joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Mátyás I

Mátyás I Corvin ehk Mátyás Hunyadi (ungaripäraselt Hunyadi Mátyás, latiniseeritult Matthias Corvinus) (23. veebruar 1443 – 6. aprill 1490) oli Ungari ja Horvaatia kuningas alates 1457. Ta oli János Hunyadi poeg. Teda peetakse viimaseks edukaks Ungari kuningaks. Alates 1471 oli ta ametlikult ka Böömi kuningas (koos Jagelloon Vladislav II-ga).

Mátyás Hunyadi valitsemisaeg oli Ungari kuningriigi kuldaeg. Tema hüüdnimi oli Mátyás Õiglane. Ta parandas veelgi Ungari majandust ja kasutas nutikat diplomaatiat sõjaliste toimingute asemel, kui vähegi võimalik. 

Pärast Böömi kuninga (1458–1471) Jiří Poděbradyst surma 1471. aastal valiti Böömimaa troonile Poola kuninga ja Leedu suurvürsti Kazimierz IV poeg Ulászló II (Vladislav II). Et Böömimaa trooni taotles ka Ungari kuningas Mátyás, siis puhkes Ungari ja Böömimaa vahel sõda ning Mátyás okupeeris enamuse Määrimaast. Ungari kuningas kandis sellest ajast Böömi kuninga tiitlit. 

Aastal 1479 hävitasid Ungari väed Pal Kinizsi juhtimisel Osmanite ja Valahhia väed Leivavälja lahingus. Ungari väed hävitasid oma vaenlasi peaaegu iga kord, kui Mátyás kuningas oli. Mátyás ei alustanud sõda, kui see ei olnud vajalik. 

Aastal 1485, eesmärgiga piirata Saksa-Rooma riigi mõju ja Habsburgide sekkumist Ungari asjadesse, vallutas ta Saksa-Rooma keisrilt Friedrich III-lt ja okupeeris ta Viini 5 aastaks, kus asus tema residentsiks kuni surmani. 
Mátyás Hunyadi on üks neist, kellele on omistatud algselt pilkav lause: "Bella gerant alii at tu felix Austria nube" ("Teised sõdigu, aga sina, õnnelik Austria, abiellu"). Sellega peeti silmas, et 15.-16. sajandil laienesid Habsburgide valdused pigem soodsate abielutehingute kui võidukate sõdade abil. Üks tema peamisi oponente oli Saksa-Rooma keiser Friedrich III. 1485 vallutas ta sõjas keisriga Viini, mis oli järgnevalt tema residentsiks kuni surmani. 

Ta sõdis edukalt ka Osmanite riigiga ning toetas kultuuri ja teaduse arengut. 1490. aastal surigi Mátyás pärijateta ning pärast tema surma sai Ungari kuningaks (1490–1516) Ulaszló II Jagelloonide dünastiast, kes valis oma põhiresidentsiks Buda linna.

Ungari monarhid
Böömimaa monarhid
Sündinud 1443
Surnud 1490
Muhu väina regatt

Muhu väina regatt (harvem nimetatud kui Väinamere regatt)  on iga-aastane purjetamisvõistlus Eestis, mida korraldatakse juuli teisel või kolmandal nädalal. 

Esimest korda purjetati võidu sellenimelisel regatil 1958. aastal. 1974. aastast oli Muhu väina regatt Eesti meistrivõistlusteks avamerepurjetamises. Aastal 2020 korraldati regatil meistrivõistlus vaid Folkboot klassile. ORC-i klasside jahtidel on Eesti meistrite väljaselgitamiseks alates aastast 2014 eraldi regatt. Aastast 2008 on Muhu väina regatt üks Avamere Eesti karikavõistluste etapp.

Aastal 2017 peetud 60. Muhu Väina regatt oli senistest suurim, 850 purjetajat 144 jahi pardal kokku viiest riigist: Venemaalt, Lätist, Leedust, Soomest ja Eestist. Regatt oli rahvusvahelisem kui ei kunagi varem, 144 jahi hulgas oli 34 välismaalt: 1 Soomest, 2 Leedust, 14 Lätist ja 17 Venemaalt.

2018. aasta Muhu Väina regatt oli pühendatud Eesti Vabariigi 100. aastapäevale, sellega tähistati ka Eesti Jahtklubide Liidu 90. ja Kalevi Jahtklubi 70. juubelit. Pirita sadamast startinud Muhu Väina regati teise etapi sõitis kaasa ka Eesti Vabariigi president Kersti Kaljulaid.

Filmid

 1974 – Muhu väina regatt, 15 minutit, ETV
 1994 – 38. Muhu väina regatt, RTV ja Lucky Strike
 1996 – Muhu väina regatt, 40 minutit, Jaanus Nõgisto

Vaata ka
Väina karikas
LYS, ORC

Viited

Välislingid

Muhu väina regati koduleht
 21. august 1980, Helve Võsamäe, Edgar Selberg, Tuulte süles. 01., Keskööprogramm, Kilde ja jutuajamisi 23. Muhu väina regatilt I saade. Olev Roosma, Harri Kenk, Priidik Mental, Leonid Parašin. 
 04. september 1980, Helve Võsamäe, Edgar Selberg, Tuulte süles. 02.,  Keskööprogramm, Kilde ja jutuajamisi 23. Muhu väina regatilt II saade. Etapid Orjaku - Dirhami - Tallinn. Tõnu Urbanik, Ants Vesiloo, Kristiina Aas, Kalev Jannson, Ain Pomerants, Sander Kannelmäe, Niilo Saar ja Aldo Adamson.
Taivo Paju: Teravad elamused Läänemerelt, Eesti tähtsaimal avamerejahtide võiduajamisel – Muhu Väina regatil – osales tänavu 34 jahti. Luup nr. 15 (20); 22. juuli 1996.
 Muhu väina regatil selgusid Eesti meistrid avamerepurjetamises. Postimees, 19. juuli 2009

Eesti purjetamine
Eesti spordivõistlused
Eesti meistrivõistlused
Aleksandr Pepeljajev

Aleksandr Jurjevitš Pepeljajev (eestikeelsetes materjalides enamasti Saša Pepeljajev, vene keeles Александр Юрьевич Пепеляев; sündinud 1954) on Vene tantsuteatri lavastaja, kes pälvinud oma loometööga olulist rahvusvahelist tähelepanu. Tema "Luikede järv" Von Krahli teatris (koos Peeter Jalakaga) võitis 2004. aastal USA nimeka Bessie auhinna.

23. septembril 2005 esietendus teatris NO99 Pepeljajevi lavastatud Anton Tšehhovi "Kirsiaed" lavakunstikooli 22. lennuga. Pepeljajev on Vene kirjandusklassikaga varemgi teatris tegelenud. 2004. aasta kevadel tõi ta lavale Tšehhovi "Kolm õde" lavakunstikooli 21. lennuga, 2005. aasta kevadel Soome Teatriakadeemia tudengitega lavastuse "Idioodid" Fjodor Dostojevski järgi. 

Pepeljajev on rõhutanud, et klassika puhul huvitavad teda mittetraditsioonilise lavastamise viisid, näidates seega, et need tekstid on suuremad, kui kinnistunud arvamused lubavad oletada.

Usutluses Eesti Päevalehele on Pepeljajev ütelnud: "Kirjandus jääb minu jaoks alati vormi, stiili, kontseptsiooni ja atmosfääri allikaks ega saa kunagi ümberjutustuse objektiks. Kui rääkida väga üldiselt, siis teatris näib mulle kõige huvitavam ja sisukam mitte see, mida öeldakse, vaid see, mida nähakse. Just selles seoses on mul huvitav teatriga tegelda. Teadmaks, et Othello kägistas oma noore naise, ei ole vaja minna teatrisse. Piisab sellest, kui osata lugeda või käia kas või kooli kirjandustundides. Kunstiline tekst erineb ajalehetekstist."

Haridustee
Ta lõpetas 1989. aastal Moskva riikliku ülikooli keemiateaduskonna ja 1990. aastal GITIS-e draamarežii teaduskonna.

