Šveitsi referendumid

Referendumid (saksa k Volksabstimmungen, prantsuse k votations populaires, itaalia k votazioni popolari, romanši k votaziuns dal pievel) moodustavad olulise osa Šveitsi poliitilisest süsteemist, mis ühendab endas otse- ja esindusdemokraatia elemente. 

Tänu referendumitele ei avalda rahvas poliitikale mõju mitte ainult perioodiliste parlamendivalimiste, vaid ka regulaarsete hääletuste kaudu oluliste küsimuste üle, tugevdades niiviisi riigi tegevuse demokraatilist legitimeerimist.

Kõik Šveitsi referendumid on siduvad ning sõnastatakse „jah või ei“-küsimusena.

Liigid 

Referendumid toimuvad Šveitsis kõigil poliitilistel tasanditel: valdade tasandil (nimetatakse ka kommunaalseteks referendumiteks), kantonite tasandil ja föderaaltasandil (öeldakse samuti: liidutasandil, saksa auf Bundesebene).

Föderaaltasandil 
Föderaaltasandil võetakse referendumit algatada kolmel viisil:
 Rahvaalgatuse korras (saksa Volksinitiative, prantsuse initiative populaire, itaalia iniziativa popolare, romanši iniziativa dal pievel), mille kasuks on 18 kuu jooksul korjatud 100 000 hääleõigusliku kodaniku allkirja. Rahvaalgatusega võib nõuda põhiseaduse muutmist või täielikku revideerimist. Algatust üle vaatav parlament kas laseb selle niisama läbi või valmistab vastuseks vastuettepaneku (saksa Gegenentwurf, prantsuse contre-projet, itaalia controprogetto, romanši cuntraproposta). Viimasel juhul, kui algatusrühm algatusest ei tagane, pannakse referendumile mõlemad, nii rahva kui ka parlamendi ettepanekud korraga. Lisaks küsitakse hääletajatelt, kummale ettepanekule eelistust anda, juhul kui mõlemad peaks vastu võetama. Enne 1987. aasta reformi kolmandat küsimust referendumitel ei olnud; hääletaja tohtis kas ainult ühe ettepanekuga nõustuda või mõlemad tagasi lükata, mõlemaga nõustuda ei olnud võimalik. Kui ülevaatamise käigus jõutakse järeldusele, et rahvaalgatus ei vasta formaalsetele nõuetele, on parlamendil õigus see kehtetuks kuulutada. Siiani on Konföderatsiooni ajaloos seda õigust kasutatud vaid neli korda.
 Obligatoorne referendum leiab aset parlamendi otsustatud põhiseaduse muudatuste, kollektiivse enesekaitse organisatsioonide või supranatsionaalsete struktuuridega liitumise üle, samuti kiirkorras vastuvõetud seaduste üle, mille kehtivusaeg on üle ühe aasta.
 Fakultatiivset referendumit parlamendi vastuvõetud määruse üle saab algatada, kui hiljemalt 100. päevaks alates määruse avaldamisest korjatakse 50 000 hääleõigusliku kodaniku allkirja või kui referendumit taotlevad sama perioodi jooksul kaheksa kantonit. Kui referendumil määrus tagasi lükatakse, siis määrus ei jõustu. Erandiks on kiirkorras vastuvõetud seadused, mis võivad kehtima jääda, aga mitte kauem kui ühe aasta vältel alates vastuvõtmisest ning ilma uuendamise võimaluseta.

Fakultatiivsel referendumil võidab variant „Jah“ juba siis, kui häälte lihtenamus on saavutatud üle kogu Konföderatsiooni (rikutud ja tühje sedeleid arvesse võtmata). Rahvaalgatusel ja obligatoorsel referendumil on vaja, et variant „Jah“ saavutaks lihtenamuse lisaks enamikes kantonites (sealjuures kuuele kantonile kahekümne kuuest antakse ajaloolistel põhjustel ainult pool häält). Šveitsi poliitilises terminoloogias kasutatakse mõisteid rahva enamus (saksa Volksmehr, prantsuse majorité du peuple, itaalia maggioranza del popolo, romanši maioritad dal pievel) ja kantonite enamus (saksa Ständemehr, prantsuse majorité des cantons, itaalia maggioranza dei Cantoni, romanši maioritad dals chantuns).

Kantonite ja valdade tasandil 
Kantonite ja valdade tasandil leiab aset veelgi rohkem referendumeid. Detailid sageli varieeruvad, kuid üldjoontes kehtivad neil sarnased põhimõtted. 

Eriti suure tähendusega on eelarvega seotud referendumid; need toimuvad tänapäeval igas kantonis ja ka paljudes valdades. Föderaaltasandil analoogne praktika puudub, kuigi ettepanekuid selle sisseviimiseks on tehtud.

Hääleõigus 
Föderaaltasandil on hääleõigus kõigil Šveitsi kodanikel alates 18. eluaastast (välja arvatud vaimupuudega isikud), elukohast sõltumata.

Kantonite ja valdade tasandil võivad kehtida erinevad seadused. Näiteks Glaruse kantonis tohivad hääletada ka 16- ja 17-aastased; Neuchâtelis ja Juras lubatakse teatud tingimustel referendumitest osa võtta kantonis elavatel välismaalastel.

