joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Munga tänav (Tartu)

Munga tänav (saksa keeles Mönchstraße) on tänav Tartu vanalinnas pikkusega umbes 355 meetrit. See algab Vabaduse puiesteelt ja lõpeb Jakobi tänaval.

Munga tänava ääres asub Politsei plats. Tänava äärde jäävad ka Haridus- ja Teadusministeeriumi hoone, Tartu Jumalaema Uinumise katedraalkirik, Eesti Spordi- ja Olümpiamuuseum ning Hugo Treffneri Gümnaasium.

Tartu Ülikooli 300-aastase juubeli puhul (1932) nimetati Munga tänav ümber Peeter Põllu tänavaks eestikeelse ülikooli ühe rajaja Peeter Põllu auks. Sellega seoses nimetati Raadil asuv Põllu tänav Nurme tänavaks. Peeter Põllu tänav nimetati 14. oktoobril 1949 ümber Pioneeri tänavaks. Seejärel on ta nimeks olnud Hatšatur Abovjani tänav (Tartus õppinud Armeenia kirjaniku Hatšhatur Abovjani järgi). Hiljem nimetati see uuesti Munga tänavaks.

Pildid

Viited

Välislingid 

Tartu tänavad
Kesklinn (Tartu)
Valentina Tolkunova

Valentina Vassiljevna Tolkunova (Валентина Васильевна Толкунова; 12. juuli 1946 Armavir – 22. märts 2010 Moskva) oli vene laulja.

Elulugu 
 1964 astus ta Moskva Riikliku Kultuuriinstituudi kooridirigeerimise osakonda.
 1966 sai ta konkursi korras Juri Saulski juhitud vokaal-instrumentaalorkestri (ВИО-66) laulusolistiks.
 1971 lõpetas ta Gnessinite-nimelise Vene Muusikaakadeemia.

Tolkunova üleliiduline kuulsus lauljana sai alguse 1972. aastal, kui ta esitas poeet Lev Ošanini juubelikontserdil
Moskvas helilooja Vladimir Šainski laulu "Ah, Nataša".
1973. aаstal sai Tolkunova Moskontserdi solistiks.

Aunimetused 
 Vene NFSV teeneline kunstnik (1979)
 Vene NFSV rahvakunstnik (1987)

Haigus ja surm 
2009. augustis avastati lauljataril pahaloomuline ajukasvaja. Pärast 16. veebruaril Valgevenes Mogiljovis toimunud kontserti viidi ta kiirabiga kohaliku haigla reanimatsiooniosakonda. Hiljem viidi ta üle Botkini haiglasse.
22. märtsil 2010 kell 6 hommikul langes ta koomasse ja suri.

Hüvastijätt lauljatariga toimus 24. märtsil ja ta maeti Moskva Trojekurovo kalmistule.

Tolkunova surma puhul avaldasid kaastunnet Venemaa president Dmitri Medvedev ning Moskva ja kogu Venemaa patriarh Kirill.

Pereelu 

Tolkunova oli abielus kaks korda. Tema esimene abikaasa oli helilooja ja orkestrijuht Juri Saulski, see abielu kestis 5 aastat.
1979. aastal abiellus lauljatar ajakirjaniku ja kirjaniku Juri Paporoviga, sellest abielust on poeg Nikolai.
Lauljatari vend Sergei Tolkunov on samuti laulja; ta esines koos õega kontsertidel.

Venemaa lauljad
Venemaa dublaažinäitlejad
Nõukogude Liidu dublaažinäitlejad
Trojekurovo kalmistule maetud
Sündinud 1946
Surnud 2010
Harilik aeduba

Harilik aeduba ehk türgi uba on liblikõieliste sugukonna aedoa perekonda kuuluv üheaastane rohttaim.

Kirjeldus
Juurestik on hästi arenenud. Põhiline juuremass asub pindmises kihis, kuid juured võivad tungida ka kuni 1 m sügavusele. 

Vars võib olla erineva pikkusega. Eristatakse puhmikulisi (25–45 cm kõrgusi), poolväänduvaid (kuni 1,5 m) ja väänduvaid (2–5 m) vorme. 

Viljaks on kaun, mis võib olla väga varieeruva kujuga – sirge, kõver, lame, silinderjas.

Seemned on mitmesuguse värvusega: valged, kollakad, mustad, pruunid, kirjud jne. Kujult võivad seemned olla elliptilised, ruljad või neerukujulised.

Levila
Pärineb Kesk- ja Lõuna-Ameerikast.

Kasutamine 
Aedoa kaunu kasutatakse aedviljana. Toiduks tarvitatakse poolvalminud kaunu ja seemneid termiliselt töödeldult või konserveeritult. Toored kaunad ja seemned on lektiinisisalduse tõttu mürgised. Euroopa suurimad kasvatajad on Itaalia, Hispaania, Belgia, Kreeka ja Rumeenia.

Tootmine maailmas 
2017. aastal toodeti 110 riigis 24,2 mln tonni aeduba.

Vaata ka
Põlduba

Välislingid 
 

Liblikõielised
Kaunviljad
Eesti kultuurtaimed
Köögiviljad

nn:Baune
Eesti Ettevõtjate Erakond

Eesti Ettevõtjate Erakond (EEE) on endine Eesti erakond.

Erakond kasvas välja 1988. aastal tegevust alustanud Eesti Kooperatiivide ja Eraettevõtjate Liitude Assotsiatsioonist. Oli esimeseks ja mõnda aega ainsaks erakonnaks, mis oma programmilistes dokumentides pani suure rõhu majandusküsimuste lahendamisele ja propageeris eraettevõtlust.

EEE asutamiskongress toimus 2. märtsil 1990. Esimeheks valiti Tiit Made.

EEE määratles end tüüpilise parempoolse turumajandust idealiseeriva erakonnana, seades oma programmis eesmärgiks Eesti iseseisvuse taastamise. Ainsa tollase erakonnana räägiti vajadusest lülitada Eesti rahvusvahelisse majandusintegratsiooni süsteemi, luua Balti riikide ühisturg, sõlmida tihedad majandusalased koostöösidemed Põhjamaadega, orienteerida pärast iseseisvuse saavutamist Lääne-Euroopa turule ja eemalduda Venemaa turust, saada esialgu eristaatus Euroopa Ühenduse (hilisem Euroopa Liit) juures alustades samal ajal pürgimist selle täisliikmeks saamiseks. 

Et erakond registreeriti Ülemnõukogu Presiidiumis alles pärast Ülemnõukogu valimisi, siis polnud oma nimekirjaga valimistel osalemine võimalik. Tiit Made sai aga 1990. aasta Eesti NSV Ülemnõukogu valimistel isikumandaadi. 1992. aasta Riigikogu valimistel ei ületanud EEE vajalikku 5% häälte künnist ja jäi kompensatsioonimandaatide jaotamisest eemale. Tiit Made sai taas isikumandaadi. 

Et EEE-l puudus võimekas organisatsiooniline kaader ning valijaskond oli suhteliselt piiratud, otsustas EEE Keskvolikogu võtta vastu Keskerakonna liitumisettepanek. Erakondade liitumisotsusele kirjutasid Edgar Savisaar ja Tiit Made alla novembris 1994. Suurem osa EEE liikmetest astus isikliku avalduse kohaselt seejärel Keskerakonda. Loomisel olnud Reformierakonna liitumisettepanek tuli alles pärast selle otsustuse tegemist.

Viited

Eesti endised erakonnad
Heino Kostabi

Heino Kostabi (19. mai 1933 Petseri – 22. märts 2021) oli Eesti insener ja poliitik.
                                                                  
Ta sündis töölisperekonnas. Isa Jaak Richard Kostabi töötas tislerina-puusepana, ema Ella Kostabi (sündinud Oper) tegeles õmblus- ja käsitööga.