Tunnustus
 2004 Eesti Teatriliidu sõnalavastuste žürii eriauhind (koos Peeter Jalakaga)
 2004 Bessie auhind
 2006 Maarjamaa Risti V klassi teenetemärk
 2016 Kuldne Mask parima nüüdistantsu etenduse kategoorias (tantsuteatri "Balet Moskva" ("Балет Москва") etendus "Kafe Idiot" ("Кафе Идиот"); lavastaja Aleksandr Pepeljajev)

Viited

Välislingid 
 Aleksandr Pepeljajevi loengud "Ööülikoolis"
 Tiiu Laks. Saša Pepeljajev tõi tagasi nauditava koreograafia. Eesti Päevaleht. 11. mai 2010

Venemaa lavastajad
Maarjamaa Risti V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1958
Sünnipäev puudub
ABC

ABC on mitme tähendusega lühend.
ABC oli kunagine kaupluste kett Tallinnas.
ABC on Hispaania ajaleht.
ABC on Paraguay ajaleht.
American Broadcasting Company on USA raadio- ja televisioonikompanii.
Australian Broadcasting Company on Austraalia raadio- ja telekompanii.
ABC oli Eesti orkester.
ABC on endine Briti ansambel.
ABC on ansambli The Jackson 5 laul.
ABC on interpreteeritav programmeerimiskeel.
ABC oli konstruktivistlike arhitektide ja kunstnike rühmitus.
Ain Kalmus

Ain Kalmus (kodanikunimega Evald Mänd; 8. juuni 1906 Hiiumaa, Emmaste kihelkond Tilga küla – 15. november 2001 Amherst, Massachusetts) oli eesti kirjanik ja baptisti vaimulik.

Elukäik 
Ain Kalmus õppis Kuriste apostliku õigeusu koolis, keskhariduse omandas baptisti teoloogilises seminaris Keilas ja kõrghariduse Ameerikas Andover Newtoni teoloogilises kõrgkoolis aastail 1931–1935. 

Pärast USA-st naasmist töötas Ain Kalmus baptisti vaimulikuna mitmel pool Eestis ja oli ajakirjade Elukevade ja Teekäija toimetaja.
 
Aastal 1944 põgenes Ain Kalmus Rootsi ja 1948 suundus Ameerikasse, kus töötas vaimulikuna ja õppejõuna.

Teosed 
"Soolased tuuled" (1944, 1946, 2001)
"Öö tuli liiga vara" (1945, 1946)
"Kaarnakünka" (1946)
"Kodusadama tuled" (1947)
"Hingemaa" (1948)
"Prohvet" (1950, 1998)
"Tulised vankrid" (I-II, 1953)
"Jumalad lahkuvad Maalt" (1956, 1996, 2008)
"Toone tuuled üle maa" (1958, 1997)
"Koju enne õhtut" (1964, 1997)
"Juudas" (1969, 1988)
"Kadunud saar" (memuaarid, 1972, 2011)
"Ajastute vahetusel" (memuaarid, 1977)
"Luuletused" (1981)
"Päästa meid ära kurjast" (memuaarid, 1979, 2010)
"Meil pole jäädavat linna" (memuaarid, 1981)

Kirjandus 
 Helmi Eller, "Ain Kalmus". Lühimonograafia. Sari Meie kirjanikke, EKK, Lund 1986, 70 lk
 Toomas Liiv, "Ain Kalmus ja tema hilisromaan" ("Juudas") – Looming 1987, nr 12, lk 1682–86 ja T. Liiv, "Proosast", Tallinn 1997, lk 153–163
 Toomas Haug, "Eesti kirjanik Ain Kalmus" – "Juudase" 1988. aasta kordustrüki (LR, nr 14/16) järelsõna lk 172–176
 Anne Valmas, "Hiidlaste oma rannakirjanik" – raamatus "Kodutanumast kaugemal", Tallinn 1994, lk 92-99
 Toivo Pilli, "Seekord Evald Männist ehk Ain Kalmuse teine mina" – Akadeemia 1994, nr 12, lk 2568–82; lisatud on Evald Männi jutlus "Inimene ja ta vari" 
 Rutt Hinrikus, "Ain Kalmuse "Prohvet" ja inimese pärisosa" – Looming 1998 nr 12, lk 1878-87
 Ülo Tonts, "Klassikuks kodust kaugel". Ilmamaa, Tartu 2006
 Ain Kalmuse kirju Valev Uibopuule + Ülo Tonts, "Ain Kalmuse ajalootriloogia loomislugu autori kirjades" + Toomas Paul, "Kalmus ja Juudas" – Looming 2006 nr 6
 Maie Kalda, "Evald Mänd ja Eugenie Moorberg – Looming 2006, nr 8, lk 1249–64
 Vaapo Vaher, "Palve ja kirg: Ain Kalmuse kirjanikutee alguse taustast" – Looming 2008, nr 1, lk 117–136
 Eesti kirjandus paguluses XX sajandil, Tallinn 2008, lk 104–112 ja bibliograafia lk 135–136 (proosa, Rutt Hinrikus), lk 269–270 ja bibliograafia lk 296 (memuaarid, Ülo Tonts), lk  622 ja bibliograafia lk 639 (tõlked, Hilve Rebane)
Vaapo Vaher, "Hiidlane Ain Kalmus ja tema teekaaslased" - raamatus "Kadunud saar" (2011, lk 231-245)

Välislingid 
Hiiumaalt suurde maailma
In memoriam Ain Kalmus
 

Eesti kirjanikud
Eesti baptisti vaimulikud
Eestlased Ameerika Ühendriikides
Sündinud 1906
Surnud 2001
2005. aasta Saksamaa parlamendivalimised

2005. aasta Saksamaa parlamendivalimised toimusid 18. septembril 2005. Valiti alamkoja Bundestagi koosseis ümber. Dresdenis korraldati järelvalimine 2. oktoobril kandidaadi surma tõttu. Tabelis on järelvalimise tulemused arvesse võetud.

22. mail 2005 kaotas Saksamaa kõige rahvarohkeimal liidumaal Põhja-Rein-Vestfaalis toimunud Maapäeva valimistel senine sotsiaaldemokraatide ja roheliste koalitsioon (mis valitses ka riiklikul tasandil) enamuse, võimule sai uus kristlike demokraatide ja vabade demokraatide koalitsioon. Nii saavutasid kad ka enamuse Bundestagi ülemkojas - Liidunõukogus. Seepeale teatas liidukantsler Gerhard Schröder, et on otsustanud organiseerida ennetähtaegsed valimised (valimised oleksid pidanud muidu toimuma sügisel 2006).

Ennetähtaegseid valimisi tohib korraldada ainult kahel juhul: kui Liidupäev hääletab kanstslerikandidaadi vastu kolm korda, või kui valitsus kaotab umbusaldushääletuse ja ei saavuta Liidupäevas enamust. Selleks paluski Schröder umbusaldushääletust, mis toimus 1. juulil ja mille ta meelega kaotas (151 poolt- ja 296 vastuhäält, 148 ei hääletanud), olles palunud SPD liikmetel hääletusest kõrvale jääda. Seepeale saatis liidupresident Horst Köhler 21. juulil Liidupäeva laiali ja korraldas varajased valimised.

Tulemused

Valijaskond kokku: 61 870 195
Valimisosavõtt: 77,7% ehk 48 044 841
Kehtetuid sedeleid: 1,6% ehk 756 385
Kehtivaid sedeleid: 98,4% ehk 47 288 456	

Valimiste tulemusena kaotas senine seitse aastat kestnud puna-roheline koalitsioon enamuse, vajalik oleks olnud koalitsiooni kas Vaba Demokraatliku Partei või Vasakpartei kaasamine. Ka kummalgi traditsioonilisel koalitsioonil (SPD-rohelised või CDU-CSU-FDP) ei olnud enamust. Kuid sotsiaaldemokraatliku kantsler Gerhard Schröderi ja endise parteijuhi, nüüd Vasakpartei liidri Oskar Lafontaine'i vaheliste vastuolude tõttu langes koalitsioon Vasakparteiga ära. Sotsiaaldemokraadid ja kristlikud demokraadid olid nõus moodustama koalitsiooni kõigi kohti võitnud parteidega peale Vasakpartei, Vasakpartei keeldus moodustamast koalitsiooni kahe suurema parteiga. 10. oktoobril moodustati koalitsioon Kristlik-Demokraatliku Liidu, Kristlik-Sotsiaalse Liidu ja Saksamaa Sotsiaaldemokraatliku Partei vahel. Liidukantsleriks sai 22. novembril Kristlik-Demokraatliku Liidu esimees Angela Merkel, saades Saksamaa esimeseks naisliidukantsleriks.

