Lõhe

Lõhe ehk lõhi (Salmo salar) on lõhelaste sugukonda kuuluv kala. Eesti keeles on kasutatud ka nimetusi lohe ja laks.

Lõhe kasvab tavaliselt 1 meetri pikkuseks ja kuni 10 kg raskuseks, haruldasemad on kuni 1,5-meetrised ja 46 kg raskused isendid. Väliselt sarnaneb meriforelliga.

Asustab Atlandi ookeani ja sellega piirnevaid meresid, ka Läänemerd. Hästi kasvab lõhe ka Vaikse ookeani läänekaldail – Kamtšatka poolsaarega külgnevatel aladel. Kudemise aegu sõna otseses mõttes ummistavad lõhed sealseid jõgesid, nii et isegi karud on neid suutelised jõest hõlpsalt kätte saama.

Lõhed siirduvad sügisel kudema oma sünnijõgedesse, vajades selleks kruusast põhja. Eestis on teada kümmekond jõge, kus on võimalik lõhe kudemine, nagu Pirita, Keila ja Kunda jões. Kunagi oli väga arvukalt esindatud ka Narva jões, aga pärast hüdroelektrijaama ehitust esineb teda seal harva ja enamasti looduslikult ta jõkke ei tungi.

Lõhe on siirdekala, kes võtab ette pikki rändeid, peale kudemisrände ka toitumisrändeid. Lõhe toitub Läänemeres enamasti kiludest ja räimedest, vähemal määral ka ogalikest, selleks järgneb ta oma saakkalade suurtele parvedele.

Ajakirja Kalastaja eestvedamisel valiti lõhe Eestis 2020. aasta kalaks.

Morfoloogia 
Lõhe keha on üsna sale, külgede pealt pisut lamenenud. Seljauim pole tal tähniline. Sabauim on märgatavat sisselõikega. Sabavars on üsna lühike ja suu ulatub tal silmani.

Jões elav maim on selja poolt pruunikas või sinakas, altpoolt valkjas, külgedel pikireana tavaliselt 8–11 tumedat laiku, kahe kõrvutise laigu vahel punane täpp. Sellist maimu kutsutakse tähnikuks.

Merre siirduval noorlõhel külgmised laigud kaovad, selg muutub tumerohekaks või -sinakaks, küljed hõbedasteks. Teda kutsutakse laskujaks (inglise k smolt, vene k pokatnik). Külgedel (peamiselt küljejoonest ülalpool) tekivad mustad, sageli X-kujulised tähnid.

Kudema tulijatel tekib nn pulmarüü: emane muutub üldiselt tumedaks, külgedele ilmuvad väikesed mustad ja punased tähnid ning punakaspruunilt või hallikalt ääristatud silmtähnid; isasel lähevad küljed tellispunaseks või tumepruuniks, tekivad terassinised marmoreeritud laigud, kõht muutub tumedaks või sidrunkollaseks, alalõuale kasvab kõhrest konks, mis ei lase suud sulgeda.

Seljauimes 3–5 ogakiirt ja 9–12 pehmet kiirt; rinnauimedes 1 ogakiir ja 10–15 pehmet kiirt; kõhuuimes 1–2 ogakiirt ja 7–9 pehmet kiirt; pärakuuimes 3–4 ogakiirt ja 7–10 pehmet kiirt. Lõpusepiisid 17–24. Soomusvalem: 114 22-26/18-23 130.

Lõpusekaanes aluskaas eeskaanest eraldatud vahekaanega. Suulaes oleva sahkluu laba (eesmine osa) viisnurkne, hammasteta, varrel (tagaosal) hambaid vähe, need ühes reas. Esimesel lõpusekaarel kõik lõpusepiid terava tipuga.

Levik ja elupaik 
Merest jõkke kudema tulev siirdekala. Levinud Põhja-Itaalias ja sellesse suubuvates jõgedes 41. laiuskraadist põhja poole kuni Kara mereni idas, Islandil, Lõuna-Gröönimaal ja Põhja-Ameerikas Connecticuti jõest Labradori poolsaare põhjatipuni. 

Suurtes sügavates järvedes (Laadogas, Äänisjärves, Saimaas, Vänernis, Suures järvistus jne) elab paikne järvelõhi S. s. m. sebago, kes käib järve sissevooludes kudemas.

Lõhed on amfihaliiniliigid, kes veedavad suurema osa elust magevees. Neid esineb järvedes ja kivistes rajades. Mõned sisemaal asustatud populatsioonid on olemas. Neid on kõikides jõgedes, kus temperatuur tõuseb kolme kuu lõikes aastas üle 10 kraadi ja ei ületa suvel rohkem kui paar nädalat seda temperatuuri. Eelistavad temperatuuri 4–12 kraadi. Täiskasvanud asustavad tugeva kuni mõõduka vooluga jahedamaid veekogusid.