Haridus
Ta lõpetas Petseri algkooli, seejärel 1948. aastal mittetäieliku keskkooli ja 1952. aastal keskkooli. 1957. aastal lõpetas ta Eesti Põllumajanduse Akadeemia põllumajanduse mehhaniseerimise teaduskonna insener-mehaanikuna (diplom kiitusega). 1971–1976 oli ta aspirant Leningradi oblastis Puškinis (endises Tsarskoje Selos) asunud Loodetsooni Põllumajanduse Mehhaniseerimise ja Elektrifitseerimise Projekteerimis-Tehnoloogilise Teadusliku Uurimise Instituudis. 1977. aastal kaitses tehnikateaduste kandidaadi kraadi.

Teenistuskäik
1957–1958 Orava MTJ, insener-kontrolör
1958–1960 Orava sovhoos, automajandi juhataja
1960–1990 Veriora sovhoos, peainsener-mehaanik, direktori asetäitja, direktor
1990–1992 Eesti NSV Ülemnõukogu ja Eesti Vabariigi Ülemnõukogu liige, maarahva saadikurühma aseesimees, Wabariiklaste fraktsiooni esimees, Ülemnõukogu Presiidiumi liige

Ühiskondlik ja kirjanduslik tegevus

Ta on olnud ENSV Ülemnõukogu VI koosseisu saadik, kohalike omavalitsuste mitmete koosseisude saadik ja Eesti Kongressi saadik. Osalenud mitmesugustel ühiskondlikel ametipostidel ametiühingute ja parteiorganite, kohtute, rahvamaleva, ühiskondlike autoinspektorite, rahvarinde, EELK Kirikukogu XXVI koosseisu, Võru praostkonna, EELK Petseri Peetri koguduse jt. töös ja tegevuses. 

On olnud 
raamatu „Kaks otsustavat päeva Toompeal” (1996) koostamistoimkonna esimees
kogumiku „Omariiklust taastamas”(2001) koostaja
kogumiku „Baltimaad hävitatud omariiklust taastamas” (2009) koostaja
Koostas kogumiku "Vundamendi taastamine iseseisvale riigile. Dokumente, materjale ja meenutusi Eesti Vabariigi Ülemnõukogu tegevusest aastatel 1990–1992".Täiendatud väljaanne. (2012). 

Aastatel 1966–1990 kuulus ta NLKP-sse. Wabariiklaste erakonna asutajaliige kuni selle erakonna liitumiseni.

Tunnustus
 Riigivapi IV klassi teenetemärk  2002
 Riigivapi III klassi teenetemärk 2006

Isiklikku

Ta oli abielus.
Ta oskas eesti, vene ja saksa keelt.
Tema hobideks olid lähiajalugu, mesindus, muusika, autod.

Viited

Eesti Kongressi liikmed
Eesti NSV VI Ülemnõukogu liikmed
Riigivapi IV klassi teenetemärgi kavalerid
Riigivapi III klassi teenetemärgi kavalerid
Vastseliina kalmistule maetud
Sündinud 1933
Surnud 2021
Jaak Lippmaa

Jaak Lippmaa (sündinud 23. oktoobril 1961) on eesti füüsik.

Ta on tegelenud interneti, .ee domeeninduse ja side (sealhulgas Valitsusside asutuse Valitsusside) korraldamisega Eestis.

Pere
Tema isa oli füüsik Endel Lippmaa ja vend on füüsik Mikk Lippmaa.

Viited

Eesti füüsikud
Sündinud 1961
Tallinna Reaalkooli vilistlased
Buckinghami palee

Buckinghami palee (inglise keeles Buckingham Palace) on Suurbritannia monarhi ametlik residents pealinnas Londonis.

Palee mõõtmed on 108 × 120 meetrit ja see on 24 meetrit kõrge. Põrandapinda on seal 7,7 hektarit.

Buckinghami palee aed on suurim eraaed Londonis.

Tänapäeval kuulub Buckinghami loss Suurbritannia riigile, mitte kuningaperele. Osa palee ruume on alates 1993. aastast augustis ja septembris avalikkusele avatud. See on nimelt aeg, mil kuningapere lossis ei viibi. Lisaks sellele osaleb igal aastal umbes 50 tuhat inimest lossis korraldatavatel aiapidudel, vastuvõttudel, audientsidel ja bankettidel. Aiapidusid korraldatakse aastas tavaliselt kolm, tavaliselt kõik juulis.

Valitsus kulutab aastas Buckinghami paleele 15 miljonit naela. Palees töötab 450 inimest.

Ajalugu 
Praeguse Buckinghami palee maa-ala esimene teadaolev omanik oli Edward Usutunnistaja. Hiljem on seda maa-ala müüdud, kingitud ja konfiskeeritud korduvalt. Nii on selle maa-ala omanikeks olnud William Vallutaja, Westminster Abbey mungad, Henry VIII ja James I. Kuid esimene loss ehitati sellesse kohta arvatavasti alles 1624. See põles 1674 maha.

Järgmisel aastal hakati ehitama uut lossi, mille nimeks sai Arlington House, sest selle rajas Henry Bennet, 1. hertsog Arlington. See on säilinud ja moodustab Buckinghami palee lõunatiiva.

Bennet müüs lossi, mis oli tema pärusmõis, 1703 kuninganna Anne'i soosikule John Sheffieldile, markii Normanbyle, kes 1703 tõsteti Buckinghami ja Normanby hertsogiks. Sheffield rajas Buckinghami lossi enamiku tänapäevaseid osi ja tema järgi on see ka nime saanud. Tema poolvend Charles Herbert Sheffield müüs lossi 1761 kuningale George III-le 21 000 naelsterlingi eest, mis 2010. aasta seisuga vastab umbes 3 miljonile naelale. Sellest ajast kuni tänapäevani on Buckinghami palee olnud Suurbritannia kuningliku perekonna valduses.

Esialgu elas lossis peamiselt George III abikaasa, kuninganna Charlotte, kes oma 15 lapsest tõi 14 ilmale Buckinghami palees. Kuningapere ametlikuks ja tseremoniaalseks residentsiks jäi St. Jamesi palee.

George IV tellis Buckinghami palee põhjaliku ümberehituse uusklassitsistlikus stiilis. Ümberehitus läks väga palju maksma ja pärast George'i surma palkas tema noorem vend William IV teise, odavama arhitekti. Alates 1837 on Buckinghami palee kuningapere peamine elukoht ja esimene valitseja, kes selles püsivalt elas, oli Victoria. Pärast seda, kui Victoria 1861 leseks jäi, eelistas ta siiski lossis mitte viibida, mistõttu kuni tema surmani 1901 kasutati lossi suhteliselt vähe.

Galerii

Vaata ka
Windsori loss
Balmorali loss

Välislingid
 

Suurbritannia kuninglikud residentsid
Londoni ehitised
Kensingtoni palee

Kensingtoni palee on Londonis Kensingtoni ja Chelsea linnaosas Kensingtoni aedades asuv loss, mis on alates 17. sajandist olnud koduks Briti kuninglikule perekonnale. Mõned ruumid lossis on avalikkusele avatud.

1605. aastal ehitas Sir George Coppin lihtsa kahekorruselise hoone Kensingtoni külla. 1619. aastal ostis selle Nottinghami krahv Heneage Finch, kelle järgi hakati hoonet tundma Nottinghami majana. Kui William III ja Mary II 1689. aastal koos troonile tõusid, hakkasid nad Williami astmale mõeldes otsima paremat elukohta kui Whitehalli palee, mis asus liiga lähedal udu ja üleujutusi põhjustavale Thamesi jõele. Sama aasta suvel ostsid nad maja Nottinghami krahvi Daniel Finchi käest 20 000 naela eest ja lasid arhitekt Christopher Wrenil viivitamatult laiendustöid alustada. Lossi ümber kujundati ka park. Aastate jooksul tehti veel ümber- ja juurdeehitusi. Mary ja William surid lossis 1694. ja 1702. aastal.

Pärast seda asus paleesse elama kuninganna Anne. Tema valitsusaja tähtsamad arendused toimusid palee pargis, nt ehitati 1704. aastal talveaed ning rajati 12 ha suurune barokkstiilis peenarde ja jalgradadega aed. Anne suri palees 1714. aastal.