Läbiviimine

Harilikud referendumid (hääletuskastiga) 
Föderaaltasandil määratakse aegsasti referendumite ja valimiste läbiviimiseks neli tähtaega aastas. Kantonid ja vallad korraldavad osa referendumitest samaaegselt, kuid tohivad määrata ka lisatähtaegu.

Hääleõiguslikud kodanikud (või elanikud, vt Hääleõigus) saavad kõige varem neli, kõige hiljem kolm nädalat enne tähtaega hääletamisega seotud dokumente, kuhu kuuluvad: hääletussedel, hääleõiguse tõend, ümbrik hääletussedeli jaoks ja hääletuse teabeleht. Viimases on välja toodud referendumile pandud ettepaneku täpne sõnastus, poolt- ja vastuargumendid, vastava täidesaatva organi (vallanõukogu, kantonivalitsuse või Liidunõukogu) arvamus ja vastavas seadusandvas organis (suures vallanõukogus, kantoniparlamendis, Rahvusnõukogus või Kantonite Nõukogus) toimunud nõupidamiste või hääletuste tulemused. Aeg-ajalt põhjustab teabelehe sisu hääletuskampaania ajal poleemikat, näiteks seatakse kahtluse alla teksti erapooletus või leitakse faktivigu.

Hääletamisruumid on avatud hääletuse päeval ja 2–4 päeva enne seda; hääletajad toovad täidetud sedeliga ümbriku kodust ning panevad selle hääletuskasti. Alternatiiviks on hääletada posti teel, kusjuures mõnes kantonis margistatakse selle jaoks sedeli ümbris algusest peale tasuta tagasisaatmiseks. Osades kantonites praktiseeritakse samuti elektroonilist hääletamist või SMS-hääletamist.

Avalikud hääletused 

Omaette nähtuseks on Landsgemeinde (võimalik tõlge: maakommuun, maakogu, üldkogu) – otsedemokraatia arhailine vorm; vabas õhus toimuvad kokkutulekud, kus hääleõiguslikud kodanikud hääletavad oluliste küsimuste üle avalikult, tõstes kätt. Sellised üldkogud on tänapäevani säilinud kahes saksakeelses kantonis, Appenzell Innerrhoden ja Glarus; samuti (üldiselt teiste nimede all: Bezirksgemeinde ehk rajoonikogu; Gemeindeversammlung ehk vallakogu) mõnes väiksemas kohalikus omavalitsuses.

Ajalugu 
Rahva kaasahaaramisel poliitilistesse protsessidesse on Šveitsis pikk traditsioon. Esimene Landsgemeindet mainiv kirjalik allikas pärineb umbes 1725. aastast. Rahvahääletusi korraldati ka hiliskeskajal ja uusajal, näiteks 1521. aastal Zürichis, kui elanike käest küsiti, kas rekruteerimislepingut Prantsusmaaga (lepingut, mille kohaselt võis Prantsusmaa kaitsesõja puhul värvata 6–16 tuhat Šveitsi sõdurit) peaks uuendama. Hääletuse tulemus osutus negatiivseks ning sellest lähtuvalt valitsus lepingut enam ei uuendanud.

Suurt mõju otsese demokraatia kinnistumisele Šveitsis on avaldanud Genfi filosoofi Jean-Jacques Rousseau ideed ja Prantsuse revolutsiooni eeskujud, nagu näiteks 24. juuni 1793 montanjaaride konstitutsioon.

Tänini tuntud Šveitsi regulaarsete rahvahääletuste süsteemi juured on 1830ndate poliitilistes arengutes ja 1848. aasta Liidupõhiseaduses. Esialgu toimusid Šveitsis vaid seda tüüpi referendumid, mida nimetatakse praegu obligatoorseteks. Fakultatiivsed referendumid viidi sisse 1874. aastal põhiseaduse täieliku revideerimisega ning rahvaalgatusi lubati alles 1891. aastal.

Alates 1973. aastast on föderaalseaduste järgi referendumite (seega ka valimiste) hääleõigus olemas samuti naistel. Alates 1990. aastast on naistele lubatud hääletada ka kõigis 26 kantonis, viimasena tunnistas naiste hääleõigust pärast kohtuprotsessi Appenzell Innerrhodeni kanton.

Otsese demokraatia instrumente arendatakse Šveitsis edasi ka nüüdisajal. Üks hilisematest tähelepanuväärsetest muudatustest leidis aset 1987. aastal, kui sama referendumi raames lubati hääletada nii rahvaalgatuse kui ka vastuettepaneku poolt (vt Liigid). Harilikult katsetatakse uuendusi esialgu üksikutes kantonites ning alles seejärel jõustuvad need föderaaltasandil. Ette tulnud on ka selliseid reforme, mis nii hästi ei juurdunud ning said lõpuks tühistatud. Näiteks niinimetatud üldine rahvaalgatus (2003–2009), millega sooviti rahvale pakkuda põhiseadusse mittekuuluvate seaduste muudatusi.

Referendumid ja šveitsi identiteet 
Võimalusel osaleda otsedemokraatia protsessides rajaneb paljude šveitslaste enesemääratlemine riigikodanikuna.

Viited 

Rahvahääletused
Šveitsi poliitika