Vaata ka
2002. aasta Saksamaa parlamendivalimised

Saksamaa valimised
Parlamendivalimised, 2005. aasta Saksamaa
Parlamendivalimised
Thomas Rowlandson

Thomas Rowlandson (13. juuli 1757 London – 12. aprill 1827 London) oli Briti karikaturist ja raamatute illustraator.

Rowlandson joonistas väga erinevaid illustratsioone ja karikatuure romaanidele, naljaraamatutele ja topograafilistele teostele. Samuti joonistas ta erootikat, mida 1840. aastatel tsenseeriti. Tema karikatuurid hõlmasid võimulolevaid inimesi nagu Devonshire'i hertsoginna Georgiana Cavendish, Suurbritannia peaminister William Pitt noorem ja Prantsusmaa valitseja Napoleon I.

Elulugu 
Thomas Rowlandson sündis Londonis Georgian Era linnaosas. Ta oli ainus poeg isale William Rowlandson (1756–1789) ja tema naisele Mary. Thomas ristiti 23. juulil 1757 Londonis St Mary Colechurchis kirikus. Ristimisprotokollis, mis on nüüd Londoni arhiivis, annab seal selgelt tema sünnikuupäevaks 13. juuli 1757, mitte 1756, nagu on antud enamikus varasemates elulugudes. Tema isa William oli olnud kangakuduja, kuid asunud tekstiilitööstuse tarnetega kauplema, mis ei olnud edukas ja 1759. aastal kuulutati tema ettevõttele pankrot. Nende elu muutus Londonis raskeks ja 1759. aasta lõpus kolis nende perekond Richmondi maakonda Põhja-Yorkshire. Thomase onu James suri 1764. aastal ja tema lesk Jane muretses arvatavasti nii rahalised vahendid, kui ka majutuse, mis võimaldasid Thomasel Londoni koolis käia.

Rowlandson suri pärast pikka haigust 21. aprillil 1827 Londonis Adelphis James Streetil 1 asuvas majutusasutuses. Ta maeti 70-aastaselt 28. aprillil 1827 Covent Gardeni St Pauli kiriku juurde.

Teoseid

Viited

Kirjandus 
Robert R. Wark, Drawings by Thomas Rowlandson in the Huntington Collection, San Marino, CA 1975, ISBN 0-87328-065-2

Suurbritannia inimesed
Karikaturistid
Illustraatorid
Sündinud 1757
Surnud 1827
Menševikud

Menševikud ehk vähemlased (vene keeles меньшевики) olid 20. sajandi alguses Venemaa keisririigis tegutsenud poliitilise partei – Venemaa Sotsiaaldemokraatliku Töölispartei (VSDTP) mõõdukama fraktsiooni (tiiva) esindajad.

Fraktsiooni moodustumine
VSDTP II kongressil 1903. aastal said radikaalsed sotsiaaldemokraadid, keda juhtis Vladimir Lenin, partei keskorgani VSDTP Keskkomitee valimisel häälteenamuse. Sellest osaluse jaotusest tekkisidki VSDTP-siseste fraktsioonide jaotuses nimetused "vähemlased" ja "enamlased". Vähemusse jäänud vastaseid hakati nimetama menševikeks (vene keeles меньше, 'vähem') ehk vähemlasteks. Menševike farktsiooni juht oli Georgi Plehhanov, aktiivsemad fraktsiooniliikmed: Juli Martov (pseudonüüm "Lev Martov", sünnijärgne nimi Juli Zederbaum), Fjodor Dan, Irakli Tsereteli, Pavel Akselrod, Aleksandr Potresov, Veera Zassulitš.

Poliitiline tegevus
Sotsiaaldemokraadid hindasid aastatel 1905–1907 alanud revolutsioonilist liikumist kui kodanlik-demokraatlikku revolutsiooni, mis oli suunatud tsaari isevalitsuse nõrgestamisele, mitte aga klassivõitlusest lähtuvat proletariaadi diktatuuri kehtestamisele. Bolševike arvates pidi see revolutsiooniline liikumine üle kasvama sotsialistlikuks, menševikud aga arvasid, et Venemaa peab enne sotsialismi läbima rea reforme. Samuti olid bolševikud ja menševikud eriarvamusel VSDTP organisatsioonilise ülesehituse suhtes: bolševikud ja Lenin arvasid, et partei peab olema rangelt tsentraliseeritud, sõjaväe tüüpi organisatsioon, mis võimaldaks saavutada peale taktikaliste eesmärkide ka strateegilisi eesmärke (proletariaadi maailmarevolutsioon jne). 

Vähemlaste parteisisene võitlus enamlaste vastu lõppes VSDTP VI Kongressil 1912. aastal sellega, et vähemlased heideti VSDTP-st välja ning Venemaa Sotsiaaldemokraatlik Partei nimetati ümber Venemaa Sotsiaaldemokraatlikuks (bolševike) Parteiks. 

Parteist eraldunud vähemlaste seast eraldus omakorda väiksemaid poliitiliste erimeelsustega gruppe: menševikud-parteilased (меньшевики – партийцы ja menševikud-likvidaatorid (меньшевики – ликвидаторы).

Menševike tegevus 1917. aasta veebruarirevolutsiooni ajal

Menševike tegevus 1917. aasta oktoobrirevolutsiooni ajal

Menševike tegevus Gruusias

Vaata ka 
Eesti Sotsiaaldemokraatlik Tööliste Partei

Välislingid 
 БАНК БИОГРАФИЧЕСКИХ ДАННЫХ ПО МЕНЬШЕВИСТСКОМУ ПРОЕКТУ

Politoloogia
Venemaa parteid
Veebruarirevolutsioon
Oktoobrirevolutsioon
Venemaa keisririigi poliitika
Aruküla hiidrahn

Aruküla hiidrahn ehk Hellama kivi (ka Hellema kivi/rahn) on looduskaitsealune kivi Harju maakonnas Raasiku vallas Aruküla alevikus ning on üks Eesti suurimatest rändrahnudest. Mahult on see kuues maapealne hiidrahn Eestis (360 m³).

Rändrahnu ümbermõõt on 35,2 meetrit ja kõrgus 6,2 meetrit.

Rahn asub võsasel platsil aleviku lõunaosas, vähem kui 100 meetri kaugusel Tallinna maanteest ja Sügise tänavast.

Vaata ka 
Eesti rändrahnude loend

Välislingid 
 

Eesti rändrahnud
Harju maakond
Aruküla
Kaitstavad looduse üksikobjektid
Star Trek: Voyager

"Star Trek: Voyager" oli neljas "Star Treki" telesari, mida toodeti aastatel 1995–2001, kokku seitse hooaega ja 172 osa. Seriaal võitis 6 Emmy auhinda, lisaks 18 muud filmitööstuses levinud auhinda ja 52 auhinnanominatsiooni.

Seriaal algab episoodiga, kus tähelaev "Voyager" on kosmosejaama DS9 (Deep space 9) juures, mida ründavad maquis'''d – cardassiinide-vastased vabadusvõitlejad. Tundmatu kosmoseanomaalia aga paiskab laeva koos ühe maquis'de laevaga galaktika Delta sektorisse, kust tagasipöördumine koju kestab keskmiselt 75 aastat. Ühinedes maquis'dega moodustatakse üks meeskond ning asutakse pikale ja seiklusrikkale tagasiteele Maa sektorisse.

"Voyageri" loetakse kõige suurema hulga tehnikateemalise dialoogiga (techno-babble) osaks kogu sarjast. Samuti esitles see uusi rasse ning tehnilisi uuendusi ja avastusi.