Londoni ehitised
Mart Tarmak

Mart Tarmak (aastani 1976 Mart Muttikas; sündinud 10. aprillil 1955 Tallinnas) on Eesti diplomaat. Aastast 1989 Eesti Olümpiakomitee liige.

Ta lõpetas aastal 1973 Tallinna 21. Keskkooli ja aastal 1978 Tartu Riikliku Ülikooli keemia erialal. Hiljem on ta õppinud Vilniuse ülikoolis leedu keelt ja ajakirjandust ning Lissaboni ülikoolis portugali keelt.

Aastatel 1990–1992 oli Mart Tarmak Eesti ajutine asjur Vilniuses; 1992–1993 töötas välisministeeriumis ja 1995–1997 kaitseministeeriumis nõunikuna.

Aastatel 2000–2003 oli ta vabakutseline tõlkija.

Alates septembrist 2006 aastani 2010 oli Mart Tarmak Eesti suursaadik Portugalis. Alates oktoobrist 2008 oli ta ühtlasi Eesti suursaadik Marokos. Aastast 2010 oli ta Eesti suursaadik Soomes.

7. mail 2014 kutsus president Toomas Hendrik Ilves Tarmaku suursaadiku ametikohalt Soomes tagasi ja nimetas ta Eesti esimeseks suursaadikuks Brasiilias. Sama aasta 12. augustil nimetati ta ka suursaadikuks Colombias, asukohaga Brasiilia pealinnas Brasílias. Alates 17. septembrist 2015 suursaadik Peruus ja 13. oktoobrist 2015 suursaadik Tšiilis.

Isiklikku
Ta on olnud abielus Tiina Kaalepiga.

Tunnustus
2005 – Eesti Punase Risti V klassi teenetemärk

Allikad
 Estonian Review, lk 2
 Eestil on uus suursaadik Marokos

Välislingid 
 

Eesti suursaadikud
Tartu Ülikooli füüsika-keemiateaduskonna vilistlased
Eesti Punase Risti V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1955
Kaitseliidu malevkondade loend

''Selles loendis on loetletud Kaitseliidu praeguseid ja endisi malevkondi.

Praegused malevkonnad 

 Akadeemiline malevkond (Tallinn)
 Akadeemiline malevkond (Tartu)
 Antsla malevkond
 Avinurme malevkond
 Elva malevkond
Esimene malevkond (Tartu)
 Haapsalu malevkond
 Helme malevkond
 Hiiumaa malevkond
 Ida malevkond
 Jõgeva malevkond
 Jõhvi malevkond
 Kadrina malevkond
 Kalevi malevkond
 Karksi malevkond
 Keila malevkond
 Kikepera malevkond
 Kloostri malevkond
 Korbe malevkond
 Kose malevkond
 Kuperjanovi malevkond
 Kuressaare malevkond
 Lõuna malevkond
 Lääne malevkond
 Lüganuse malevkond
 Meredivisjon
 Männiku malevkond
 Narva malevkond
 Nõmme malevkond
 Otepää malevkond
 Paide malevkond
 Põhja malevkond
 Põltsamaa malevkond
 Põlva malevkond
Pärnu malevkond
 Rakvere malevkond
 Rapla malevkond
 Risti malevkond
 Räpina malevkond
 Rävala malevkond
 Soontagana malevkond
 Tamme malevkond
 Tapa malevkond
 Tartu I malevkond
 Toompea malevkond
 Torma malevkond
 Türi malevkond
 Valga malevkond
 Viljandi malevkond
 Võru malevkond

Endised malevkonnad 

 Alatskivi malevkond
 Audru malevkond
 I Haapsalu malevkond
 II Haapsalu malevkond
 Haapsalu meredivisjon
 Halliste malevkond
 Hargla malevkond
 Häädemeeste malevkond
 Juuru malevkond
 Jõelähtme malevkond
 Järva-Jaani malevkond
Jüri malevkond 
 Kambja malevkond
 Kanepi malevkond
 Pärnumaa maleva Keskmalevkond
 Sakalamaa maleva Keskmalevkond
 Kihelkonna malevkond
 Koeru malevkond
 Kolga-Jaani malevkond
 Kopli malevkond
 Kullamaa malevkond
 Kuusalu malevkond
 Kõpu malevkond
 Laura malevkond
 Leisi malevkond
 Lihula malevkond
 Linnaümbruse malevkond
 Muhu malevkond
 Mustvee malevkond
 Mõhu malevkond
 Märjamaa malevkond
 Nissi malevkond
 Nõo malevkond
 Paistu malevkond
 Petseri malevkond
 Pilistvere malevkond
 Pöide malevkond
 Pärnu-Jaagupi malevkond
 Rõuge malevkond
 Saadjärve malevkond
 Saarde malevkond
 Sadama malevkond
 Suure-Jaani malevkond
 Sõrve meredivisjon
 Tallinna I malevkond
 Tallinna II malevkond 
 Tallinna III malevkond
 Tallinna IV malevkond
 Tallinna V malevkond
 Tallinna VI malevkond
 Tartu II malevkond
 Tartu III malevkond
 Tartu IV malevkond
 Tartu V malevkond
 Tartu sisevete malevkond
 Tartu-Maarja malevkond
 Tarvastu malevkond
 Tehniline malevkond
 Tori malevkond
 Vaivara malevkond
 Valga linna malevkond
 Valjala malevkond
 Varstu malevkond
 Vastseliina malevkond
 Voldi malevkond
 Võnnu malevkond
 Võrtsjärve malevkond (Virtsjärve malevkond)
 Võru linna malevkond
 Võru linnaümbruse malevkond
 Väike-Maarja malevkond
 Vändra malevkond
 Värska malevkond
 Õppurmalevkond
 Ühendmalevkond

Eesti sõjanduse loendid
Korbe malevkond

Korbe malevkond on Kaitseliidu Pärnumaa maleva malevkond, mis moodustati Kaitseliidu ülema käskkirjaga Pärnumaa maleva juhatuse ettepanekul märtsis 2008.

Korbe malevkonna vastutusala on Are, Põhja-Pärnumaa, Paikuse ja Tori vald.

Korbe malevkonna esimeseks pealikuks sai aastani 2008 Kikepera malevkonda pealikuna juhtinud nooremleitnant Raul Peetson.

Korbe malevkond on saanud nime Corbe ehk Kõrve muinaskihelkonna järgi. 

Moodustamise ajal kuulus Korbe malevkonda pea 260 liiget.

Viited

Kaitseliidu Pärnumaa malev
Karksi malevkond

Karksi malevkond on Kaitseliidu Sakala maleva malevkond.

Malevkonna pealikud
 leitnant Valdur Kilk (15. juuli 1960 – 10. juuni 2014)

Välislingid
 Liisi Seil. Karksi kaitseliitlased ei lähe vabariigi aastapäeval kodunt välja. Sakala, 21. veebruar 2003

Kaitseliidu Sakala malev
Koeru malevkond

Koeru malevkond oli Kaitseliidu Järva maleva malevkond. 

Enne 1940. aastat kuulus Koeru malevkonda Koeru kompanii, Kapu kompanii ja Rakvere kompanii. 

Koeru malevkonna pealik Arnold Viitmann sai 1929. aasta 29. mail Kotkaristi viienda klassi teenetemärgi.

Viited

Kaitseliidu Järva malev
Tõenäosustihedus

Tõenäosustihedus (ingl probability density) on funktsioon, mille korrutamisel kindla ruumiosa vastava ruumalaga saadakse osakese leidmise tõenäosus selles ruumiosas. Vastavalt Borni interpretatsioonile tähistatakse seda kui , kus  on lainefunktsioon. Lainefunktsiooni ruut on alati positiivne. Seal, kus  on suur, on ka osakese tõenäosustihedus suur.

Tõenäosustihedust võib esitada ka lainefunktsiooni mooduli ruuduna , kuna lainefunktsioon võib sisaldada imaginaarühikut. Mooduli võtmine tagastab lainefunktsiooni reaalarvulise suurusena.

