joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Soohiilakas

{{Taksonitabel 
| nimi           = Soohiilakas
| värv = #
| seisund        = 
| seisundi_süsteem  = 
| seisundi_ref      =
| pilt           = Liparis_loeselii.jpeg
| pildi_seletus  = 
| pildi_laius    = 200 px
| riik           = Taimed Plantae
| hõimkond       = Katteseemnetaimed Magnoliophyta
| klass          = Üheidulehelised Monocotyledoneae
| selts          = Asparilaadsed Asparagales
| sugukond       = Käpalised Orchidaceae
| perekond       = Hiilakas Liparis
| liik           = Soohiilakas 
| binaarne       = Liparis loeselii
| binaarse_autor = L.
| leviku_kaart   =
| sünonüümid = 	*Anistylis lutea Raf.
Cymbidium loeselii (L.) Sw.Leptorchis loeselii (L.) MacMill.Leptorkis loeselii (L.) MacMill.Liparis correana (W.P.C.Barton) Spreng.Malaxis correana W.P.C.BartonMalaxis loeselii (L.) Sw.Malaxis longifolia W.P.C.BartonMesoptera loeselii (L.) Raf.Ophrys loeselii L.Orchis loeselii (L.) MacMill.Paliris loeselii (L.) Dumort.Pseudorchis loeselii (L.) GraySerapias loeselii (L.) Hoffm.Sturmia loeselii (L.) Rchb.

}}
Soohiilakas (Liparis loeselii'') on käpaliste sugukonna hiilaka perekonda kuuluv mitmeaastaste ühekojaliste rohttaimede liik.

Kirjeldus 
Soohiilakas on väike, rohekaskollane 10–15 cm pikkuse varrega orhidee.

Soohiilakal on õitsemise ajal lehtedest pisut kõrgem õisikuvars, millel paiknevad hõredas kobaras rohekaskollased õied. 
Maapinnal võib näha vaid osaliselt mullas asuvaid mugulaid. Võsu kandva mugula kõrval on üks või mitu varasemate aastate mugulat, millel võib küljes olla ka mullune kuivanud õisikuvars koos tühjade seemnekupardega. Soohiilakat peetakse isetolmlejaks.

Kasvukoht
Soohiilakas kasvab enamasti üksikute isenditena ja eelistab madala taimestikuga mättaid lubjarikastel ja märgadel kasvukohtadel madalsoodes, allikate ümbruses, järvekallastel ning rannaniitudel. Eestis on soohiilakat leitud kasvamas ka inimtekkelistel kasvukohtadel nagu karjääriveekogude kallastel.
Selliste kasvukohtade kadumise tõttu on soohiilakas üsna ohustatud kogu Euroopas.

Levik
Eesti on soohiilaka leviku põhjapiiriks. Eestis harvaesinev.

Kaitsestaatus 
Soohiilakas on Eestis II kaitsekategooria kaitsealune liik.

Sarnased liigid 
Ainulehine soovalk, harilik muguljuur ja harilik sookäpp.

Galerii

Viited

Välislingid

 

Soohiilakas

Eesti käpalised
II kaitsekategooria taimeliigid
Valge tolmpea

Valge tolmpea (Cephalanthera longifolia) on käpaliste sugukonna tolmpea perekonda kuuluv mitmeaastaste ühekojaliste rohttaimede liik.

Valge tolmpea on Eestis haruldane, teda leidub vaid Saaremaa lääneosas.

Välislingid
 

Valge tolmpea kirjeldus

 Eesti käpalised
II kaitsekategooria taimeliigid
Ginny Weasley

Ginny Weasley (täisnimega Ginevra Molly Weasley) on tegelane J. K. Rowlingu romaanisarjast "Harry Potter". Ta on Ron Weasley ainus õde ja perekonna noorim laps. 

Oma esimesel kooliaastal satub Ginny kohe pahandustesse. Kui nad Diagoni põiktänaval oma tavapäraseid koolisisseoste teevad, sokutab Lucius Malfoy Ginny kooliasjade hulka päeviku, mis kuulus kunagi Voldemortile. Aja möödudes võtab päevik tema üle võimust ja sunnib Ginnyt tegema asju, millest tal endal aimugi pole. Kui Voldemort on saavutanud kontrolli Ginny üle, siis avab ta Ginny abil Saladuste Kambri ning sulgeb Ginny sinna. Harryl õnnestub Ginny siiski sealt päästa. Hiljem selgub, et selle päeviku näol oli tegemist ühe Voldemorti varikätkiga.

Oma neljandal kooliaastal liitub Ginny Koolidirektori Armeega omandamaks oskusi mustade jõudude vastaseks kaitseks. Kui nad Tarvilikus toas õppima hakkavad, selgub, et Ginny on andekas ja väga kiire õppija. Temas on ka hulganisti griffindorlasele omast vaprust. Kui Harry on saanud nägemuse, et Sirius on Voldemorti käes vangis võlukunsti ministeeriumis ning soovib teda päästma minna, siis ei lepi Ginny sellega, et teda ei soovita kaasa võtta. Lõpuks ei jäägi Harryl muud üle kui võtta lisaks Hermionile ja Ronile kaasa ka Luna, Neville ning Ginny. Ministeeriumis võitleb Ginny vapralt ning on oma kaaslastele toeks takistades nii mõndagi Surmasööjat.