Peategelaste osatäitjad
 Kate Mulgrew – Kathryn Janeway – kapten, Tähelaevastik
 Robert Beltran – Chakotay – kapteni esimene abi, maquis Roxann Dawson – B'Elanna Torres, peamehaanik, maquis Jennifer Lien – Kes reisija, D-sektor (1995–1997)
 Robert Duncan McNeill – Tom Paris – tüürimees, Tähelaevastik
 Ethan Phillips – Neelix reisija-meelelahutaja-kokk, D-sektor
 Robert Picardo – The Doctor EMH – Erakorralise Meditsiiniabi Hologramm
 Tim Russ – Tuvok – turvapealik, Tähelaevastik
 Jeri Ryan – Seven of Nine – astronavigaator, endine borg, (1997–2001)
 Garrett Wang – Harry Kim'' teadusohvitser, Tähelaevastik

Star Trek
Ameerika Ühendriikide draamasarjad
Ulmesarjad
UPN-i telesaated
Dirigentide loend

''Siin on loetletud orkestridirigente; koorijuhid on loetletud koorijuhtide loendis. Eraldi loend on Eesti dirigentide loend

A
Eivind Aadland
Heikki Aaltoila
Juhan Aavik
Claudio Abbado
Roberto Abbado
Kōmei Abe
Rosalina Abejo
Ādolfs Ābele
Hermann Abendroth
Franz Abt
Gerd Albrecht
Nikolai Aleksejev
Hugo Alfvén
Jüri Alperten
David Amram
Elfrida Andrée
Anton Arenski

B
Count Basie
William Sterndale Bennett
‎Paavo Berglund
Ülo Bergmann
Ernest Bloch
Pierre Boulez

C
Ray Conniff
José Cura

D
Jean-Michel Damase
Emīls Dārziņš
Colin Davis
Aleksandr Dmitrijev
Gustavo Dudamel
Veronika Dudarova

E
Olari Elts
Eric Ericson
Rasmus Erismaa
Taavi Esko

F
Nils-Eric Fougstedt
Dietrich Fischer-Dieskau

G
Valeri Gergijev
Mihhail Gerts
Benny Goodman
Morton Gould
Igors Graps
Max Greger
Heinz Karl Gruber
Vittorio Gui

H
Johan Halvorsen
Marvin Hamlisch
Jaan Hargel
Nikolaus Harnoncourt
Valdur Helm
Otto Hermann
Paul Hindemith
Christopher Hogwood

I
Harry Illak
Sirly Illak

J 
Mariss Jansons 
Revaz Javahhišvili
Risto Joost 
Giorgi Jordania
Kristjan Järvi
Neeme Järvi
Paavo Järvi
Vallo Järvi

K
Lilyan Kaiv
Tõnu Kaljuste
Andrus Kallastu
Alfrēds Kalniņš
Jānis Kalniņš
Barsegh Kanahjan
Jüri-Ruut Kangur
Kanno Shigeru
Toomas Kapten
Margus Kasemaa
Vili Kazasjan
Kustas Kikerpuu
Eri Klas
Eduard Knuude
Triin Koch
Pavel Kogan
Nikolai Korndorf
Gidon Kremer
August Kubizek
Erich Kõlar
Mihkel Kütson
Raimund Kull
Kalev Kütaru

L
Tarmo Leinatamm
Jüri Leiten
Kadri Leppoja
James Levine
Peeter Lilje
Hannu Lintu
Johann Loewe
Erich Loit
Peeter Paul Lüdig

M
Lorin Maazel
Gustav Mahler
Felix Mandre
Roman Matsov
Paul Mauriat
Zubin Mehta
Gustav Merkel
Arvi Miido
Glenn Miller
Ennio Morricone
Jevgeni Mravinski
Mikk Murdvee
Pavlo Muravskõi
Andres Mustonen
Ilja Mussin
Aivar Mäe
Paul Mägi
Klaus Mäkelä
Kaspar Mänd
Matis Männa
August Eberhard Müller

N
Verner Nerep
Carl Nielsen
Priit Nigula
Yukihiro Notsu
Endel Nõgene

O
Olev Oja
Sakari Oramo
Helmut Orusaar
Jaan Ots

P
Antonio Pappano
Alondra de la Parra
Elmar Peäske
Toivo Peäske
Erki Pehk
Kristiina Poska
André Previn
Herbert Pulk
Kaspars Putniņš
Mati Põdra
Hando Põldmäe
Vello Pähn
Jüri Pärni

R
Priit Raik
Kirill Raudsepp
Maurice Ravel
Aadu Regi
Carl Reinecke
Norman-Illis Reintamm
Richard Ritsing
Aleksander Rjabov
Kaisa Roose
Gennadi Roždestvenski
Nikolai Rubinstein

S
Heldur Saade
Peeter Saan
Victor de Sabata
Antonio Salieri
Esa-Pekka Salonen
Jukka-Pekka Saraste
Kentaro Sato
Linda Saul
Peeter Saul
Madis Schmidt
Leif Segerstam
Maria Seletskaja
Aleksander Serov
Giovanni Sgambati
Martin Sildos
Juhan Simm
Juri Simonov
Lauri Sirp
Jarema Skibinski
Saulius Sondeckis
Robert Stolz
Hans Swarowski

Š
Anatoli Štšura

Z
Alexander von Zemlinsky
Bernard Zweers
Heinrich Zöllner

T
Jüri Takjas
Anu Tali
Kadri Tali
Eduard Tamm
Tiiu Targama
Enno Tubli

U
 Pärt Uusberg
 Urve Uusberg

V
Tarmo Vaask
Toomas Vavilov
Priit Veebel
Maksim Vengerov
Hendrik Vestmann
Leopold Vigla
Valdeko Viru
Jāzeps Vītols
Andrei Volkonski
Arvo Volmer
Aivo Välja

W
Hans Wallat
Anton Webern
Adolf Wiklund
John Williams
Adalbert Wirkhaus
Debbie Wiseman
Jürg Wyttenbach

Ö
Anders Öhrwall

Ü

Y

Muusikute loendid
Charles VIII

Charles VIII (hüüdnimena on kasutatud Hiilgav) (30. juuni 1470 – 7. aprill 1498) oli Prantsusmaa kuningas 1483–1498. 

Charles oli Prantsusmaa kuninga (1461–1483) Louis XI ja Savoia  Charlotte'i poeg. 

Louis XI suri 1483. aastal ning alaealise Charlesi eest valitsesid regendina, tema vanem õde Anne ja Bourboni hertsog Pierre II.

Bretagne'i liitmine kuningriigiga

Iseseisvalt valitsusasju ajama hakates (1486) oli Charles äärmiselt aktiivne ning agressiivne: ta vallutas Bretagne'i hertsogiriigi, Prantsusmaa loodeosas ning sundis selle valitsejanna Anne'i endaga abielluma. Sellega liitis ta Bretagne'i sisuliselt Prantsusmaaga ning tegi seega lõpu Prantsusmaa killustatusele. 

Bretagne'i hertsog Frañsez II pidas kaks sõda Prantsusmaa Charles VIII vastu, mis mõlemad kaotati. Sõjad Prantsusmaaga maksid lõpuks Bretagne'i hertsogkonna iseseisvuse. Frañsez II ainus pärija oli tema tütar Anna, Prantsusmaa kuninga positsioon domineeris neis sündmustes läbi kahe sõja. Pärast esimest sõda vajas Frañsez II ainsa elusoleva järglase Anna abielu Sablé lepingu järgi luba Prantsusmaa kuningalt.

Suhted Bretagne'i ja Prantsusmaa vahel halvenesid ja Frañsez II sunniti viimasesse Prantsuse-Bretooni sõtta, mille ta kaotas. Teise sõja, niinimetatud Hullumeelse sõja lõppedes Frañsez II ja Prantsusmaa Charles VIII vahel kuulutati Bretagne'i hertsoginna Anna esimene abielu Maximilianiga ebaseaduslikuks selle põhjal, et Prantsuse kuningas ei olnud vastavalt Sablé lepingule luba andnud. Anna abiellus Prantsusmaa Charles VIII-ga tseremoonial, mille kinnitas paavst Innocentius III. Pärast abiellumist ei lubanud Charles Annal Bretagne'i hertsoginna tiitlit kasutada.