Tõenäosustihedus ei ole tõenäosus. See on analoogne massi tihedusega, mistõttu see on ühikuga suurus: 1/ruumalaühik. Tõenäosustiheduse korrutamisel ruumalaga saadakse tõenäosus (ühikuta suurus).

Vaata ka 

 Lainefunktsioon
Borni interpretatsioon

Viited 
Füüsika
Kvantmehaanika
Tõenäosusteooria
Johannes Lindemann

Johannes Lindemann (15. märts 1874 Oisu vald, Järvamaa – 11. august 1941 Nõmme) oli Eesti poliitik (Nõmme alevivanem ja linnapea) ning kaitseliitlane.

1893 alustas ta 19-aastasena tööd kooliõpetajana Riisipere vallakoolis. Hiljem oli ta põllupidaja Märjamaal, olles pikka aega Nissi põllumeeste seltsi esimees. 1905. aasta revolutsiooni aegu tuli Lindemannil kaks ja pool kuud Tallinnas vanglas karistust kanda. Vabanemise järel pöördus ta tagasi Nissi.

1917. aastal asus Lindemann Nõmmele, kus ta samal aastal valiti alevivanemaks. 1926. aastal sai Nõmme alevist linn ja Lindemannist sai esimene Nõmme valitud linnapea.

1. jaanuaril 1925 valiti ta koos Ludvig Mühlbachi ja Jaan Vagaga taastatud Nõmme Kaitseliidu ajutisse juhatusse.

Viited

Kirjandus
"Nõmme teated. Nõmme linnapea J. Lindemann 60-aastane." Päevaleht, 15. märts 1934. Lk 4

Nõmme linnapead
Nõmme omavalitsuse juhid
Kaitseliidu Tallinna maleva liikmed
Hiiu kalmistule maetud
Sündinud 1874
Surnud 1941
Väike õlikala

Väikse õlikala (Comephorus dybowskii, Korotneff 1904) on õlikala perekonda kuuluv kalaliik.

Ta emased on 15,8 cm ja isased 13–14 cm pikad. Väikese õlikala emased koevad veebruaris-aprillis 800–1700 marjatera. Võrreldes suure õlikalaga hukkub emaseid tunduvalt väiksemal hulgal. Kala rasvaprotsent on 1,6–1,9. Ta on ka baikali viigri põhitoiduks.

Kalad
Pavol Hurajt

Pavol Hurajt (sündinud 4. veebruaril 1978 Popradis) on Slovakkia laskesuusataja. 

Hurajt on osalenud kahtedel olümpiamängudel, 2006. aasta OM-il Torinos ja 2010. aasta OM-il Vancouveris. Torinos jäi tema parimaks kohaks 12,5 km jälitussõidus saadud 14. koht. Vancouveris võitis ta pronksmedali 15 km ühisstardiga sõidus. Lisaks oli ta viies 20 km eraldistardiga sõidus, seitsmes 10 km sprindis ja kuueteistkümnes 12,5 km jälitussõidus.

Maailmameistrivõistlustel on ta parim koht 2008. aasta MM-il Östersundis 10 km sprindis saadud neljateistkümnes koht.

Hurajt võitis suvistel maailmameistrivõistlustel 2004. aastal Brezno-Osrblies 6 km ühisstardiga sõidus kuldmedali ning on saanud pronksmedali 4x4 km teatesõidus nii 2003. aastal Forni Avoltris, kui ka 2004. aastal ning 2009. aastal Oberhofis 2x6+2x7,5 km segateatesõidus

Maailma karikavõistlustel on Hurajt olnud (seisuga 25. märts 2010) kolm korda kolmas: 2003. aastal Brezno-Osrblies 12,5 km jälitussõidus, 2004. aastal Fort Kentis 10 km sprindis ja 2009.–2010. aasta maailma karikasarjas Vancouveri OM-il 2010. aasta  veebruaris 15 km ühisstardiga sõidus.

Saavutused

Olümpiamängudel 

 2010  Vancouveris
  pronksmedal 15 km ühisstardiga sõidus

Välislingid 
 Pavol Hurajti kodulehekülg 
 
 Pavol Hurajt vancouver2010.com koduleheküljel

Laskesuusatajad
Slovakkia sportlased
Sündinud 1978
Slovakkia laskesuusatajad
Evert Taube

Evert Axel Taube [toob] (12. märts 1890 Göteborg – 31. jaanuar 1976 Stockholm) oli rootsi laulja, helilooja, kirjanik ja kunstnik. Teda peetakse Rootsi rahvustrubaduuriks.

Evert Taube'i loomingu hulgas on üle 200 laulu; luuletusi, reisikirjeldusi ja romaane; joonistusi, akvarelle ja õlimaale.

Lapsepõlv
Evert Taube põlvnes vanast Taube'ide aadlisuguvõsast. Tema isa Karl Gunnar Taube oli laevakapten. Evert oli neljas laps kolmeteistkümnest. Tema lapsepõlv möödus Vinga saarel, kus tema isa kuni 1905. aastani majakavahina töötas. Nii muusika kui ka laevad, kalapüük, meremehejutud ja lood kaugetest maadest kuulusid tema igapäevaellu. 

Algul õppis Evert saare kümne õpilasega koolis; aastatel 1904–1905 käis aga koolis Malmös, kus elas oma onu Axel Taube'i juures. Aastal 1905 kolis pere Göteborgi, kus Evert pidi gümnaasiumi õppima asuma, kuid kukkus matemaatika sisseastumiseksamil läbi. Ta hakkas õppima maalikunsti teatri dekoraatori juures ja õhtuti kunstikoolis.

Kunstiõpingud
Kuueteistaastaselt otsustas Evert, et temast saab kunstnik; ta laenas oma klaveriõpetajalt 18 krooni, pakkis pambu, ja sõitis rongiga Stockholmi. Enamasti õnnestus tal ööbida kunstnikust nõo juures, kuid aeg-ajalt veetis ta rahapuudusel öid ka lageda taeva all.

Mõned tema joonistused ilmusid ajalehtedes Dagens Nyheter ja Svenska Dagbladet.

Tema unistus oli pääseda õppima kunstiakadeemia kõrgkooli Kungliga Kunsthögskolan. Ta leidis vajalikud soovitajad ja võetigi akadeemiasse vastu. Everti isale aga boheemlaslik kunstnikuelu ei meeldinud. Ta seadis poja valiku ette: kas jätkata õpinguid internaatkoolis või hakata meremeheks. Evert otsustas minna merele.

Meremeheelu
Aastal 1907 asus Evert Taube laevale kütjaks. Kuni 1909. aastani sõitis ta meremehena Aafrika ja Lõuna-Aasia rannikul. Ta alustas esinemist lauljana ning hakkas ka meremehelaule koguma. Aastatel 1910–1915 töötas ta Argentinas, kust võttis Rootsi tagasi pöördudes kaasa huvi Ladina-Ameerika muusika vastu. Tema tegi ka tangomuusika rootslastele tuttavaks.

Muusikuelu
Oma esimese lindistuse tegi ta aastal 1921.

Aastal 1954 sai temast esimene esineja, keda Rootsi televisioonis näidati.

Paljud tema laulud räägivad meremeheelust, sageli humoristlikult. Tihti korduvad lauludes samad tegelaskujud.

Eesti keeles on Evert Taube'i laule esitanud muu hulgas Väikeste Lõõtspillide Ühing.

Välislingid
 Evert Taube'ile pühendatud sait
 Evert Taube laulab Sjösala valssi

Rootsi heliloojad
Rootsi lauljad
Rootsi kirjanikud
Rootsi kunstnikud
Sündinud 1890
Surnud 1976
Erik Reinhold

Erik Reinhold (sündinud 2. märtsil 1970) on Eesti sõjaväelane ja poliitik (kapten reservis). 

Oli Kaitseliidu Pärnumaa maleva pealik aastatel 2002–2006, kuulub Pärnumaa malevasse alates aastast 1992. Alustas teenistust Pärnumaa riigikaitseosakonnas 1991. aastal. On teeninud ka Pärnu üksik-jalaväepataljon, kaitsejõudude peastaabis ja Kaitseliidu peastaabis. 