Kui kooli tuleb uus õpetaja Horace Slughorn, märkab temagi kohe Ginny erakordset andekust ning kutsub teda oma "Slugi klubisse", kuhu on kutsutud vaid valitud inimesed.

2016. aastak on ta 35-aastane ja ta on abielus Harry Potteriga, kellega tal on ka kolm last: James Sirius Potter, Albus Severus Potter ja Lily Luna Potter.

Ginnyl on punased juuksed. Ta on Sigatüükas Gryffindori majas, nagu ka teised Weasleyd.

Filmis kehastab teda Bonnie Wright.

Weasley, Ginny
Jumalakäpp

Jumalakäpp (Orchis mascula) on käpaliste sugukonna käpa perekonda kuuluv mitmeaastaste ühekojaliste rohttaimede liik.

Nimi
Rahvapäraseid nimetusi: jumalakäsi, mehe käpp, nallernaat, vanapoisirohud.

Välimus
Kasvab 15–40 cm kõrguseks. Õitseb mais ja juunis. Õied on violetsed ja neid on õisikus 9–30, õied peaaegu lõhnatud. Taimel on ümar, teritunud tipuga juuremugul.

Kaitsestaatus
Jumalakäpp on Eestis II kategooria looduskaitse all olev liik. Peamiseks ohuks on leiukohtade võsastumine või muul moel kadumine. Metssigadele meeldivad juuremugulad.

Välislingid 
 

Eesti käpalised
II kaitsekategooria taimeliigid
Heltermaa sadam

Heltermaa sadam (sadama kood: EE HLT) on sadam Eestis, mis asub Hiiumaa idaosas Hiiumaa vallas Heltermaal, 25 km kaugusel Kärdlast. Sadama geograafilised koordinaadid on .

Sadama territoorium hõlmab 71 000 m2 maa-ala ja 216 700 m2 veeala.

Sadamas on 5 kaid üldpikkusega 335,5 m. Suurim sügavus kai ääres on 5,1 m. 

Suurim võimalik laev: pikkus 115 / 85 m, laius 20,0 / 20,0 m, süvis 3,8 / 4,6 m.

Hiiumaa Heltermaa sadamat ja Mandri-Eesti Rohuküla sadamat ühendab Rohuküla–Heltermaa laevatee.

Ajalugu
Sadam rajati 1860. aastal kohalike mõisnike initsiatiivil. Esialgu oli sadamakai palk- ja kiviehitis. Silla kiviosa laiendati aja möödudes ning 1959. aastal ehitati esimene ramp, võimaldamaks laeva vöörist mahatulekut.

Viited

Välislingid

 Heltermaa 360° aeropanoraam / aerofoto
 Heltermaa sadamast Saarte Liinide kodulehel
 Kerttu Kaldoja. "Heltermaa kaide uuendamiseks tehti neli pakkumist" Eesti Päevaleht, 30. juuli 2008

Hiiumaa vald
Hiiu maakonna sadamad
Eesti sadamad
Karl Talpak

Karl Eduard Talpak (28. veebruar 1905 Rakvere – 12. märts 1991 Södertälje, Rootsi) oli Eesti sõjaväelane (kolonel) (1944).

Elukäik 
Pärast õpinguid Viru Maakonna Reaalgümnaasiumis astus ta 1923. aastal Eesti Vabariigi Sõjakooli, mille lõpetas 1926. aastal nooremleitnandi auastmes. 1928. aastal oli ta Allohvitseride Koolis rühmaülem, kursuse ohvitseri kohusetäitja. 1928. aastal asus ta õppima kehalise kasvatuse eriala Tartu Ülikoolis, mille lõpetas 1931. aastal. Korp! Sakala vilistlane. Seejärel töötas Valgamaa spordinõunikuna. 1933. aastast 1941. aastani oli Talpak sõjalise kasvatuse instruktor Narva koolides. Oli alates 1934. aastast Noorte Kotkaste Narva maleva Põhjakotka rühma vanakotkas (rühmapealik).

Nõukogude okupatsiooni ajal paigutati ta Otepääle, kus ta 1941. aastal organiseeris metsavendade salga, mis osales Tartu vabastamisel Punaarmee käest. Hiljem võitles tema üksus, mis kasvas kompaniist pataljoni suuruseks, ka teistes Suvesõja lahingutes, jõudes koos sakslastega ka Tallinna. Aastatel 1941–1943 oli Talpak Tartu Hugo Treffneri Gümnaasiumi võimlemisõpetaja ja inspektor.

Talpak oli veendunud rahvuslane ning taotles ennekõike Eesti iseseisvuse taastamist. Seetõttu ei läinud ta koostööle sakslastega, vaid lahkus 1943. aasta aprillis Soome, kus osales soomepoiste üksuse loomises ja selle juhtimises. 