Itaalia sõjad

Aastal 1494 kasutas Charles VIII ära Milano hertsogkonna hertsogi Francesco Sforza abipalvet ning viis oma armee Itaaliasse, et prantslastele tagasi vallutada Napoli kuningriik. Samuti oli tal mõttes sealt oma armeega Konstantinoopoli peale minna, et Bütsantsi impeerium taastada. Sellega said alguse Itaalia sõjad, kuid eriti kaugele Charles ei jõudnud. Ta vallutas küll ajutiselt Milano, kuid seejärel hakkasid teised riigid talle vastu ning ta pidi Itaaliast taanduma.
, Itaalia sõjad, Savoia hertsogkond, Milano hertsogiriik, Napoli kuningriik
Aastal 1498 suri Charles VIII ootamatult pärast seda, kui oli jooksnud peaga vastu uksepiita. Tal ei olnud üleelanud pärijaid.

Troonil järgnes talle tema kauge sugulane, Valois' dünastia Orléansi harru kuuluv Louis XII.

Isiklikku ja pärijad
Charles VIII oli Prantsusmaa kuninga (1461–1483) Louis XI ja Savoia hertsogi Ludovico I tütre Charlotte poeg

Charles VIII abiellus pärast võidukat Prantsuse-Bretooni sõda, Bretagne'i hertsoginna Annaga. Charles VIII ja Anna lapsed ei jõudnud täisikka. Charles VIII surma järel (1498)  abiellus Anna Prantsusmaa kuninga Louis XII-ga.

Välislingid

Charles 08
Sündinud 1470
Surnud 1498
Valois'd
Samar

Samar on saar Filipiinides.

Samarist itta jääb Filipiini meri, läände Samari meri. Samarist loodesse jääb Luzon, millest teda eraldab San Bernardino väin. Läände jääb Masbate, edelasse Biliran. Lõunasse jääb Leyte, millest teda eraldab San Juanico väin. Viimane on kõigest 2 km lai ja tänapäeval läheb sellest sild üle. Samarist kagusse jääb Homonhon.

Samar on suurim Visayani saartest. Tema pindala on 13 080 km². Ta on pindalalt maailma 63. saar ning Filipiinide neljas saar: temast suuremad on Luzon, Mindanao ja Negros.

Saar on künklik, kõrgusega kuni 846 meetrit.

Samar on üsna tihedalt asustatud: seal elab umbes miljon inimest. Põhiline asustus on rannikul, sisemaal suuri asulaid pole. Ka suurim maantee on rannikul, kuid ei kulge ringikujuliselt ümber saare. Kui alustada saare põhjatipus olevast Laoangist ja sõita mööda kallast vastupäeva, siis läbitakse järjekorras järgmised asulad, millest igaühes on üle 10 000 elaniku: Catarman, Allen, Calbayog, Catbalogan, Guiuan, Borongan ja Oras. Oras ei ole Laoangist kaugel, kuid nende kahe vahel maantee puudub. Saare suurimas asulas Catbaloganis elab ligi 100 000 inimest.

Halduslikult kuulub Samar Ida-Visayasi piirkonda. Ida-Visayasi 6 provintsist kolm asuvad Samaril: Samari provints, mille keskus on Catbalogan, Põhja-Samar, mille keskus on Catarman, ja Lääne-Samar, mille keskus on Borongan. Piirkonna keskus Tacloban, kus on üle 100 000 elaniku, asub Leyte saarel otse teisel pool San Juanico väina.

Eurooplastele avastas Samari Hispaania meresõitja Ruy López de Villalobos 1543.

Kohalikud elanikud on rahvuselt enamasti visajad. Nende peamine elatusallikas on põllumajandus. Kasvatatakse riisi, maisi, banaane, tsitruselisi, mangot, kohvi- ja kakaopuid, kanepbanaani ning suhkruroogu, loomadest pühvleid, veiseid, kodukitsi, lambaid, sigu, kanu ja parte. Merel käiakse kalal ning püütakse peamiselt sardiine ja tuune. Elanikud töötlevad puitu ja metalli ning punuvad rotangi ja bambust.

Viited 

Filipiinide saared
James Blunt

James Blunt (James Hillier Blount; sündinud 22. veebruaril 1974 Wiltshire'is Tidworthis) on Briti laulja ja muusik.

Mõnes allikas märgitud sünniaasta 1977 või 1978 on ekslik.

Talle tõi tuntuse debüütalbum "Back to Bedlam", eeskätt sellelt pärinev 2005. aastal singlina ilmunud hitt "You're Beautiful", mis juhtis viis nädalat Suurbritannia singlite edetabelit.

Tema muusika on segu džässist, rokist ja soulist. Seda on võrreldud Elton Johni varase loominguga.

Lisaks laulmisele mängib Blunt albumil ka kitarre (akustiline, klassikaline, 12-keelne) ja klahvpille (klaver, elektroonilised klahvpillid, Rhodes, Wurlitzer, mellotron, tiibklaver, orel, elektriorel, kirikuorel, pumporel) ja marimbat.

James Blount (nime muutis ta muusikakarjääri jaoks) sündis armeehospidalis. Nii tema isa kui ka vanaisa olid Briti armee ohvitserid.

Seitsmeaastaselt saadeti ta internaatkooli ning 13-aastaselt võeti ta vastu Harrow kooli. Seal õppides sai temast 16-aastaselt Briti saarte üks noorimaid lennukijuhtimise õigusega isikuid.

Bristoli ülikoolis õppis ta lennukiehitust ja sotsioloogiat. Seejärel läks ta Briti armeesse. Ta astus NATO rahutagamisjõududesse Kosovos ning teenis välja kapteni auastme. Üks tema viimaseid kohustusi sõjaväes oli kirstu kandmine kuninganna ema matustel 9. aprillil 2002.

Ta on öelnud, et tema pihta on tulistatud rohkem kordi kui 50 Centi pihta (Nyhetsmorgoni intervjuu TV4-s).

Diskograafia

Albumid 
 "Back to Bedlam" (11. oktoober 2004). Plaat on juhtinud edetabelit Suurbritannias, Austraalias, Uus-Meremaal, Iirimaal, Norras, Šveitsis ja Taanis.
 "All The Lost Souls" (17. september 2007).
 "Some Kind of Trouble" (2010)

Singlid 

 "You're Beautiful"
 "High"
 "Wisemen"
 "Goodbye My Lover"
 "No Bravery"
 "1973"
 "Same Mistake"
 "Carry You Home"
 "I Really Want You"
 "Love, Love, Love"
 "Stay The Night"
 "So Far Gone"
 "If Time Is All I Have"
 "I'll Be Your Man"

Vaata ka 
 "Bonfire Heart"

Viited

Välislingid 

 James Blunti ametlik koduleht (inglise keeles)
 Annika Erg. Rikas ja kuulus laulja kasutab endiselt ühistransporti. Postimees, Elu24, 22. november 2008
 James Blunt üllatab Tallinna kontserdi korraldajaid tagasihoidlikkusega, Postimees, 13. veebruar 2009

Suurbritannia muusikud
Suurbritannia lauljad
 
Sündinud 1974
Rannapungerja

Rannapungerja on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas Rannapungerja jõe suudmealal.

Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Tudulinna valda.

Külas saavad kokku Jõhvi–Tartu–Valga_maantee ja Rakvere–Rannapungerja maantee.

Küla läbib Rannapungerja jõgi. Jõe suudme kõrval asub Rannapungerja tulepaak.

Ajalugu
Rannapungerjat on esimest korda mainitud Pagari mõisa kõrvalmõisana 1534. aastal (Ranna-Pungern). 
17. sajandi alguse Rootsi kaardil on Rannapungerja tähistatud nimega Pungern. 19. sajandil tegutses seal kõrts ja 1735. aastast hobupostijaam Liivi- ja Eestimaa kubermangu läbival postitraktil. 
1827 aasta detsembris oli Rannapungerjast läbisõidul ja mainib seda ka oma Venemaa reisikirjelduses, doktor Augustus Granville, keda peetakse esimeseks Vana-Egiptuse muumiale teadusliku lahkamise sooritajaks.

20. sajandi keskpaigani kasutati nimekuju Ranna-Pungerja.

Külas asub ka keskaegne kalme.

Rahvastik 
Külas elas 2000. aasta rahvaloenduse andmeil 36 inimest ja 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 29 inimest. Neist 24 (82,8%) olid eestlased.