Erik Reinhold on 1. aprillist 2011 alates Kaitseliidu Kooli ülem.

Eeskujuliku teenistuse eest on Erik Reinholdi autasustatud Kaitseliidu Valgeristi II klassi, Kaitseliidu teenetemedali 1.  2. ja 3. klassi, Kaitseliidu kooli teeneteristi eriklassi, Päästeameti hõberisti, Politsei teeneteristi eriklassi ja Tuletooja medaliga.

Erik Reinhold on lõpetanud Pärnu Ülejõe Gümnaasiumi. Sõjalist haridust on ta omandanud Šveitsis ja Saksamaal. Muu hulgas on ta lõpetanud Zürichi Föderaalse Tehnikakõrgkooli Sõjakolledži sõjaväepedagoogika erialal.

Kuulub Isamaa ja Res Publica Liitu alates 29. maist 2006.

Pärast teenistuse lõppu Eesti kaitsejõududes alustas Erik Reinhold tegevust Pärnumaa kohalikes omavalitsustes. Töötas 2018 - 2019 Pärnu linnavalitsuses volikogu teenistuse juhatajana. Alates septembrist 2019 on Reinhold Pärnumaa Arenduskeskuse  juhatuse liige ja Pärnumaa Omavalitsuste liidu tegevjuht 

Erik Reinhold on juhtimistreener ja juhatuse liige konsultatsiooniettevõttes Tööõnne Agentuur OÜ

Viited

Välislingid
 Tõnu Kann. Kaitseliitlased — sõjaväelased vabast ajast. Pärnu Postimees, 29. jaanuar 2007.
 Peeter Kuimet. Teenekas ohvitser lahkub pettunult teenistusest. Postimees, 6. aprill 2006.
 Siim Sepper. Kaitseliitlane olla on uhke ja hää. Eesti Päevaleht, 6. november 2004. 
 Erik Reinhold. Kaitseliit — rohkem kui peab. Eesti Päevaleht, 9. detsember 2003.

Eesti poliitikud
Kaitseliidu peastaabi koosseis
Kaitseliidu Pärnumaa maleva pealikud
Sündinud 1970
Koyama kuusk

Koyama kuusk (Picea koyamae) on igihaljas okaspuu kuuse perekonnast.

Levila ja ökoloogia 

Koyama kuusk on Jaapani endeem ning tema väga väike levikuala asub Honshū saare keskosas, Yatsugadake mägede põhjanõlvadel, 1500–2000 m kõrgusel merepinnast. Ta kasvab 10–20 puust koosnevate rühmadena või segunenult peamiselt järgmiste puuliikidega: jaapani lehis (Larix kaempferi), kahevärvilise kuuse teisend Picea alcoquiana var. acicularis, Maximowiczi kuuse teisend Picea maximowiczii var. senanensis ning veel mõned põõsa- ja lehtpuu liigid.

Levikuala kliima on niiske, jahe ja lumerohke, aasta jooksul esinevate sademete hulk on vahemikus 1000–2000 mm.

Koyama kuuse killustunud populatsioonid kasvavad vähem kui 100 km2 suurusel maa-alal. Arvukuse vähenemise põhjused on läbi ajaloo olnud metsaraied, taifuunid, metsapõlengud ja maalihked. Viimasel ajal on nendele lisandunud kliimamuutused (sademete hulga kõikumine, raskete ilmastikuolude sagenemine), mille tõttu koyama kuuse populatsioonid järk-järgult kahanevad.

Kirjeldus 
Koyama kuusk on madalakasvuline, kasvab 15–20 (25) m kõrguseks. Tüve läbimõõt on 0,3–0,5 (1,0) m. Puukoor on noorelt pruun ja õhukeste laastudena kestendav, vananedes muutub tumehalliks ja rõmeliseks.

Okkad on rombja läbilõikega, 8–12 mm pikkused, kahvaturohelised, noorena teravad, hiljem tömbid, vaigukäike on üks kuni kaks.

Õitseb mais-juunis, isasõisikud on silinderjad, punakas-pruunid, arvukate tolmukatega. Käbid on silinderjad, 4–6 cm pikkused ja läbimõõduga 2–2,5 cm, punakaspurpurjad,  valminult helepruunid. Seemnesoomused õhukesed, pruunid, ca 15 mm pikkused ja 13–16 mm laiusega.

Seemned on 2–3 mm pikkused, tumepruunid, ovaalsed, ca 10 mm pikkuse tiivakesega.

Viited

Kasutatud kirjandus 
 Gymnosperm Database: Picea koyamae

Välislingid 
 

Kuusk
Oskar Raudvere

Oskar-Aleksander Raudvere VR I/3 (28. oktoober 1884 Tallinn – 14. juuni 1940 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kolonel).

Enne Esimest maailmasõda teenis podporutšik Oskar Raudvere Tallinnas 23. jalaväediviisi 91. Dvinski jalaväepolgus roodu nooremohvitserina ja  Esimeses maailmasõjas teenis alamleitnant ja leitnant (27.12.1914) Oskar Raudvere Läänerindel 91. Dvinski jalaväepolgu roodu ja pataljoniülemana, kuni lahingus vangi langemiseni 30.08.1915. 

Vabadussõjas 1918. aastal oli staabikapten Oskar Raudvere 1. jalaväepolgu, ülema adjutant ja teenis 3. Kaitseliidu pataljonis, 2. märtsist 1919 Vahipataljoni ülem. 1919. aasta novembrist 3. diviisi  tagavarapataljonis.

1921. aasta 7. oktoobrist Tallinna komandant, alampolkovniku auastmes. Teenis 15. märtsist 1924  Harju maakonna rahvaväe ja (õhendatud Tallinna ja Harjumaa) Kaitseliidu Harju maleva ülemana ja hiljem – pärast Tallinna maleva eraldamist sellest – Kaitseliidu Tallinna maleva pealikuna.

Osales 1. detsembri riigipöördekatse mahasurumisel 1924. aastal.

1. juulist 1930 nimetati Harju Kaitseväeringkonna ülema ametikohalt Tallinna garnisoni komandandiks ja ühtlasi Vahipataljoni ülemaks kellena teenis kuni 1934. aastal Kaitsevägede staabi juurde kuuluv juhtide reservi määramiseni.

16. jaanuaril 1935 määrati Kaitseministri käsundusohvitseriks

Suri südamehaigusse.

Tunnustus
Vabadusristi I liigi 3. järk, 1921
Aizsargi teeneterist märk, 1925
Läti Karutapja ordeni III järk, 1925
Kotkaristi V klassi teenetemärk, 1929
Kaitseliidu Valgeristi III klass

Viited

Välislingid
Andmed Eesti Sõjamuuseumi ohvitseride andmekogust
Andmed Oskar Raudvere surmaaja kohta Eesti Ekspress, 14. märts 2009
Oskar Raudvere foto Winkleri oksjonifirma kodulehel

Maakonna rahvaväe ja kaitseliidu ülemad
Kaitseliidu Harju maleva pealikud
Kaitseliidu Tallinna maleva pealikud
Eesti kolonelid
Vabadusristi I liigi 3. järgu kavalerid
Kotkaristi V klassi teenetemärgi kavalerid]
Karutapja ordeni kavalerid
Vabadussõja-aegsed sõjaväeosade ülemad
Vilno sõjakooli vilistlased
Sündinud 1884
Surnud 1940
Keskkonnahoidlik eluviis

Keskkonnahoidlik eluviis ehk säästev eluviis (inglise sustainable life style) on kokkuhoidlikkust ja keskkonnakaitset silmas pidav eluviis.

Selle eluviisi järgijad on teadlikult omaks võtnud säästva arengu hoiakud (nt tarbimistavad, keskkonnahoidlik kodumajapidamine, virgestus ehk rekreatsioon). 

Enamasti viidatakse keskkonnahoidliku eluviisi puhul individuaalsele käitumisele. 

Eluviisi keskkonnahoidlikkust saab mõõta nt ökoloogilise jalajälje kaudu.

