaata ka 
 Perpendikulaarstiil
 Manuelism

Viited

Arhitektuuristiilid
Gooti kunst
Reigo Tamm

Reigo Tamm (sündinud 22. detsembril 1988 Rakveres) on eesti ooperilaulja (tenor).

Reigo Tamm lõpetas 2008. aastal Tapa Gümnaasiumi ja asus õppima Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli näitleja erialale, juhendajaks Elmo Nüganen. Täiendas end näitlemises Rose Bruford College'is Londonis. Aastatel 2009–2016 õppis Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias klassikalist laulu Taavi Tampuu juures. On osalenud Jenny Anvelti, Giacomo Aragalli, Virgilijus Noreika, Jeffrey Goldbergi, Jon Thorsteinssoni ja Caroline Dowdle’i meistrikursustel. 

Aastatel 2014–2017 oli Vanemuise teatri ooperisolist. Alates 2017. aastast on Rahvusooper Estonia ooperisolist.

Tunnustus 
 2015 Tartu Kultuurikandja aunimetus (noor kultuurikandja)
 2015 Tapa valla aasta tegija tiitel kategoorias “Isiku tegu”
 2018 Kristallkingakese auhind
 2019 Eesti Rahvuskultuuri Fondi stipendiaat
 2020 Rahvusooper Estonia publiku lemmiku preemia

Viited

Välislingid
https://tartu.postimees.ee/3048183/reigo-tamm-ooper-on-seksikas

https://arhiiv.err.ee/vaata/jutusaade-reigo-tamm/similar-257652

https://virumaateataja.postimees.ee/3240967/reigo-tamm-ooper-ei-pea-tolmune-olema

https://reporter.postimees.ee/3557891/saage-tuttavaks-multitalent-reigo-tammele-ennustatakse-suurt-tulevikku

https://virumaateataja.postimees.ee/3727455/reigo-tamm-volikogu-esimehe-amet-pole-hirmutav

http://www.kuulutaja.ee/ooperilaulja-reigo-tamm-kujutles-end-naitlejana-juba-lasteaias/

https://www.ohtuleht.ee/820505/kuulsus-kutsub-kulla-reigo-tamm-soovitab-mida-teha-tapal

https://poliitika.postimees.ee/4275579/videosari-valimisjaoskond-tapal-kandideeriv-ooperilaulja-loodab-et-ei-pea-valima-poliitika-ja-teatri-vahel

https://virumaateataja.postimees.ee/4297927/tenor-ja-poliitik-reigo-tamm-hakkas-vanaemaks

https://tartu.postimees.ee/4310585/reigo-tamm-ma-pole-sildu-tartuga-poletanud

http://podcast.kuma.fm/oma-lugu-7/

https://www.ohtuleht.ee/884695/ooperilaulja-reigo-tamm-tahtsin-vaga-et-tartu-linna-paev-muutuks-miniooperifestivaliks

https://epl.delfi.ee/artikkel/120087680/arvustus-orpheus-porgus-sarav-maailm-kus-armastusel-pole-kohta

Eesti ooperilauljad
Tapa Gümnaasiumi vilistlased
Sündinud 1988
Maria Listra

Maria Listra (sündinud 1. märtsil 1989) on eesti laulja.

Muusikaõpinguid alustas viieaastaselt klaveri erialal Nõmme Muusikakoolis, kus hiljem lisandusid flöödiõpingud. Laulmist on õppinud oma ema Liivi Listra laulustuudios. Ta on võitnud Eesti Televisiooni laste lauluvõistluse "Laulukarussell" aastatel 1996 ja 1998. 

2008. aasta juulis lõpetas ta Londoni Chigwelli Kooli, mis on spetsialiseerunud muusika, draama ja kunstide õpetusele. Seejärel õppis University of Londonis. Aastal 2000 ilmus 11-aastase Maria Listra sooloplaat "Anno Domini 2000", mille müügituluga abistas ta Tallinna Lastehaigla Toetusfondi. Tema sooloesinemised on toimunud paljudes Eesti linnades ning ka Soomes ja Inglismaal. 2007. aastal nimetati Maria Listra Chigwelli Kooli aasta muusikuks. Võiduga pälvis Listra võimaluse esitada Londoni Brentwoodi katedraalis kammerorkestri saatel W. A. Mozarti motetti "Exsultate, Jubilate". Augustis 2008 osales Listra Inglismaal Abingdonis kõrgetasemelisel vokalistide meistrikursusel. Maria Listral on Londoni ülikooli bakalaureusekraad. 

