Pesukaru

Pesukaru (Procyon lotor) on keskmise suurusega imetaja, kes elab pärismaisena Põhja-Ameerikas.

Välimus ja eluviis 
Pesukaru kasvab 40–70 sentimeetri pikkuseks ja kaalub 3,5–9 kilogrammi ning on sellega suurim pesukarulaste esindaja. Ta on tavaliselt öise eluviisiga omnivoor: 40% toidust moodustavad selgrootud, 33% taimne toit ja 27% selgroogsed. Pesukaru kasukas on hallikat värvi ja koosneb peaaegu 90% ulatuses tihedast aluskarvast, mis kaitseb külmade ilmastikutingimuste eest. Tema nägu katab iseloomulik "mask" ja tal on väga osavad esikäpad. Need äratuntavad omadused kajastuvad mitme Põhja-Ameerika indiaanihõimu müütides. Uuringud näitavad, et pesukarud on väga intelligentsed ja suudavad ülesannete lahendusi meelde tuletada kuni kolm aastat pärast nende õppimist. 

Pesukaru käitumise üks iseloomulik joon on nii hästi tuntud, et see on andnud liigile isegi nime nii eesti kui ka ladina keeles (lotor = 'pesija'). Looduses vabalt elavad pesukarud otsivad sageli süüa pladistades madalas kaldaäärses vees. Leidnud kaldaäärsest mudast kompimise teel midagi söödavat. võtavad nad saagi sageli esimeste käppade vahele, hõõruvad seda ja eemaldavad aeg-ajalt mõne mittesöödava osa. Selline käitumine võib jätta mulje nagu peseks pesukaru oma toitu. Vees toitu otsimine muudab pessukaru käpad tundlikumaks, sest vesi pehmendab käpa nahka. Vangistuses peetavatel pesukarudel on täheldatud käitumist, kus nad viivad oma söögi vee äärde ja "pesevad" seda või kastavad selle enne söömist vette. Looduses elavate pesukarude puhul pole sellist käitumist täheldatud. 18. sajandil elanud prantsuse loodusuurija Georges-Louis Leclerc arvas, et pesukarud ei tooda süües piisavalt sülge ja sellepärast on neil tarvis oma toitu niisutada, tänapäevaste teadmiste valguses on see hüpotees aga osutunud ekslikuks. Laiemalt levinud teooria kohaselt on toidu vette kastmine vangistuses elavate loomade puhul instinktiivne liigiomane käitumine. Seda kinnitavad ka vaatlused, mis näitavad, et kõige sagedamini "peseb" peuskaru sellist toitu, mis on pärit veekeskkonnast. Määrdunud toidu puhastamine ei tundu olevat "pesemise" põhjuseks. 

Varem arvati, et pesukarud elavad üksinda, kuid viimased uuringud näitavad, et nad moodustavad soopõhiseid sotsiaalseid võrgustikke. Suguluses olevad emased jagavad oma territooriumi. Mittesugulastest isased moodustavad kuni neljaliikmelisi gruppe, kes kaitsevad oma territooriumi paaritumishooajal võõraste isaste ja muude sissetungijate eest. Territoorium varieerub suuresti. Linnas elaval emasel võib see olla kõigest kolm hektarit, kuid preerias elaval isasel kuni 50 ruutkilomeetrit. 

Tiinus kestab umbes 65 päeva ja kevadel sünnib 2–5 poega. Pojad jäävad ema juurde hilissügiseni. Pesukarud on vangistuses elanud üle 20-aastasteks, kuid looduses on keskmine eluiga 1,8–3 aastat. Küttimine ja auto alla jäämine on küllalt levinud surmapõhjused.

Levik 
Pesukarud elasid algselt Põhja-Ameerika heitlehiselistes ja segametsades, kuid on tänu heale kohanemisvõimele levinud ka mägistele aladele, rannikuäärsetesse soolasoodesse ja linnastunud aladele. Tänu kasvandustest põgenemistele ja tahtlikule sissetoomisele on nad 20. sajandi keskel levinud ka mõnedesse Jaapani, Euroopa ja Kaukaasia piirkondadesse. Näiteks Saksamaal on hinnanguliselt juba umbes miljon pesukaru. Paljud inimesed peavad linnades elavaid pesukarusid kahjuriteks.

Levik Eestis
Eestis on pesukaru võõrliik, keda on harva metsas kohatud.

Taksonoomia 
Esimestel kümnenditel pärast liigi avastamist Christoph Kolumbuse ekspeditsiooni poolt seostasid liiki kirjeldanud isikud seda paljude eri perekondadega: koerlaste, kaslaste, mäkrade aga kõige rohkem karulastega. Carl von Linné, tänapäevase liikide süsteemi looja asetas pesukaru oma Systema Naturae (1740) teises väljaandes perekonda Ursus kui Ursus cauda elongata ("pikksaba-karu") ja kümnendas väljaandes (1758–59) nimega Ursus lotor ("pesija karu"). Gottlieb Conrad Christian Storr paigutas pesukaru 1780. aastal omaette perekonda Procyon, mida võib tõlkida kui "koeraeelne" või "koerasarnane". On võimalik, et Storr pidas nime pannes silmas pesukaru öist eluviisi ja valis Procyoni nimelise tähe liigi eponüümiks.

Evolutsioon 

Prantsusmaalt ja Saksamaalt pärinevate fossiilileidude põhjal on teada, et esimesed pesukarulaste esindajad elasid 25 miljonit aastat tagasi hilise Oligotseeni ajal Euroopas.

Viited

Kirjandus 
 Ulf Hohmann, Ingo Bartussek, Bernhard Böer (2001) (saksa k.). Der Waschbär. Reutlingen, Germany: Oertel+Spörer. ISBN 978-3-88627-301-0.
 Virginia C. Holmgren (1990). Raccoons in Folklore, History and Today's Backyards. Santa Barbara, California: Capra Press. ISBN 978-0-88496-312-7.
 Samuel I. Zeveloff (2002). Raccoons: A Natural History. Washington, D.C.: Smithsonian Books. ISBN 978-1-58834-033-7.
 David W. MacDonald, Pricilla Barret Euroopa imetajad, Eesti Entsüklopeediakirjastus 2002 ISBN 9985-70-100-3

Välislingid 

 Pesukaru

Kiskjalised
Eesti võõrliigid