Vaata ka
Roheline eluviis
Säästlik areng

Viited

Kasutatud kirjandus 
Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn.  (vaadatud 16.12.2011)

Keskkonnakaitse
Mannerheimi rist

Mannerheimi rist (soome keeles Mannerheim-risti, rootsi keeles Mannerheimkorset) on Soome sõjaline teenetemärk, mida anti välja jätkusõja ajal ja järel. 

Mannerheimi rist oli jalaväekindral Adolf Ehrnroothi arvates kaitsejõudude juhataja Gustaf Mannerheimi enda välja pakutud. Mannerheim soovis teenetemärki, mida võidi samasugusena - ilma varasema "järguosata" - anda nii kindralile kui sõdurile. Teenetemärki siiski ei antud, saaja nimetati teenetemärgi kandjaks, Mannerheimi risti rüütliks.

Märgil on kaks järku, kuid 1. järgu risti on saanud vaid kaks sõjaväelast, Mannerheim ise ja Erik Heinrichs. Mannerheimi ristist rääkides peetakse tavaliselt silmas just 2. järku. Mannerheimi risti rüütliks (Mannerheim-ristin ritariksi) nimetati 191 sõjaväelast. Neli neist on saanud risti kahel korral.

Mannerheimi risti 1. ja 2. järgu ristid kuuluvad Vabadusristi rüütli klassi. Rüütli klassi sisemises järjestuses on 1. järgu Mannerheimi rist teisena Vabadusristi Suurristi järel. 2. järgu Mannerheimi rist on järjestuses neljas. 1. ja 2. järgu vahele jääb Vabadusristi 1. järgu rinnamärk.

Risti andmist puudutavas seaduses tehti sõja ajal kaks märkimisväärset muutust. Seadus autasude andmisest... 14. mail 1943. aastal, kui risti saamisele liideti riigi varudest makstav autasu 50 000 marka, mis suuruselt võrdus 1943. aastal ametlikult teenistuses oleva leitnandi aastapalgaga. Teise muutusena lisati 18. augustil 1944. aastal võimalus autasustada sõjaväelast teist korda uute kordaminekute eest.

Kõik Mannerheimi risti rüütlid on kutsutud iseseisvuspäeva vastuvõtule alates 1994. aastast, kui president Ahtisaari kutsus kõik siis veel elus olnud rüütlid koos abikaasadega. Rüütlid tulud vastuvõtule esimesena. Viimase rüütlina suri 1. novembril 2020 Tuomas Gerdt. 2011. aastal kutsutuist suri Heikki Nykänen 7. detsembril 91-aastasena.

Juriidiliselt võib Mannerheimi risti veel ka tänapäeval välja anda, kuid rahuajal ja ka väiksema sõjalise konflikti puhul on see väga ebatõenäoline.

Välislingid
Mannerheimi risti rüütlite nimekiri Peastaabi Muuseumi leheküljel

Soome teenetemärgid
Johann Friedrich Blumenbach

Johann Friedrich Blumenbach (11. mai 1752 Gotha – 22. jaanuar 1840 Göttingen) oli saksa arst, füsioloog, võrdlev anatoom ja antropoloog.

Ta töötas meditsiiniprofessorina Göttingenis aastast 1776.

Ta uurimistöödel inimrasside vahelistest erinevustest oli laialdane mõju.

Tunnustus
1793 – valiti Londoni Kuningliku Seltsi välisliikmeks
1794 – valiti Ameerika Kunstide ja Teaduste Akadeemia välisliikmeks
1808 – valiti Hollandi Kuningliku Kunstide ja Teaduste Akadeemia välisliikmeks
1813 – valiti Rootsi Kuningliku Teaduste Akadeemia välisliikmeks
1826 – valiti Peterburi Keiserliku Teaduste Akadeemia välisliikmeks
1831 – valiti Prantsuse Teaduste Akadeemia välisliikmeks

Ta oli valitud ka Göttingeni Teaduste Akadeemia liikmeks

Saksamaa bioloogid
Sündinud 1752
Surnud 1840
Ameerika Kunstide ja Teaduste Akadeemia liikmed
Londoni Kuningliku Seltsi liikmed
Preformism

Preformism on vaade bioloogias, mille kohaselt pärilikkuse aluseks on sugurakkudes olemasolevate vormide kasv (lahtikeerdumine).

Varane preformism (18. sajand) oletas, et sugurakkudes on olemas organismid miniatuursel kujul, homunkulusena.

Bioloogia ajaloos asendus preformistlik vaade epigeneetilise vaatega 19. sajandi teisel veerandil, suuresti Karl Ernst von Baeri tööde mõjul. 
1930. aastail, koos geneetika domineerimise algusega bioloogias, sai valdavaks niinimetatud geneetiline preformism. Epigeneesi tähtsustamine on taas tõusnud 20. sajandi lõpu ja 21. sajandi alguse bioloogias.

Vaata ka
Epigenees
Epigeneetika

Kirjandus
Hertwig, Oskar  1896. Biological problem of today: preformation or epigenesis? The basis of a theory of organic development. London: W. Heinemann.

Bioloogia
Kaater

Kaater (vene катер, inglise cutter) on jõuseadme abil liikuv, vähemalt ühe kajutiga, tavaliselt vähemalt osaliselt pealt tekiga kaetud ja tavaliselt kiirekäigulisem väiksem veesõiduk.

Kaatrit võib kutsuda lühidalt ka kajutiga mootorpaadiks. 

Sõjaliseks (ka riigivõimu teostamise) otstarbeks valmistatud kaatriteks võidakse nimetada ka umbes kuni 50 m pikkusi, umbes kuni 500 t veeväljasurvega ja tavaliselt kiirekäigulisi sõjalaevu. 

Kaater ei ole Eesti merenduses ametlik õigustermin, kuid on keelepruugis igapäevases kasutuses.

Omadused 
Kaater on mootorpaadist autonoomsem, suurem või ilmastiku- ja merekindlam ning väikese süvise ja hea liikuvusega veesõiduk. Kaater võib olla nii sise-, kui päramootoriga, kuid tavaliselt on mootor paigutatud statsionaarselt. Kaatris on üldjuhul kajut vähemalt paar magamiskohaga ja sisse ehitatud mageveepaak. Kaatri kasutamiseks on vaja tavaliselt vähemalt kaheliikmelist laevaperet, kuid väiksema ja lihtsama kaatri puhul võib toime tulla ka 1 liikmega. 

Paljud kaatrid on otstarbelt era-väikelaevad, kuid on ka töökaatreid.

Üldine jagunemine 
Tsiviilotstarbelised kaatrid võivad olla näiteks 
lõbusõidu- ehk matkakaater,
reisikaater ehk barkass,
lootsikaater,
politseikaater,
päästekaater,
hüdrograafiakaater
võidusõidukaater.

Militaarotstarbelised kaatrid võivad olla näiteks
valvekaater või patrullkaater,
torpeedokaater,
raketikaater.

Vaata ka 
 Väikelaev
 Jaht
 Mootorpaat
 Võidusõidukaater

Viited 

Veesõidukid
Kaatrid
Hans Sissas

Hans Sissas (28. august 1933 Võru – 16. juuni 2012) oli eesti memuaarikirjanik.

Ta oli Eesti Ema monumendi idee autor. 

Ta oli 3 lapse isa ning omaaegse Võrumaa peaarsti Ellu Sissase abikaasa.

Hans Sissas suri 16. juunil 2012 ja tema matusetalitus toimus 20. juunil 2012 Võru Katariina kirikus.

Teosed 
Meenutused I – 1992, 1996
Meenutused II – 1998
Meenutused III – 1999
Meenutused IV – 2000
Meenutused V – 2001
Meenutused VI – 2003

Tunnustus
2002 Eesti Punase Risti IV klassi teenetemärk
2003 Bernard Kangro kirjanduspreemia
2008 Aasta isa

Viited

Välislingid 
Võrumaa Keskraamatukogu: Sissas, Hans
Kui tõde tõuseb, siis vale vaob – Maaleht, 22. jaanuar 2001

Eesti poliitikud
Eesti koduloolased
Eesti Punase Risti IV klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1933
Surnud 2012
Sten Suvio

Sten Suvio (varem Sten Schuschin; 25. november 1911 Hannila Viiburi lähedal – 19. oktoober 1988 Helsingi) oli Soome poksija.