Pärast seitset aastat Londonis kolis ta 2013. aastal Eestisse tagasi.

Ta mängib 2014. aasta oktoobrist muusikalis "Ooperifantoom" Christine'i. 

Maria Listra õpib 2015. aasta sügisest Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias laulmist.

Viited

Eesti lauljad
Sündinud 1989
Ilmar Ojalo

Ilmar Ojalo (1937. aastani Ilmar Odenberg; 27. november (vkj 14. november) 1910 Simititsa, Jamburgi maakond – 30. november 1989 Tallinn) oli eesti maalikunstnik ja restauraator.

Ilmar Ojalo sündis Simititsas Jamburgi maakonnas eesti väljarändajate perekonnas. 1913. aastal kolis Odenbergide pere Tallinna. 

1929. aastal lõpetas Ilmar Ojalo Tallinna Linna Poeglaste Humanitaargümnaasiumi ja teenis seejärel aega mereväes. 1931. aastal astus ta Tallinna Tehnikumi, 1932. aastal läks üle Praha Tehnikaülikooli, kus õppis kuni 1936. aastani. 1936–1939 õppis Ilmas Ojalo Helsingis Soome Kunstiühingu kunstikoolis.

1939. aastal esines ta esimest korda kunstinäitusel Soomes ja 1940. aasta märtsis Eestis. 1945–1950 töötas ta Tartu Kunstimuuseumis restauraatorina. 1951. aastal arreteeriti ta Saksa okupatsiooni ajal ajalehtedes ilmunud karikatuuride eest. Ta kandis karistust algul Vasalemma vangilaagris, hiljem Permi oblastis (tol ajal Molotovi oblast).

Pärast vabanemist 1955. aastal sai Ilmar Ojalo kunstnik-restauraatori koha Teadusliku Restaureerimise Töökojas Tallinnas. Aastatel 1961–1963 töötas ta arhitekt-sisekujundajana Eesti Tööstusprojektis, hiljem tegutses lektorina ja harrastuskunstnike juhendajana.

Ilmar Ojalo oli laialdaste kultuurihuvidega isiksus. Ta tegeles kunstiajaloo uurimisega, osales Tallinna Linnamuuseumi kodu-uurijate ringi tegevuses, kuulus parapsühholoogiahuvilisena Nõukogude Liidu Psühholoogiaseltsi Eesti osakonda, avaldas 1982. aastal brošüüri "Mis on värvusmuusika?" ja esines loengutega.

Kesksel kohal Ilmar Ojalo maaliloomingus olid linnavaated. Tema maalid paistsid silma värske motiivivaliku ja lakoonilise kompositsiooniga.

Viited

Eesti maalikunstnikud
Eesti karikaturistid
Gustav Adolfi Gümnaasiumi vilistlased
Eestistatud nimega inimesed
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1910
Surnud 1989
Põlgaste mõis

Põlgaste mõis (saksa keeles Pölks) oli rüütlimõis Võrumaal Kanepi kihelkonnas. Mõisasüda asub nüüdisajal Põlvamaal Lahe küla territooriumil.

Mõis eraldati 17. sajandi lõpul Krootuse mõisast.

Mõisa esimene omanik oli Georg Rothausen. Põhjasõja järel vahetus mõisa omanik sageli. Pikemat aega oli see 19. sajandil von Rothide käes. Viimane mõisa omanik (1919. aastani) oli Erich von Oettingen.

Viited

Välislingid

Võrumaa mõisad
Põlva vald
Kanepi kihelkond
Burbiškise mõis

Burbiškise mõis (Burbiškio dvaras) on endine mõis Leedus Radviliškise rajoonis Burbiškise külas.

Burbiškise mõisa mainitakse esmalt XVII sajandil. Toona kuulus see Burbade suguvõsale, nende järgi sai ka mõis oma nime. Aastatel 1817–1940 kuulus mõis Bażeńskitele.