Noorkalad võivad elada Põhja-Euroopa külmades järvedes. Noorkalad on territoriaalsed ning neid leidub jõgede ja ojade ülemjooksul, tugeva voolu ja krobelise kruusapõhjaga aladel. Talvel otsivad noorkalad varjupaika kivide all. Noored jäävad magevette 1–6 aastaks, seejärel rändavad rannikumere vetesse või isegi avamerele, kus and jäävad 1–4 aastaks, enne kui naasevad magevette kudema.

Toitumine 
Lõhe on röövkala. Röövkalade hulka kuuluvad veel näiteks haug, koha ja ahven.

Jões söövad tähnikud väikesi limuseid, põhja mööda veevooluga triivivaid putukavastseid ja teisi selgrootuid, kohati on olulised ka vette langenud valmikueas putukad (õhutoit). Tähnikud hoiduvad eraldi, igaüks hõivab omaette toitumisala (-territooriumi), mida kaitseb teiste eest. Meres muutuvad põhitoiduks kalad (esmajoones kilu ja räim), keda lõhi püüab jälitades. Toitumisränded ulatuvad Läänemere lõunaosani. Kudema tulijad peavad jões paastuaega.

Kõige rohkem kasvatatakse Eestis vikerforelli, selle järel ka arktika paaliat, angerjat, aafrika angersäga, ahvenat, siiga, jõeforelli, karpkala, säga, linaskit, koha, tuurlasi ja valgeamuuri. Kalajahu ja -õli sisaldavate söödagraanulitega toidetakse lihatoidulisi kalu, muuhulgas ka Eestis kasvatatavaid forelle ja angerjaid. 1 kg lõhe-, forelli- või tursaliha saamiseks kulub eri andmetel 2–5 kg loodusest püütud kala, 1 kg tuunikalaliha saamiseks lausa 10–20 kg. Lihatoidulised kalad, nagu lõhed, forellid, kohad ja ahvenad, ei suuda suures koguses taimset valku omastada ja sestap ei tule kalajahust loobumine söödas kõne alla. 

2018. aastal tehtud uuringus hinnati mereressursside kasutamise minimeerimise mõjusid tehistingimustes kasvatatud Atlandi lõhe toidus kasvu ja lihaslipiidide koostisele. Kui veesöödas asendati kalajahu ja kalaõli loomsete kõrvalsaaduste ja rapsiõliga (vastavalt 33 ja 27 protsenti), mõjutas see aga lihaskoe kasvu, lipiidide klassi ja rasvhapete koostist. Kui loomsete kõrvalsaaduste ja taimeõli sisaldus toidus ei ületanud vastavalt 26% ja 22%, ei toimunud mõjutusi.

Teised alternatiivid kalasööda asendamiseks on taimsed valgud ja loomsed saadused.

Paljunemine 
Sugulise küpsuse alguses naaseb lõhe mereveest jõkke, kus ta sündis, ja isegi oma konkreetsesse sünnipaika. Laktriini populatsioonid rändavad lisajõgedesse. Kudemisränne magevette kestab juunist novembrini. Koeb temperatuuril 6–10 kraadi jõgede aladel ülesvoolul, mõõduka kuni kiiresti voolava, hästi hapnikuga varustatud veega jõgedes. Emaskala valib koha, kus kruus on õige suurusega ja piisava sügavusega (0,1–0,3m) ja veesügavus umbes 0,5–3 m. Emakala kaevab küljele pöörates ja keha üles-alla painutades lohu, seejuures kive mitte puutudes. Kudemine toimub paarikaupa. Isaskala valvab ja kaitseb emast teiste isaste eest. Emane vabastab kudemisperioodil 8000 – 25 000 marja; 500–2000 marjatera iga kg kehakaalu kohta. Viljastunud marjad vajuvad lohku ja tavaliselt katab isane nad kruusakihiga. Samuti on täheldatud, et seda teevad ka emased. Kudemine kestab 2–3 päeva ja lõpeb kui emane on mitu lohku kaevanud ja mitme isasega kudenud. Kudemisperiood kestab 1–2 nädalat. Enamik isaskaladest sureb pärast kudemist, samas 10–40% emaskaladest võib ellu jääda ja sügisel uuesti mere naasta või jõgedes talvituda, ühe suve toituda ja uuesti rännata. Nad võivad uuesti kudeda esimese kudemisele järgneval aastal või jääda merele 18 kuuks enne uuesti jõkke naasmist. Naasvatest emaskaladest kudevad teist korda 0,3–6% ja väga vähesed kudevad kolmandat või neljandat korda. Lühikestes jõgedes, kus eeldatavasti on madalam ülesvool, koeb teist korda kuni 34% tagasitulevatest isenditest; mõned isendid võivad kudeda isegi kuni kuus hooaega. Maimud kooruvad kevadel, tavaliselt 70–160 päeva pärast. Koorumisel on aleviinid (st värskelt koorunud kuni üheaastased noorkalad) fotoaktiivselt negatiivsed ja liiguvad sügavamale killustikku. Kui nende toitumiskott on imendunud, tulevad nad põhjast välja ja liiguvad madalamatele aladele. Noorte isendite suremus esimestel kuudel on vahemikus 14–61%. Noorkalad viibivad magevees 1–7 aastat (sõltuvalt temperatuurist ja toitumistingimustest), kuid enamik viibib 2–3 aastat. Noorkalades toimuvad morfoloogilised ja füsioloogilised muutused, mida nimetatakse smoltifikatsiooniks, mis valmistab neid ette eluks meres. Levila lõunapoolses osas kasvavad paljud 12–15 cm pikkusteks ja on valmis kudemisrändeks haudeaasta esimesel kevadel. Levila põhjapoolses osas võib neil kuluda selleks 5–6 aastat. Pärast 1–4 aastat merel rändab ta tagasi oma jõe ülemjooksule kudema. Tal on väga hea haistmismeel ja eeldatakse, et tänu sellele oskavad nad tagasi rännata enda sünnipaika.