Suvio võistles harrastajana 1927–1936.  Ta oli neljakordne Soome meister kergekeskkaalus (kuni 147 naela ehk 66,7 kg)  (1933–1936). Ta osales kaks korda Eesti – Soome maavõistlustel (1935, 1936) ning võitis mõlemad oma kohtumised.

Suvio võitis 1936. aasta Berliini olümpiamängudel kergekeskkaalus (kuni 147 naela ehk 66,7 kg) kuldmedali. See oli Soome esimene olümpiavõit poksis.

Suvio jätkas novembris 1936 oma karjääri elukutselisena. Ta pidas 46 kohtumist, millest võitis 34 (neist 15 nokaudiga), kaotas 9, ja kolm kohtumist lõppes viigiliselt. Pärast elukutselise karjääri lõppu 1949. aastal töötas ta poksitreenerina Rootsi ja Türgi poksikoondise juures.

Välislingid
 

Soome poksijad
Soome poksitreenerid
Sündinud 1911
Surnud 1988
Aasta sportlane

Aasta sportlane on aunimetus, mida antakse alates 1955. aastast Eesti parimale sportlasele. 

Kõige rohkem kordi on selle aunimetuse saanud jalgrattur Erika Salumäe (üheksa korda) ja suusataja Kristina Šmigun (kaheksa korda). 

Aasta sportlane valitakse internetis toimunud rahvaküsitluse, spordiliitude hinnangute ja spordiajakirjanike valikute liitmisel.

Aasta sportlased

Vaata ka
Aasta noorsportlane
Aasta treener
Aasta võistkond
Aasta parasportlane
Aasta seeniorsportlane

Välislingid
 Varasemad aastad — Spordiaasta tähed 2020
 Eesti spordiliikumise arengu kronoloogia
 Aasta sportlased 2009 on Ksenija Balta ja Andrus Veerpalu, võistkond sõudmise kahepaat, treener Mati Alaver
Aasta sportlased 2010 on Kristina Šmigun-Vähi ja Nikolai Novosjolov, võistkond Eesti võrkpalli rahvuskoondis, treener Avo Keel

Eesti aunimetused
Eesti sporditunnustused
Korea kuusk

Korea kuusk (Picea koraiensis) on igihaljas okaspuuliik kuuse perekonnast.

Teisendid ja nende levikuala 
Korea kuusel eristatakse kahte teisendit:
 Picea koraiensis var. koraiensis ehk põhiteisend kasvab Venemaal Primorje krai lõunatipus (ulatub kuni 49. põhjalaiuskraadini), Korea poolsaare põhjaosas, Kirde-Hiina provintsides Heilongjiang ja Jilin;
 Picea koraiensis var. pungsanensis (Uyeki ex Nakai) Farjon – kasvab Põhja-Koreas Pungsani ja Hamnami mäe nõlvadel.

Kirjeldus 
Korea kuusk kasvab 20–30 (35) m kõrguseks. Eluiga on 200–300 aastat.

Tüve läbimõõt on 0,4–0,8 (1,2) m. Puukoor on hallikas- või punakaspruun, kestendav. Võra on püramiidja kujuga.

Võrsed on noorena kollakas- kuni punakaspruunid, karvadeta.

Okkad on teravad, 0,8–1,6 (2,2) cm pikkused, rohelised, sirged või pisut kõverdunud.

Pungad on punakaspruunid, munaja kujuga, kuni 6 cm pikkused, veidi vaigused.

Käbid on 5–8 (10) cm pikkused ja läbimõõduga 2,5–3,5 cm, noorelt helerohelised, valminult kollakaspruunid või pruunid. Seemned on tumehallid, munaja kujuga, ca 4 mm pikkused, helepruunide tiivakestega (pikkus 0,9–1,2 cm). 1000 seemne mass on 6–7 g.

Levila ja ökoloogia 
Levikuala põhjaosas kasvab korea kuusk peamiselt jõgede madalikel, harvem mägede alumistel nõlvadel. Areaali lõunapoolsel osas tõuseb Sihhote-Alini ja Changbai Shani mägedes kuni 1800 m kõrgusele. Levila põhjapiiri on raske määrata, kuna seal kasvab segus väga sarnase siberi kuusega (Picea obovata).

Levilas on aasta keskmine õhutemperatuur 0...6 °C. Keskmine sademete hulk on vahemikus 700–900 mm. Külmakraade talub talvel –29...–39 °C.

Mullatüüpidest on levinud leetmullad, pruunmullad ja turvasmullad. Lähtekivimitest on esindatud andesiit, lipariit, kiltkivi, liivakivi, konglomeraat ja jõesetted. Kasvab parasniisketel ja veega küllastunud kasvupinnasel, talub hästi varju, halvasti talub põuda.

Moodustab puhaspuistuid ja segametsi koos järgmiste puuliikidega: olga lehis (Larix gmelinii var. olgensis), amuuri nulg (Abies nephrolepis), ajaani kuusk (Picea jezoensis), korea seedermänd (Pinus koraiensis), lamedalehine kask (Betula platyphylla) jt.

Mandril õitseb mais-juunis, saartel juunis. Käbid valmivad augustis-septembris. Head seemneaastad esinevad 2–3 aasta järel.

Kasvatamine Eestis 
Korea kuusk introdutseeriti Eestisse möödunud sajandi esimesel poolel. Praegu on ta meil üsna vähe levinud. Ta on osutunud meil täiesti külmakindlaks. Suuremad grupid kasvavad Järvseljal, Toila-Oru pargis ja Räpinas. Kannab käbisid ja seemnete kvaliteet on väga hea (idanevus kuni 95%). Siiski on ta meil suhteliselt madalakasvuline ja võrdlemisi lühiealine.

Viited

Kasutatud kirjandus 
Flora of China: "Picea koraiensis"
Heldur Sander. "Eesti võõrokaspuud Aleksei Paiveli käsitluses 1950. ja 1960. aastatel", 2006.
Yukito Nakamura, Pavel V. Krestov. "Coniferous Forests of the Temperate Zone of Asia", Amsterdam: Elsevier B.V, 2005. ISBN 978-0-444-81627-6

Välislingid 
 

Kuusk
Peata ratsanik

"Peata ratsanik. Kummaline lugu Texasest" (inglise keeles The Headless Horseman. A Strange Tale of Texas) on iiri-ameerika kirjaniku Thomas Mayne Reidi kirjutatud seiklusromaan, mis ilmus 1866. aastal. 

Eesti keeles ilmus teos (siis veel kui "Pääta ratsanik") 1924. aastal Odamehe rahvaraamatu sarjas (autor ekslikult kirjas kui "Read") ning ka ajakirjas Odamees, uuesti 1959. aastal Eesti Riiklik Kirjastus sarjas "Seiklusjutte maalt ja merelt". Tõlkijateks olid vastavalt August Põllusaar ning Ester-Inge Heinaste.

1959. aasta tõlke kordustrükid ilmusid 1995. aastal kirjastuselt Birgitta ning 2005. aastal Eesti Ekspressi Kirjastuse kordussarjas "Seiklusjutte maalt ja merelt". 

Romaan käsitleb eluolu Texases enne Ameerika kodusõda. 

Ameerika Ühendriikide kirjandus
Seiklusjutte maalt ja merelt
Sherlock Holmesi ja doktor Watsoni seiklused: Baskerville'ide koer

"Sherlock Holmesi ja doktor Watsoni seiklused: Baskerville'ide koer" (vene keeles "Приключения Шерлока Холмса и доктора Ватсона: Собака Баскервилей") on põnevusfilm Arthur Conan Doyle'i samanimelise jutustuse ainetel. 1981. aastal valminud film on Lenfilmi kolmas film sarjast "Sherlock Holmesi ja doktor Watsoni seiklused" (1979–1986). "Baskerville'ide koer" on kahejaoline.