Pilte

Vaata ka
Rannapungerja mõis

Viited 

Alutaguse vald
Ida-Viru maakonna külad
Tudulinna

Tudulinna on küla Ida-Viru maakonnas, Alutaguse vallas, endise Tudulinna valla keskus.

Alevikku läbivad Iisaku–Tudulinna–Avinurme maantee ja Rakvere–Rannapungerja maantee.

Küla järgi on nime saanud Vormsi lademe Tudulinna kihistu.

Külas tegutseb Tudulinna raamatukogu.

Ajalugu 
Tudulinnat on esmakordselt mainitud ürikutes 1583. aastal.

Tudulinna küla läbib Tagajõgi, 18. sajandi kaartide järgi oli jõel vesiveski. Tänapäeval tegutseb küla lähedal Rannapungerja jõel hüdroelektrijaam (Tudulinna hüdroelektrijaam).

Külast läänes oli kõrts ja idas linnamägi.

1845–2019 tegutses külas Tudulinna põhikool.

1923. aastal avati Tudulinna Vabadussõja mälestussammas. Sammas lõhuti 1940 ning 1990. aastal avati uus sammas, mis on endise ligilähedane koopia.

2019. aastani oli Tudulinna alevik.

Rahvastik 
Alevikus elas 2000. aasta rahvaloenduse andmeil 335 ja 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 220 elanikku. Neist 179 (81,4%) olid eestlased.

Tudulinnast on pärit sopran Paula Padrik, ooperisolist Tiit Tralla ja geoloog Kalle Suuroja.

Pilte

Vaata ka 
 Tudulinna mõis
 Rabaroosid
 Tudulinna kirik
 Tudulinna kalmistu

Viited 

Ida-Viru maakonna külad
Eesti endised alevikud
Alutaguse vald
Vasknarva

Vasknarva (vene keeles (ajal.) Сыренец, Sõrenets; saksa keeles Syrenetz; rootsi keeles Nyslott) on küla Ida-Virumaal Alutaguse vallas Narva jõe lähte vasakul kaldal. Küla tekkis 14. sajandil Vana-Liivimaa kirdepiirile rajatud ordulinnuse juurde.

Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Alajõe valda.

Külas oli 2000. aasta rahvaloenduse andmeil 69 elanikku ja 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 40 elanikku (sealhulgas mitte ühtegi eestlast).

Rahvaetümoloogia järgi on Vasknarva (algselt Vastne-Narva) saanud eestikeelse nime "Vasknarva" seal asunud ordulossi vaskkatuse järgi. 

Raamatus "Peipsimaa etnilisest ajaloost" (autor A. Moora, ilm. 1964) kirjutatakse järgmist: "Vasknarva nimi esineb vanades allikates Wassa-Narva (ka Wasch-Narjen, tähendades uut ehk vastset Narva linnust ... Siin sõnas vastne st asemel esinev ss on iseloomulik nimelt lääne-vadja (ja vadjapärasele kodavere) keelekujule. Wiedemanni järgi esineb lõuna-eesti murrakuis vastne kõrval ka kuju vasken, mis liitub lõuna-vepsa sõnaga vas'kmäne -- uus. Nii on nime kuju seletatav niihästi kohalike vadjapäraste kui ka veelgi idapoolsemate läänemeresoome murrete põhjal.

Ajalugu
Esimene ordulinnus rajati Vasknarva 1349. aastal. Aastatel 1427–1442 ehitati uus linnus (Vastne-Narva), millest sai Liivimaa ordu Vasknarva foogtkonna keskus. Linnus purustati Liivimaa sõjas. Tänapäeval on linnusest alles vaid osa kolme meetri paksuseid müüre, peamiselt majalinnuse põhjaküljel.

1892. aastal oli külas suur tulekahju, mis hävitas 64 maja. 1901. aasta tulekahjus põles maha 82 hoonet (sealhulgas koolimaja). Hukkusid loomad ja paljud elanikud said kannatada, kodutuks jäi üle 400 inimese.

1783. aastal oli elanike arv umbes 400, 1873. aastal 870. 1934. aastal elas alevikus 830 inimest.

Vabariigi Valitsuse otsusega 20. augustist 1940, tunnustati asulaks Viru maakonnas, Vasknarva ja Raja valdades asuv Vasknarva alevik koos Skamja külaga, nimetusega "Vasknarva“. 

Vasknarva külas on Vasknarva paadisadam, Vasknarva piirivalvekordon, Vasknarva kalmistu, Kuremäe kloostri Vasknarva Prohvet Eelija skeeta. Arhitektuurilt on Vasknarva tüüpiline peipsivenelaste tänavküla, kus ühekorruselised puithooned asetsevad külg külje kõrval viiluotsaga vastu tänavat.

Narva jõe vastaskaldal Venemaal asub Skamja küla.

Vasknarvas sündis kirjandusteadlane professor Temira Pachmuss.

Viited

Välislingid

Alutaguse vald
Ida-Viru maakonna külad
1999. aasta Riigikogu valimised

1999. aasta Riigikogu valimised olid Riigikogu üheksanda koosseisu valimised, mis toimusid 7. märtsil 1999.

Valimistel osales 12 erakonda ja 19 üksikkandidaati. Kokku seati üles 1901 kandidaati.

Tulemused

Valijaskond: 857 270
Osavõtu protsent: 57,43%
Valimiskasti lastud sedelite koguarv: 492 356 
Kehtetuid sedeleid: 8 117
Kehtivaid sedeleid: 484 239

5% künnis: 24 211,95

Kohtade saamine etappide kaupa

Riigikokku valiti 83 meest ja 18 naist keskmise vanusega 50,9 aastat. Eelmise koosseisu liikmetest valiti tagasi 53.

Isikumandaadi teel osutus valituks 11 kandidaati: Keskerakonnast 2, Isamaaliidust 4, Reformierakonnast 3, Mõõdukatest 1 ja Eesti Maarahva Erakonnast 1.

Ringkonnamandaate sai Keskerakond 16, Isamaaliit 5, Reformierakond 7, Mõõdukad 10, Koonderakond 2, EME 1, EÜRP 3, kokku 44.

Kompensatsioonimandaate sai Keskerakond 10, Isamaaliit 9, Reformierakond 8, Mõõdukad 6, Koonderakond 5, EME 5, EÜRP 3, kokku 46.

Vaata ka
Riigikogu

Välislingid 
 Vabariigi Valimiskomisoni veebileht 1999. aasta Riigikogu valimiste kohta

Riigikogu valimised, 1999. aasta
Riigikogu valimised
IX Riigikogu
Liputeadus

Liputeadus ehk veksilloloogia on teadus, mis tegeleb lippude uurimisega.

Sõna "veksilloloogia" tuleb ladina sõnast vexillum (teatud tüüpi lipp, mida kasutasid Vana-Rooma leegionärid), ja järelliitest "-loogia" (millegi uurimine).

Peamine liputeadusega seotud sait internetis on andmebaas Flags of the World.

Mõisteid 
ahtrilipp - baneer - flüügel - gonfalon - güüs - kaubalaevade lipp - kuningalipp - lahingulipp - laid - lehvis - lipukangas - lipumast - pennon - plagu - rahvuslipp - riigilipp - Skandinaavia rist - standart - sõjalaevastiku lipp - sõjalipp - vardaehis - vimpel - väeosa lipp - väli

Välislingid 
 The Flag Institute (aegunud link)
 Lipusõnastik
 Venemaa liputeaduse ja heraldika keskuse ametlik koduleht (vene keeles)
 Flags Forum (aegunud link)
Otepää vapp

Otepää valla vapp on Valga maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Otepää valla vapp.

Otepää valla moodustamisel Pühajärve valla baasil 1999. aastal jäeti valla sümboolikaks Otepää linna vapp ja Otepää linna lipp.

Vapp on kinnitatud 24. juulil 1992.

Vapi kirjeldus 
Mustal kilbil kuldse rebitud servaga karupea kujutis.

1940. aastal valminud Vabariigi Presidendi otsuse kavandis on antud järgmise, praegusest vapist erineva Otepää linna vapi kirjeldus: Otepää linna vapiks on kilbi mustavärvilise välja südamikus kuldne karupea, vaatega ette. Ettepaneku kujutada Otepää vapil karu pead tegi alevivanem Julius Niklus.