Kuigi peahoone pärineb juba Burbade ajast, ehitas kompleksi uhkemalt välja ikkagi Michał Bażeński. XX sajandi alguses muutus mõis avaliku elu tegelaste ja kultuuriinimeste kokkusaamispaigaks, kuis käisid sageli Petras Vileišis, Jonas Basanavičius ja Kornel Makuszyński. Viimane õigusjärgne omanik Adam von Baysen-Bażeński loovutas mõisa aastal 1991 Leedu riigile, samal aastal rajas koduloouurija E. Prascevičiaus mõisakompleksi muuseumi. Aastast 2000 toimuvad mõisa juures kevaditi tulbifestivalid, seal kasvab ligi 180 000 tulpi enam kui 400 sordist.

Mõisakompleksi juurde kuulusid lisaks peahoonele veel kontor, külalistemaja, lastemaja, jääkelder, köök, tall, ait, laut, aedniku maja, kasvuhoone, lastehoidja maja, mitmed tornid, sepikoda, saun, pruulikoda ja jahimajake. Tänapäevani on säilinud aedniku maja, lastemajake, tall, ait, laut, jääkelder, kasvuhoone; jahimajake on varemetes. Peahoones asub lisaks muuseumile veel võõrastemaja (6 tuba).

Peahoone ümber paikneb 28 hektari suurune park, kus asuvad tiigid (kogupindala kolm hektarit) koos 15 saare ja arvukate sildadega. Parki liigendavad arukaskedest ja kuuskedest alleed. Parki oli istutatud 28 liiki puittaimi, nende seas ka sabiina kadakas, euroopa lehis ja harilik ebatsuuga. Park on koduks 40 liiki lindudele.

Aastal 1911 püstitati mõisa juurde kolm skulptuuri (Vytautas, Adam Mickiewicz ja Maarja). Skulptuurid tellis Michał Bażeński, aga valmisid need Krakówis Kazimierz Ulański käe all.

Viited

Välislingid
Sissekanne Leedu mõisate saidil; fotod (leedu keeles)
Sissekanne Leedu mõisate saidil; asendiplaan (leedu keeles)
Muuseumi koduleht (leedu keeles)
Mõisa koduleht (leedu keeles)

Radviliškise rajoon
Leedu mõisad
Bitola

Bitola (makedoonia keeles Битола) on linn Põhja-Makedoonias Pelagonija piirkonnas, Bitola omavalitsuse keskus. Bitola on suuruselt teine linn Põhja-Makedoonias.

2002. aasta Makedoonia rahvaloenduse andmetel oli Bitola elanikest makedoonlasi 88,5%, albaanlasi 3,1%, türklasi 2,0%, mustlasi 3,4%, aromuune 1,3%, serblasi 8,6%, bosnialasi 0,02% ja teistest rahvustest inimesi 1,1%.

Põhja-Makedoonia linnad
Fliigerpuri

Fliiger (norra ja saksa jager, rootsi jagare) on purjelaeva kliiverpoomi või pukspriidi ja vööripoolse laevamasti vahelise taagi kesk- või ülaosale ehk kliiverpurjedest kõrgemale kinnituv välimine kolmnurkne puri. Nimetatakse üldistavalt eespurjeks. 

Kliiverpoomini ulatuvatest kliivritest (ja ka taakslist) märgatavalt kõrgemale ja eraldatuna heisatava fliigeriga püütakse nende kohale kõrgemale jäävat tuult.

Tavaliselt ei ole traditsioonilisel purjelaeval rohkem kui üks fiigerpuri, kuid võidakse piirduda ka vaid kliiverpurjedega.

Vaata ka 
Kliiver
Taaksel
Kliiverpoom
Fokkmast
Taglas

Purjestus
Kavastu mõis (Haljala)

Kavastu mõis (saksa keeles Kawast) oli rüütlimõis Haljala kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Lääne-Viru maakonda Haljala valda.

Aastail 1921–1968 tegutses endise Kavastu mõisa härrastemajas Kavastu algkool.
Osaliselt kasutuseta jäänud hoone hävis tulekahjus 7. juunil 1971.

Viited

Välislingid

Kavastu mõis (Haljala khk), Kinnisturegister

Virumaa mõisad
Haljala vald
Haljala kihelkond
Maydellide mõisad
Dehnide mõisad
Jaan Toots

Jaan Toots (sündinud 7. septembril 1957 Tartus) on eesti ettevõtja ja firmajuht, endine riigiametnik ja politseitöötaja.