Sisututvustus 

Pärast onu Charles Baskerville'i salapärast surma naaseb Henry Baskerville Kanadast peremõisa. Peagi on ka tema elu ohus. Ümbruskonnas luusib ringi salapärane Baskerville'i koer. Tõe jälile jõuab detektiiv Sherlock Holmes koos abilise doktor Watsoniga.

Osatäitjad ja tegelaskujud
 Vassili Livanov – Sherlock Holmes
 Vitali Solomin – doktor Watson
 Rina Zeljonaja – Mrs. Hudson
 Borislav Brondukov – Inspektor Lestrade
 Irina Kuptšenko – Beryl Stapleton
 Nikita Mihhalkov – Sir Henry Baskerville
 Alla Demidova – Laura Lyons
 Sergei Martinson – Mr. Frankland
 Oleg Jankovski – Stapleton
 Aleksandr Adabašjan – Barrymore
 Svetlana Krjutškova – Mrs. Barrymore
 Jevgeni Steblov – doktor Mortimer

Võttepaigad Eestis 

Tallinnas Hobusepea tänaval filmiti Londoni tänavastseen, mis kujutas tegevust Regent Streetil (4. peatükk). Pärast kohtumist Holmesiga jälitas doktor Mortimeri ja söör Henryt kaherattaline troska.

Glehni lossis ja Mustamäe nõlva all.ning Maarjamäe lossi.ümbruses on filmitud episoodid, mis kujutavad Baskerville Halli.

Sagadi mõisa ümbruses filmiti episoodid, mis kujutavad Grimpeni küla; söör Henry saabumist kodukohta, doktor Watsoni postkontoriskäiku.

Rebala ümbruse künklikul maastikul filmiti söör Henry sõitu kodumõisa Baskerville Halli koos Seldenit varitsevate vangivahtidega (6. peatükk).

Episoodid rabadel (Grimpeni mädasoo) filmiti Risti aleviku ümbruses.

Rõõmuoru Stapletonide kodu filmiti Kadarpiku külas Ants Laikmaa majamuuseumis.

Mister Franklandi, Laura Lyonsi isa Lafter Halli filmiti Juuliku karjamõisas.

Laukna juures asuva vana veski varemetel (200 meetrit Märjamaa–Koluvere maanteest) filmiti Sherlock Holmesi varjupaika rabas (11. ja 12. peatükk).

Osa episoode rabas – söör Henry ja doktor Watsoni öine katse Selden kinni püüda (9. peatükk), peategelaste kohtumine Baskerville'ide koeraga (14. peatükk), koera elukoht rabas ja Stapletoni hukk – filmiti Kadaka tee, Kadaka puiestee ja Hiiu – Harku karjääri raudtee vahelisel rabasel ja paesel alal.

Viited

Välislingid 
 Собака Баскервилей. "Приключения Шерлока Холмса и доктора Ватсона". 221b.ru

1981. aasta filmid
Nõukogude Liidu filmid
Gustav Adolf Strömfelt

Gustav Adolf Strömfelt (1640 – 6. aprill 1717) oli Rootsi riigitegelane.

Põhjasõja ajal oli ta Liivimaa majandusasehaldur ja ka Liivimaa Eesti ala asehaldur.

Ta oli Strömhulti, Luunja ja Paasvere mõisnik.

Perekond
Tema vanemad olid Tartumaa Palamuse kihelkonna Luua ja Võnnu kihelkonna Rasina mõisaomanik, 24. juulil 1632 Rootsi aadlitiitli (nr 224) saanud Gustav II Adolfi kuninglik troman ja sekretär, hilisem riigisekretär ja Taani resident Johan Haraldsson Fegræus Strömfelt (1587–1644) ja Christina Törnsköld.

Ta oli esmalt abielus Christina Elisabeth Taubega (surnud 1697), kes oli Luunja mõisniku, Tartu komandandi, Maidla vabahärra Otto Reinhold Taube (1627–1689) ja Margareta Oxe tütar. Abielust sündisid:
Otto Reinhold Strömfelt (1679–1746), Tartu ülikoolis 7. aastat õppinud Rootsi diplomaat, Tartu maakohtu erakorraline assessor, Luunja, Mooste jt mõisa omanik, Liivimaa õuekohtu assessor, Rootsi vabahärra (nr 173), kes koos krahv Lillienstedtiga oli 16. veebruarist 1721 Uusikaupunki rahuläbirääkimiste saadik, Svea õuekohtu president (1736–1743), Turu õuekohtu president (1743–1746)
Johan Jakob Strömfelt (surnud 1737), major, vene asehaldur Tartus
Brita Charlotta Strömfelt (1691–1751), 1720. aastast major Vilhelm Mauritz Pauli abikaasa.
Eufrosyne Catharina Strömfelt (1693–1764/70), Rasina mõisa pärijanna, 1723. aastast major Gustaf Johan Silfverhielmi (surnud 1730) ja hiljem 1737. aastast Elistvere mõisniku, Liivimaa maanõuniku (1742) ja ülemkirikueestseisja Otto Reinhold von Stackelbergi (1681–1760) abikaasa.

13. mail 1700 abiellus ta Stockholmis Brita Tungeliga, kes oli kuninganna Kristiina isikliku salanõuniku (1651) ja õukonnakantsleri Nils Nilsson Tungeli (1592–1665) ja Brita Catharina Carlsdotter Kuuti (või Rosenstielke, Rosenbielke) tütar. 

13. märtsil 1865 sai kammerhärra Claes Fredrik Strömfelt (1818– ; барон Штремфельт) parunitiitli kinnituse ka Venemaa Keisririigis.

Viited

Kirjandus
 Evald Blumfeldt: Några drag ur ekonomiståthållaren Gustav Adolf Strömfelts verksamhet i Livland, 1690-1710 / Annales Societatis litterarum Estonicae in Svecia vol. 2, Stockholm, 1955 ESTERis

Välislingid

Gustav Adolph Strömfeldti korraldused Eesti Ajalooarhiivis
Strömfeldt, Gustav Adolph, 1640-1717 ESTERis
Ekonomiståthållaren i Dorpat (Pernau) Gustav Adolf Strömfelts kontors arkiv

Liivimaa inimesed
Liivimaa kubernerid
Rootsi poliitikud
Põhjasõda Eesti alal
Sündinud 1640
Surnud 1717
Eesti ajalooga seotud isikud
Tõnn

Tõnn on maausu ja eesti rahvausundi viljakusjumal või -haldjas. 

Maavalla Koja vanem Ahto Kaasik on nimetanud Tõnni piirkondlikult tuntud maausu jumalate hulgas.

Levinud hüpoteesi järgi on Tõnn saanud nime Püha Antoniuse järgi. Tõnnile kuulus tõnnivakk, kuhu pandi annetused.

Vakk ehitati kasetohust, peergudest või lihtsalt puulaudadest ning pandi ahju kõrvale või aita varju. Vahel viidi vakk koguni õue puutüve sisse või põllu servale. On teada ka see, et mõnes piirkonnas pidi Tõnnivakast möödudes sinna raha jätma. Saartel põletati põlluserval seisev vakk koos annetustega ära.

Max Buch avaldas 1897. aastal saksa keeles uurimuse "Ueber den Tõnnis-cultus und andere Opfergebräuche der Esthen" Tõnni ja rahvausundi kohta.

Kõige kauem on Tõnnile ohverdatud Vändra kandis. Tõnnile on ohverdatud ka Harjumaal Kose, Rapla, Juuru, Hageri kihelkonnas, näiteks on ande viidud Paluküla hiiemäe Tõnniauku.

Igal talul oli oma Tõnn, ta kas saadi või tehti ise inimesekujulise nukuna, millele elu sisse saamiseks kolm tilka verd peale tilgutati.

Vaata ka
Tääksi Tõnni vakk

Viited

Kirjandus
Buch, Max: Ueber den Tõnnis-cultus und andere Opfergebräuche der Esthen. Helsingfors 1897.

Jumalad
Maausk