Põhjendus

Vapi kasutamise kord
Vapi kasutamist sätestab Otepää valla põhimäärus. Selle järgi võib vappi kasutada:
 vallavolikogu, vallavalitsuse, valla asutuste, samuti äriühingute, mille aktsiate või osakute ainuomanikuks on Otepää vald, pitsatitel ja dokumendi blankettidel
 Otepää pidulikel ürikutel, autasudel, meenetel, samuti punktis 1 nimetatud valla asutuste ümbrikel, sümboolikal ja muudel ametlikel trükistel
 vallavolikogu ja vallavalitsuse haldushoonetel ja valla piiritähistel

Ülejäänud juhtudel võib vappi kasutada ainult vallavalitsuse loal.

Vaata ka 
Otepää valla lipp
Valga maakond

Viited

Välislingid 
Otepää valla sümboolika valla kodulehel
Otepää valla sümboolika Riigikantselei kodulehel

Eesti vapid
 Otepää vald
Kuningas

Kuningas (või kuninganna) on riigipea nimetus enamikus monarhistliku korraga riikides. Tänapäeva maailmas omavad kuningad sageli vaid esindusfunktsiooni ning sümboolset võimu. Reeglina on kuningatiitel sünnijärgne, harvemini on kuningas valitav.

Sõna kuningas tuleneb muinasgermaani sõnast *kuningaz, algse tähendusega sugukonna, kogukonna, hõimu, rahva juht. Samast pärinevad vanaskandinaavia konungr, taani konge, saksa könig, alamsaksa könnig, hollandi koning, norra konge, rootsi kung ja konung, soome kuningas. Retkejuhte kutsuti merekuningaiks.

Otsene seos kuningaga on leedu kunigaikštisel (suurvürst, Magnus Princeps, samuti kunigu kunigas või didysis kunigas), samas lihtsalt kunigas tähendab tänapäeva leedu keeles katoliku preestrit, kuningat kutsutakse aga karalius.

Kuningast tuleneb ka läti kungs 'isand', 'härra', 'peremees'. Kuningat kutsutakse karalis, vürsti kņazs.

Muinas-Eestis kutsuti kuningaks (Läti Henriku princeps 'esimene') isandate-senioride seisusest valitud juhti. 

Kuningat kõnetatakse kõnetlusvormeliga Tema Majesteet.

Tänapäeva kuningatiitlid on (lühendatud kujul)

Bahreini kuningas
Belgia kuningas
Bhutani kuningas
Hispaania kuningas
Jordaania kuningas
Kambodža kuningas
Lesotho kuningas
Malaisia kuningas
Madalmaade kuningas
Maroko kuningas
Norra kuningas
Rootsi kuningas
Saudi Araabia kuningas
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi kuningas (praegu valitseb kuninganna)
Svaasimaa kuningas
Taani kuningas (praegu valitseb kuninganna)
Tai kuningas
Tonga kuningas

Vaata ka

Kuningate loend
keiser
ertshertsog

Aadlitiitlid
Riigipead
Kuninganna

Kuninganna on kuningriigi naissoost valitseja või kuninga abikaasa:
Valitsev kuninganna on naissoost isik, kes on pärinud trooni ja omab kuningriigis reaalset võimu
Kuninganna (kuninga abikaasa) on valitseva kuninga abikaasa, kes reeglina ise võimu ei oma
Leskkuninganna on kuninga lesk

Sõnal on ka muid tähendusi: 
Kuninganna, 2006. aasta film
Kuninganna, Fixi laul
Louis XVII

Louis XVII (sündinud Louis-Charles, 27. märts 1785 – 8. juuni 1795) oli monarhistide jaoks Prantsusmaa ja Navarra kuningas 1793–1795. Tegelikku võimu polnud tal korrakski. Tema vanemad olid Louis XVI ja Marie-Antoinette.

Ta oli Normandia hertsog, pärast oma vanema venna Louis Josephi surma 4. juunil 1789 dofään ja 3. septembrist 1791 kuni monarhia kaotamiseni 21. septembril 1792 kuninglik prints.

Kuningapaari laste kasvatajaks määrati Gabrielle de Polastron, Polignaci hertsoginna, kes oli kuningakojas väga mõjukas ja keda peeti kuninganna Marie-Antoimette'i parimaks sõbrannaks.

Louis XVII ammeks valiti Agathe de Rambaud. Alain Decaux kirjutas: 

Louis XVII oli monarhistide silmis Bourboni dünastia juht pärast oma isa, kuningas Louis XVI hukkamist. Pärast vabariigi väljakuulutamist anti ta 3. juulil 1793 kingsepa õpipoisiks. Sel ajal nimetati teda Louis Capet'ks dünastia rajaja Hugh Capet' järgi. See oli mõeldud osalt solvamisena, sest kuningad ei kasutanud perekonnanimesid. Ka tema isa poole pöördusid revolutsionäärid Louis Capet' nimega.

Ta suri 10-aastasena tuberkuloosi: ärahirmutatuna, pimedas ruumis, täis kirpe ja lutikaid, olemata aasta otsa riideid vahetanud. Tema väljaheiteid ei viidud välja ja kambris oli väljakannatamatu hais. Tema õe Marie-Thérèse'i hinnangul olid tema vaimsed võimed pöördumatult kahjustatud.

Monarhistide jaoks sai Prantsusmaa kuningaks tema onu Louis XVIII, Louis XVI vend. Kui Louis XVIII 1814 ka tegelikult võimule sai, võttis ta austusest vennapoja vastu endale just selle järjekorranumbri. Samuti toimis Napoleon III, kes respekteeris nii reaalselt mitte valitsenud Napoleon I poega Napoleon II-na.

Pärast monarhia taastamist hakkas eriti Euroopas, kuid ka mujal maailmas välja tulema inimesi, kes nimetasid iseennast imekombel pääsenud dofääniks. Kõige tuntum pretendent oli Karl Wilhelm Naundorff, kuid kokku oli neid sadakond. Poliitilist mõju polnud neist ühelgi, erinevalt näiteks Vale-Dmitritest, kes tegutsesid kakssada aastat varem.

Viited 

Prantsusmaa monarhid
Sündinud 1785
Surnud 1795
Bourbonid
Zita (Austria-Ungari)

Zita (täisnimega Zita Maria delle Grazie Adelgonda Micaela Raffaela Gabriella Giuseppina Antonia Luisa Agnese de Bourbon; 9. mai 1892– 14. märts 1989) oli Parma printsess, viimase Austria-Ungari valitseja Karl I abikaasa (Austria keisrinna ja Ungari kuninganna) ning pikaaegse Habsburgide suguvõsa pea Otto von Habsburgi ema. 1922–1930 oli ta Habsburgide tegelik perepea.

Zita oli Parma hertsogi Roberto I ja tema teise abikaasa Maria Antonia tütar. 

Zita oli Karliga abielus alates 1911. aastast ning pärast tolle surma 1922. aastal lesk kokku 67 aastat. Aastal 1982 lubati tal taas Austriasse tulla pärast 60-aastast eksiili. Ta suri 96-aastasena ning maeti keiserlikku hauakabelisse Viinis.

Ungari kuningannad
Austria-Ungari inimesed
Parma Bourbonid
Sündinud 1892
Surnud 1989
Seepia

Seepia ehk tindikala (Sepia) on peajalgsete klassi kuuluv limuste perekond. Varem arvati nad kümnehaarmeliste seltsi (Decapoda), millele aga nüüdisaja süstemaatika järgi on antud ülemseltsi staatus Decapodiformes, kust eraldi seltsina on eristatud Sepiida, kuhu kuulub ka perekond seepia.

Perekonda kuulub umbes 90 liiki.

Seepiateks nimetatakse ka perekondi Rossia ja Sepiola. Kõik need kuuluvad rühma Sepioida. 

Tindikalaks nimetatakse seepiat sellepärast, et ta kaitseb ennast vaenlaste eest tindinäärme nõrega, mille ta paiskab hädaohu korral välja. Tint omandab seepiale sarnase kuju ja peibutab vaenlast, ja selle hajumine muudab vee sogaseks.

Tuntuim seepia on harilik seepia (Sepia officinalis). 