Haridus 
Ta lõpetas aastal 1976 Tallinna 21. Keskkooli ja aastal 1981 Tallinna Polütehnilise Instituudi mehaanikateaduskonna.

1994 FBI kursus (Quantico, USA).

Karjäär 
 1981–1990 Eesti NSV siseministeeriumi pataljonikomandör 
 1990–1993 Eesti Vabariigi eriteenistuse peadirektor
 1993–1995 Politseiameti peadirektori I asetäitja ja peadirektori kohusetäitja 
 1995–1997 siseministeeriumi kantsler
 1997–1999 AS Hansatee/Tallink direktor
 1999–2004 AS Tallinna Sadama juhatuse esimehe asetäitja, juhatuse esimees
 2004–2007 AS Transgroup Invest nõukogu esimees 
 2007–2010 OÜ Rotermann Grupp juhatuse esimees
 2011 Londonis nõunik sadama operatsioonide alal
 2012–2015 Lätis riigiettevõtte Riia Sadam asedirektor laevanduse alal  
 2010–2018 OÜ Real Estate nõukogu esimees
 2018–2019  OÜ Rotermann City nõukogu esimees
 2019– Eesti Keskerakonna Tartu piirkonna juhatuse esimees

Ühiskondlik tegevus 

1993–2003 Eesti Autospordi Liidu asepresident, 
2006–2016 Eesti Jalgratturite Liidu president, 
2008–2016 Eesti Olümpiakomitee täitevkomitee liige, 
2012–2016 BPO (Baltic Ports Organisation) juhatuse liige, 
2014–2015 Eesti Tantsuspordi Liidu president, 
2016 – Eesti Jalgratturite Liidu aupresident, 
2001–2019 Eesti Kaubandus- ja Tööstuskoja juhatuse liige

Tunnustus 
 2006 Kotkaristi IV klassi teenetemärk
Politseiameti Julgestuspolitsei kuldmärk (Eesti Vabariigi Eriteenistuse loomise ja juhtimise eest)
Eesti Vabariigi Siseministeeriumi teenetemärk
Eesti Politsei II klassi teenetemärk

Isiklikku 
Jaan Tootsi abikaasa on alates 2017. aastast ettevõtja Eve Toots (endine Kirs, sündinud 28. septembril 1974). Neil on ühine tütar. Jaanil on viis last. Tema isa oli Erhard Toots.

Viited 

Eesti riigiametnikud
Eesti politseinikud
Eesti ettevõtjad
Tallinna Tehnikaülikooli vilistlased
Kotkaristi IV klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1957
Timothy Keller

Timothy J. Keller (sündinud 23. septembril 1950) on Ameerika pastor, teoloog ja kristlik apologeet. 

Ta oli presbüterliku kiriku (Redeemer Presbyterian Church) pastor New Yorgis. Ta on ka The New York Timesi bestselleri "The Reason for God: Belief in an Age of Skepticism" (2008) autor. Kellerit on iseloomustatud kui 21. sajandi C. S. Lewist.

Raamatud eesti keeles
 "Pillav Jumal. Kristluse tuuma otsides". Allika kirjastus 2009
 "Jumala olemasolu põhjendus. Uskumused skeptitsismi ajastul". Allika kirjastus 2014
 "Abielu tähendus. Jumala tarkusega pühendumise raskuste vastu". Allika kirjastus 2014
 "Ebajumalad. Raha,seksi ja võimu tühjad lubadused ning ainus lootus, mis maksab". Allika kirjastus 2015

Viited

Sündinud 1950
Mädapea mõis

Mädapea mõis (saksa keeles Mettapäh) oli Rakvere kihelkonnas Virumaal asunud rüütlimõis. Nüüdisajal jääb mõis Lääne-Viru maakonda Rakvere valda.

Omanikud
Mõisat on esimest korda mainitud 1425, kuid ta võib olla vanem ja pärineda juba 13. sajandist. Algselt kuulus mõis Kärkna kloostrile, 15. sajandil läks erakätesse.

Mõis asub Mädapea külas, mis on mõisast vanem. Kuid 18. sajandil algne küls hävis.

Mõisa viimane (enne 1919. aastat) omanik oli Ernst von Renteln. Seejärel rajati mõisa maadele asundus, mis 1977 nimetati külaks.