Kasv ja vanus 
Jões kasvab suhteliselt aeglaselt: merre laskujad valdavalt 2-aastased, pikkus (L) 10–16 cm, kaal 10–60 g. Meres kasv kiireneb järsult: kolmeaastaste pikkus (L) enamasti 32–34 cm, kaal 400–550 g, viieaastased vastavalt 82–88 cm ja 5,5–7 kg, seitsmeaastased 1,08–1,18 m ja 15–20 kg. Kõige kiirekasvulisem kala Eestis. Emaste ja isaste kasvutempo ning eluiga on enam-vähem ühesugused.

Eesti rekordlõhe (37,75 kg kaaluva isase) tabas advokaat August Mölder Keila jõest 1938. aastal. See oli tol aastal suurim spinninguga püütud lõhi Euroopas, ent ta vanus jäi määramata. 

Senised maailmarekordid: kaal 46,7 kg (Šotimaa, 1906).

FishBase'i andmetel on suurim pikkus 150 cm, suurim kaal 46,8 kg ja pikim eluiga 13 aastat.

Kasutusala 

Lõhe on teada-tuntud toiduks tarvitatav kala. Meres toitumisperioodil ja pulmareisi alustades on liha roosakas (lõheroosa), väga maitsev, rasvarikas (10–18%), suure kalorsusega (180–250 kcal). Liha roosaka värvuse saab ta karpkalade söömisest. Karpkalade pigmenti nimetatakse kartenoidiks.

Jõkke minejal muutub liha valkjaks, lahjaks ja pudedaks.

Lõhe sisaldab rikkalikult valku ja oomega-3-rasvhappeid. Kasvatatud ja metsikul kalal ei ole erinevusi liha kvaliteedis, kuigi on täheldatud, et loodusliku lõhe oomega-3 sisaldus on suurem, kuid tehistingimustes kasvavatud lõhe on keskkonnale vähem saastav.

Kliimasoojenemise mõju lõhele 
2017. aastal avaldati uurimus, kuidas Atlandi lõhe reageerib temperatuurile ja hapniku äärmustele. Lahustunud hapnik on mereloomade ainevahetuse ülioluline aspekt ja temperatuur on kõige olulisem keskkonnategur, mis reguleerib ainevahetuse kiirust. Kõrgemad temperatuurid kiirendavad ainevahetust ja sellest tulenevalt suurendavad hapnikutarbimist, kuid vähendades samaaegselt ka hapniku lahustuvust, vähendades varusid. Mõistmine, kuidas eri liigid on mõjutatud erinevate äärmustega, on oluline märkamaks kuidas neid mõjutavad kliimamuutused. Uuringus vaadeldi lõhe elupaigakasutust vesiviljeluspuurides. Lõhed eelistasid temperatuuri vahemikus 16,5–17,5 kraadi, üle 20,1-kraadist pinnavett peljati.

Püstitati kaks hüpoteesi: Eelistushüpotees, mis näeb ette, et lõhe liigub eelistatavale temperatuurile (17 kraadi) ja vältimise hüpotees, mis näeb ette, et kala väldib madalat hapnikusisaldust (< 35%) ja kõrget pinnatemperatuuri (> 20,1-21,00 °C). Esimest hüpoteesi ei suudetud lahti seletada kuna 17-kraadise kihi sügavus ei mõjutanud oluliselt kalade ujumise sügavust. Vältimishüpotees pidas aga paika, sest 35% hapnikusisaldusega kihi sügavus mõjutas oluliselt kalade ujumissügavust.

Katse näitas, et lõhe vältis aktiivselt nii madalaid hapnikusisaldusega alasid kui ka pinnavee sooje temperatuure. See aga viiks aga olemasoleva elupaiga vähenemiseni ja võimaliku ülerahvastuseni. Kliimamuutused mängivad olulist osa lõhede elupaikadel.

Vaata ka
Eesti kalade süstemaatiline nimestik

Viited

Välislingid

 
Lõhi TÜ Loodusteaduslikus veebipõhises õpikeskkonnas
Ajakiri Kalastaja: Meie vete püügikalu. Lõhi. Mart Kangur

Lõhelised
Eesti kalad