Seepia on ööloom, kes toitub kaladest ja väikestest vähilaadsetest. Seepia on osav jahimees ja põgeneb oskuslikult oma vaenlaste eest.  Päeval varjab ta end pragudes ning muudab pidevalt oma keha värvust, et keskkonnaga ühte sulada.

Alamperekondi 
Acanthosepion
Anomalosepia
Doratosepion
Hemisepius
Rhombosepion
Sepia

Vaata ka 
 Seepia (värvaine)
 Seepiaefekt
 Seepiapruun

Välislingid 

Peajalgsed
Joseph II

Joseph II (13. märts 1741 Schönbrunni loss, Viin – 20. veebruar 1790, Viin) oli esimene Habsburgi-Lotringi soost Saksa-Rooma keiser ja Austria ertshertsog. Tema vanemad olid Franz I Stephan ja Maria Theresia. Ise sai ta tuntuks kui üks edukamaid valgustatud monarhe.

Pärast oma isa surma sai Josephist järgmine Saksa-Rooma keiser. See tiitel tolleks ajaks küll erilist tähtsust enam ei omanud, kuid samal aastal (1765) sai temast ka Austria asevalitseja koos tema ema Maria Theresiaga. Ta polnud kuigi rahul oma ema tema arvates liialt ettevaatlike ning piiratud reformidega ning nii asus ta Austria tegelikuks valitsejaks saades 1780 teostama ilmselt radikaalseimaid reforme, mida kunagi üks monarhi läbi viinud. Joseph kaotas pärisorjuse, allutas kiriku riigile, deklareeris usuvabadusi ning andis rahvale niivõrd palju kodanikuvabadusi, et see võimaldas tal Prantsuse revolutsiooni algul välja antud Isiku- ja Kodanikuvabaduste Deklaratsiooni nimetada tema seaduste plagiaadiks. Joseph valitses ilmselt tõelise valgustatud monarhi ideaali vääriliselt, kuid paraku ei suutnud enamik toonasest eliidist tema vaimustust valgustusideede osas jagada ning ka lihtrahvas ei mõistnud neid. Tugevalt pahandatud oli ka katoliku kirik. Kuigi juba ta ema ajal oli ametlikuks asjaajamiskeeleks saksa keel, tõid Josephi reformid kaasa tugeva tsentraliseerituse ja saksapärastamise. Joseph deklareeris, et tahab Austriast teha täielikult saksa riigi ("Ma olen Saksa keiser, kes peab valitsema Saksa riiki!"), mille peale algasid mitmel pool vastuhakud. Lõuna- ehk Austria Madalamaad (hilisem Belgia) kuulutasid end 1790. aasta jaanuaris koguni iseseisvaks. Joseph jõudis veel deklareerida, et Madalmaad on ta tapnud, enne kui ta veebruaris tõepoolest suri.

Joseph austas väga Preisimaa valgustatud monarhi Friedrich Suurt, kuid poliitiline tegelikkus viis nad tihti rivaalidena üksteise vastu. Joseph soovis saada samasuguseks väejuhiks kui Friedrich, kuid tema Türgi-vastane sõjakäik kukkus läbi ning keiser pääses sealt vaevu eluga. Kuid reformide ulatuse osas Josephile valgustatud monarhide seas vastast ei olnud.

Viited 

Saksa-Rooma keisrid ja Saksa kuningad
Austria monarhid
Habsburgid-Lotringid
Sündinud 1741
Surnud 1790
Milano hertsogid
Windows 1.0

Windows 1.01 oli Microsofti esimene graafiline kasutajaliides personaalarvutiplatvormile. 

See lasti välja 20. novembril 1985. Versiooni 1.0 ei avalikustatud tõsise programmeerimisvea tõttu.

Windows
Nõukogude Liidu lipp

Nõukogude Liidu lipp oli Nõukogude Sotsialistlistlike Vabariikide Liidu lipp, mida kasutati 1923–1991.

Esimene Nõukogude Liidu lipp võeti kasutusele 30. detsembril 1922. See kujutas endast punast kangast, mille keskel oli riigivapp. Lipul olid ebatavalised proportsioonid 1:4. 6. juulil 1923 kinnitati see NSV Liidu konstitutsiooniga ametlikuks lipuks. Sama aasta 12. novembril viidi lipu mõõtmed vahekorda 1:2, vapp aga asendati kuldse sirbi ja vasaraga ning nende kohale paigutati kuldse äärisega punane viisnurk. Sellise lipu kinnitasid ka 1924. ja 1936. aasta konstitutsioon ning selline oli ta kuni 1991. aastani, mil Nõukogude Liit lagunes.

Vaata ka 

Nõukogude Liidu vapp

Nõukogude Liidu lipud
Riigilipud
AS Kohuke

AS Kohuke on eesti toiduainetööstuse ettevõte, mis toodab glasuurkohukesi kaubamärkide Black Mama, Kohuke ja K kohuke all.

AS Kohuke on Oliver Kruudale kuuluva Tere AS tütarfirma.

Vaata ka 
K kohuke

Välislingid 
 Tootekataloog
"AS Kohuke kasvatas K-kohukese abil kasumi kolmekordseks" Postimees, 15. veebruar 2007
Tarbijakaitseamet: Tarbijakaitseamet algatas AS Kohuke vastu väärteomenetluse 5. oktoober 2005

Kohuke
Gonzaga hertsogipalee

Gonzaga hertsogipalee (Palazzo Ducale, ka: Palazzo Ducale di Mantova) on Gonzagade suguvõsale kuulunud palee Itaalias Mantova linnas.

See on üks Euroopa suuremaid losse. Ta võtab enda alla kogu linna kirdeosa. Lisaks lossile kuulub paleekompleksi 14. sajandist pärinev kindlus Castello di San Giorgio  ning kirik. Osa paleest on avatud külastajatele muuseumina.

Hiilgeaegadel oli lossi suuruseks 34 000 m² ja seal elas üle tuhande inimese. Kui Habsburgid seda 1630. aastal rüüstasid, läks neil palee enam kui 500 ruumist kunstivarade äravedamiseks tarvis 1630 vankrit.

Kunstiväärtused

Hertsogipalee kunstiväärtused:
 Andrea Mantegna freskod nn Abikaasade toas (Camera degli Sposi) (1465–1474). Fresko kujutab Ludovico II Gonzagat tema lähikondlaste keskel.
 Pisanello lõpetamata freskod kuningas Arthuri legendide teemadel (15. sajand)
 Rubensi maalitud portree Gonzaga perekonnast (17. sajand)

Aadress
Museo di Palazzo Ducale, Piazza Sordello 40, 46100 Mantova

Välislingid

Ingliskeelne tutvustus
Muuseumi itaaliakeelne kodulehekülg

Itaalia paleed
Põhja-Itaalia ajalugu
Saatanlik Piibel

"Saatanlik Piibel" ("The Satanic Bible") on teos, mille kirjutas Anton Szandor LaVey aastal 1969 ning mis on üks tänapäevase ehk ratsionaalse satanismi alustekste. 

Raamatusse on kogutud tähelepanekuid, esseesid ning põhilisemate satanistlike rituaalide kirjeldusi. Samuti on seal visandatud LaVey algupärane satanistlik filosoofia, mida on mõjutanud teiste seas Aleister Crowley, Friedrich Nietzsche ja Ragnar Redbeard.

"Saatanliku Piibli" tõlkimist eesti keelde alustas Musta Veenuse Ordu asutaja Jason 1999. Tõlke esimene trükk ilmus 2001 Burton H. Wolfe'i eessõnaga ning Musta Veenuse Ordu juhatuse esimehe Jasoni järelsõnaga. Aastal 2005 tuli müügile teine, veidi suuremas formaadis ja kvaliteetsem trükk, millele on lisatud eessõna Kalle Kulbokilt ning mille järelsõna on kirjutanud taas üks Musta Veenuse Ordu liikmetest. 
Kolmas trükk ilmus 2008. aastal kirjastuselt Algol. Sissejuhatuse on kirjutanud CoSi ülempreester Peter H. Gilmore. Lisalehele on kaassõna kirja pannud Sven Kivisildnik.

Vaata ka

 Saatan kõneleb
 Saatanlikud pühakirjad
 Saatanlik nõid

Raamatud
Satanism