Mädapea mõisa kalmistu rajati mõisa tollaste omanike Wendrichite ajal arvatavasti 1872. aastal, sest siis suri üks Wendrichidest, kes maetigi uuele kalmistule.

Viited

Välislingid

Mädapea mõis (Rakvere khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis

Pahlenite mõisad
Virumaa mõisad
Rakvere vald
Rakvere kihelkond
Jenny Kruse

Jenny Kruse on Teise maailmasõja ajal Taanis ehitatud ja alates 2011. aastast Eestis käigus olev 2-mastiline kahveltaglasega purjelaev (ketš).

Ajalugu 
Jenny Kruse hakati ehitama 1944 aastal ja veesati 1946. aastal Taanis Skagenis ookeanipüügi kalalaevaks, täpsemalt Põhjamere kreveti- ja kalatraaleriks (haikutter), siis kandis alus pardanumbrit "S.262" ja raadiokutsung oli OWAM. 1980-ndail ehitati see Rootsis Donsö saarel ümber vabaajalaevaks ja hakkas seejärel tegutsema misjonilaevana. Aastatel 2007–2011 sõitis laev Soome lipu all. 

Alates juulist 2011 on Jenny Kruse omanik sama nimega mittetulundusühing Eestis ja kodusadam on Pärnu. 2012. aastal läbis laev kapitaalremondi, mille käigus vahetati välja osa plangutusest ja käigukast. Purjekaga sooritatakse suviti vabaajareise ja see täidab ühtlasi misjonilaeva ülesandeid.

19. septembril 2022 pärastlõunal Pärnu sadama Jannseni tänava kai ääres seisnud ajalooline kahemastiline puupurjekas Jenny Kruse uppus.

Kirjeldus 
Jenny Kruse on puidust kerega, taglaselt 2-mastiline kahvelpurjestusega ketš. Kaared on tammest.

Purjestus:
Purjepind: 163 m²
Eespurjed: fliiger (laeval kutsutakse jagare-ks, kuna laev ehitati purjekaks Rootsis), kliiver, foka (taaksel)
Grootmast: groot-kahvelpuri, topsel
Besaanmast: besaan-kahvelpuri

Viited

Välislingid 
 7Seil: „Jenny Kruse”
 Haikutter Regatta Nysted

Eesti purjelaevad
Martin Sihle

Martin Sihle (Mārtiņš Zīle, 28. jaanuar 1863 Ungurpils, Aloja kihelkond, Volmari kreis – 12. mai 1945 Saksamaa) oli läti arst ja meditsiinifilosoof.

Ta õppis aastail 1883–1888 arstiteadust Tartu ülikoolis.

Ta oli aastail 1926–1927 Läti Ülikooli rektor.

Teoseid
Sihle, Martin 1934. Über das Weltbild des Arztes und den Sinn der Krankheiten: Ein Appell zur Lebenssynthese. 2. Aufl. Wien: Weidmann.
Sihle, Martin 1935. Das Urphänomen des Lebens: Seine naturwissenschaftliche, ärztliche und weltanschauliche Geltung. Wien.

Viited

Kirjandus
Gezer, Anna Laimdota 1981. Martin Sihle: Versuch einer Bioergographie. (Dissertation.) Münster: Medizinische Fakultät der Universität Münster.

Läti arstid
Läti filosoofid
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna vilistlased
Sündinud 1863
Surnud 1945
Baisogala mõis

Baisogala mõis (Baisogalos dvaras) on endine mõis Leedus Radviliškise rajoonis Baisogala alevis aadressil R. Žebenkos g. 12.

Baisogala mõisa on mainitud juba aastal 1589. Selle esimeste omanike seas olid Skopased, Zibultased ja Korsakid. Enamasti oli see Leedu suurvürstidele kuuluv riigimõis, mis oli keskajal pindalalt üks suuremaid Leedus. Aastail 1754–1791 kuulus mõis lühikest aega eravaldusse, vahetades kiiresti omanikke. Omanike seas olid Koseckid, Poniatowskid ja Zarankad. Taas läks mõis eravaldusse aastal 1822. Toona kuulus mõis Chrapowickitele. Aastal 1830 ostsid selle Komarid, nende valdusse jäi mõis kuni aastani 1940. Aastal 1922 kärbiti seoses agraarreformiga mõisa suurust 80 hektarini, kokku võõrandati aga 1010,39 hektarit maad. Aastal 1940 vahistati mõisa omanik Vladas Komaras ja saadeti Kasahstani, kus ta Karaganda oblastis Karlagis aastal 1941 ka suri.

Mõisakompleksi hakati rajama juba XVIII sajandi keskel, kuigi suuremad ehitustööd võeti ette alles XIX sajandi lõpus ja XX sajandi alguses, mil mõis kuulus Komaritele. Peahoone esindab vene ampiirstiili, interjööri on mõjutanud Viini setsessionism, projekti autoriks oli arhitekt Romualdas Tarabildiene. Hoone on 50 meetrit pikk, keskel asub kupliga kaetud rotund. XIX sajandi lõpus lisati sellele ka tiibhooned. Rotundi esimesel korrusel asub vestibüül, mida ehivad 12 dooria sammast.

Suurem osa tootmishoonetest on leedupärased, kõrvalhoonetel on selged romantismi mõjud. Mõisateenijate maja on uusgooti stiilis. Nõukogude ajal võttis kompleksi kasutusele Leedu Loomakasvatusinstituut. Peahoone ja mitmed teised hooned restaureeriti aastal 2008.

Mõisakompleksi juurde kuuluvaist hoonetest vanimad on XVIII sajandil püstitatud tall-tõllakuur ja ait. XIX sajandi keskel valmisid jääkelder, tuulik, teenijate maja, tootmiskompleks. Tol ajal hakati rajama ka parki. XIX sajandi lõpus ja XX sajandi alguses viidi lõpule lossi ümbruse väljaehitamine, kus valmisid kasvuhoone ja garaaž; tootmishoonete juurde rajati viinavabrik ja nelinurkne laut.

Peahoone ümber paikneb 12 hektari suurune park, kus asuvad tiigid ja mida läbivad alleed. Võõrliikidest kasvavad seal torkav kuusk, euroopa lehis, Alpi seedermänd, hõbevaher ja harilik elupuu. Pargist põhja poole, paisjärve kaldale, jääb mõisa tootmiskompleks.

Viited

Välislingid
Sissekanne Leedu mõisate saidil; fotod (leedu keeles)
Sissekanne Leedu mõisate saidil; asendiplaan (leedu keeles)
Mõisa ajaloost (leedu keeles)
Baisogala mõis
Mõis YouTube'is

Radviliškise rajoon
Leedu mõisad
Kohala mõis

Kohala mõis (saksa keeles Tolks) oli rüütlimõis Rakvere kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Lääne-Viru maakonda Rakvere valda.

Mõisast on esimesed teated 1489. aastast ja tollal olid mõisa omanikud Wrangellid. Hiljem kuulus mõis Lodedele, Tiesenhausenitele, Ungern-Sternbergidele ja Hastferitele ning aastast 1801 jälle Wrangellidele.

1838. aasta algul avastati Kohala mõisa maadel Vanamõisa külas kaevu kaevamisel „põlevat kivimit“. Peterburi Teaduste Akadeemia mäeinsenerid analüüsisid laboris põlevkivi ja leidsid, et kuumutades annab see protsentuaalselt rohkem põletusgaasi kui kivisüsi. Põlevkivi tundus sobivat ka kütteaineks ning õli saamiseks.

Mõisa viimane (enne 1919. aasta võõrandamist) omanik oli Sergei von Wrangell.

Viited

Välislingid

Virumaa mõisad
Rakvere vald
Rakvere kihelkond
Wrangellide mõisad‎
Adlerberg

Adlerberg oli aadlisuguvõsa. 
 
Suguvõsa üks esivanemaid oli 1599–1602 Rootsi foogt Erik Rasmussen. Eriku pojapoeg oli teoloogiadoktor ja Uppsala peapiiskop Olaus Swebelius. Olause seitse last said 1684. aastal aadlitiitli ja ühes sellega nime Adlerberg. 

Suguvõsa immatrikuleeriti 1777 Eestimaa rüütelkonda ja 1821 Liivimaa rüütelkonda. 

Suguvõsale kuulus eri aegadel Eesti alal Varudi mõis.

Viited

Eestimaa matrikliaadel
Liivimaa matrikliaadel
Rootsi introdutseeritud aadel
Saaremaa matrikliaadel
Andja mõis

Andja mõis (saksa keeles Addinal) oli rüütlimõis Viru-Nigula kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Lääne-Viru maakonda Rakvere valda.

Mõisa on esimest korda mainitud 1406. Keskajal oli mõis ehitatud vasallilinnuseks. Sellest vasallilinnusest on säilinud kahe esimese korruse müürid. 

Parun Friedrich Adolph von Dellingshauseni pärandusejagamise lepingu järgi sai Essu, Hulja mõisad koos Kruusimäega, Undla mõisa koos Räsna juurde kuuluva külaga Pilo, Andja ja Toomla mõisad nende poeg Karl Thomas von Dellingshausen. 1857. aastal andis meeskohtunik Karl Thomas von Dellingshausen oma eluajal Andja koos maakohaga Toomla (15 000 hõberubla), Hulja, Essu ja Undla mõisad pärandina oma pojale ooberstleitnant Friedrich von Dellingshausenile jättes enesele kuni surmani Andja ja Essu valdamisõiguse koos lubadusega vanemate eluajal mitte mõisaid müüa ja pantida. 1868. aastal müüs Friedrich Ewald Thomas von Dellingshausen Andja ja Essu mõisad ning mõisamaakoha Thomel oma vennale kaardiväe erupolkovnik Iwan von Dellingshausenile hinnaga 125 000 hõberubla. Iwan von Dellingshauseni (surn 11.09.1875) ja paruness Pauline Friedericke Emilie von Dellingshauseni (surn 13.03.1892) surma järel olid pärijad on võrdsetes osades tema tütred Alexandrine ja Julie, kelle kinnistati 1893. aastal Essu ja Andja mõisad. Järgmisteks omanikeks said Ungern-Sternbergid. Pärijatevahelisel kokkuleppel sai paruness Julie Therese von Ungern-Sternberg (sünd von Dellingshausen) Essu mõisa 165 000 rubla eest ja Andja mõisa (804 tessatiini) 49 017 rubla eest. .

Mõisa viimane omanik (enne 1919. aasta ülemaalist võõrandamist) oli Essu mõisa omanik Julie von Ungern-Sternberg. Seega võis mõisat pidada Essu kõrvalmõisaks.

Andja mõisa tuuleveski

Andja mõisa tuuleveski ehitati 1804. aastal. Tegemist on Hollandi tüüpi paekivist tuuleveskiga, mille allosa ümbritseb lai ringrõdu ehk galerii, millelt kunagi sabapuu abil veski pead tuulde keerati. Galeriid ilmestavad paekivist piirdepostid ja uhked kaarvõlvid, millest osa on küll hiljem kinni müüritud. Mõis rentis veskit möldritele. Näiteks 1915. aastal oli Andja tuuliku rent 30 rubla aastas, pluss kohustus jahvatada mõisa ja mõisa teenijate vilja. Rentnikuks oli tollal Jaan Raam, kes sai Eesti Vabariigi sünni järel võimaluse tuulik endale osta. Tegelikult oli ta rohkem huvitatud veskiga kaasas käivast 12 hektarist maast. Jaan Raam laskis veski sisseseadel laguneda ja 1924. aasta suvel tunnistati veski kasutuskõlbmatuks.

Viited

Välislingid

Dellingshausenite mõisad
Virumaa mõisad
Rakvere vald
Viru-Nigula kihelkond
Ungern-Sternbergide mõisad
Aruvalla mõis

Aruvalla mõis (saksa keeles Arrowall) oli rüütlimõis Jüri kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb mõis Harju maakonda Rae valda.
 	
Mõis rajati 17. sajandil Kose-Uuemõisa mõisast eraldatud osast. Mõisa esimesed omanikud olid Rechenbergid. Aastal 1678 läks mõis Hans Heinrich von Tiesenhauseni kätte. Seejärel oli mõis umbes 150 aastat Kose-Uuemõisa mõisa omanike valduses. 1820ndatel ja 1830ndatel olid omanikud Engelhardtid ja Vietinghoffid. 1838 läks mõis Pahlenite kätte. Seejärel olid omanikud Riesenkampffid, Rosenid, Ungern-Sternbergid ja viimasena (enne 1919. aasta ülemaalist võõrandamist) Dehne esindav Alexander Julius von Dehn.

Viited

Välislingid

Pahlenite mõisad
Harjumaa mõisad
Rae vald
Jüri kihelkond