1944. aasta 13. septembri öösel naasis Talpak Eestisse Eesti Vabariigi Rahvuskomitee sõjaliseks nõuandjaks ja püüdis selles ametis kaasa aidata Eesti iseseisvuse taastamisele. Ta sai aru, et selleks puuduvad küll reaalsed võimalused, kuid seadusliku valitsuse ametisseastumine on hädavajalik riigi juriidilise järjepidevuse kestmajäämise jaoks. Otto Tiefi valitsus andis Talpakule koloneli auastme, mida ta siiski ei kasutanud, nimetades end edasi kapteniks. 21. septembril määrati ta Tallinna komandandiks. Järgmisel päeval langes Tallinn Punaarmee kätte ja ta põgenes koos perega Rootsi, kus elas kuni oma surmani 12. märtsil 1991. 

1. septembril 1991 maeti Karl Talpaku põrm ümber Tallinna Metsakalmistule.

Viited

Välislingid
 Ilo Käbin. Aus ja õiglane vabadusvõitleja. Mälestades kolonel Karl Talpakut. Teataja (Stockholm, Rootsi), 13. aprill 1991, nr 7, lk 4-5.
Ain Kaalep. Ohvitser Karl Talpaku 100. sünniaastapäev Postimees, 28. veebruar 2005.
 Kirjutamata menuaare. Minu isa kolonel Karl Talpak. Eesti Raadio 1991. (Ingrid Meredith jutustab oma isast Karl Talpakust. Saatejuht Lembit Lauri, toimetaja Lembit Siimaste.)

Eesti Teises maailmasõjas
Sõjavägede Staabi koosseis
2. Üksiku Jalaväepataljoni koosseis
3. Üksiku Jalaväepataljoni koosseis
Noorte Kotkaste liikmed
Eesti metsavennad
Soomepoisid
Hugo Treffneri Gümnaasiumi õpetajad
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna vilistlased
Korporatsioon Sakala liikmed
Eestlased Rootsis
Metsakalmistule ümbermaetud
Sündinud 1905
Surnud 1991
Undel Kokk

Undel Kokk (sündinud 26. veebruaril 1947 Hanila vallas Läänemaal) on eesti koorijuht ja pedagoog.

Undel Kokk kasvas üles Kinksi külas, kus tema vanemad olid talupidajad. Ta lõpetas 1965. aastal Haapsalu 1. Keskkooli ja 1970. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi muusikaõpetajana.

Tööd alustas ta Tallinna 47. Keskkooli muusikaõpetajana (1971–1973), pärast Tartusse kolimist jätkas Tartu Sanatoorse Keskkooli õppealajuhataja ja muusikaõpetajana. 

1977–2015 oli Kokk Tartu Karlova Gümnaasiumi (endise Tartu 7. Keskkooli) direktor. Ta on juurutanud koolis koorimuusika süvaõppe.

Undel Kokk on olnud kolme esimese Tartu Linnavolikogu koosseisu liige ja Tartu Kultuurkapitali nõukogu liige selle asutamisest 1991. aastal kuni 2004. aastani. Ta oli ka Eesti Kongressi liige.

Tegevus dirigendina
Undel Kokk on tegelenud aktiivselt koorimuusika arendamisega 1973. aastast, mil temast sai Tartu Poistekoori dirigent (1992–2018 peadirigent). 1980. aastal rajas Undel Kokk koos tollase direktori asetäitja Uno Uigaga koorimuusikaklassid. Edu on saatnud neidudekoori Kurekell, lastekoori Maarjalill, kolme mudilaskoori, puhkpilliorkestrit, ansambleid jm.

Undel Kokk on olnud poiste- ja meeskooride üleriigiliste laulupidude algataja ja organiseerija; olnud üldlaulupidude ja maakondlike laulupidude dirigent.

Tunnustus

 2004 Heino Kaljuste nimeline stipendium silmapaistva töö eest Tartu poistekooriga
 2011 Tartu Tähe kavaler
2019 Tartu teerajaja

Isiklikku
Undel Kokal on pojad Marten ja Marek Kokk ning tütar Silja Kokk.

Välislingid
 Undel Kokk Tartu Karlova Gümnaasiumi kodulehel
 Marju Himma "Direktorid jahivad tiitlit laulu ja spordiga - Undel Kokk" Postimees, 10. juuni 2009
 Elina Randoja "Kooride kool võitleb elu eest" Postimees, 19. oktoober 2011

Eesti muusikapedagoogid
Eesti koorijuhid
Eesti koolijuhid
Eesti Kongressi liikmed
Sündinud 1947
Ursel Oja

Ursel Oja (sündinud 8. mail 1953 Tartus) on eesti muusik ja muusikaõpetaja. 

On õppinud Heino Elleri nimelises Tartu Muusikakoolis akordioni eriala. Pärast sõjaväeteenistust jätkas ja lõpetas õpingud koorijuhtimise erialal. Lühikest aega õppis Tallinna Riikliku Konservatooriumis koorijuhtimise erialal. 

Ursel Oja on töötanud Luunjas muusikaõpetaja ja kultuurijuhina. 1994–1998 korraldas rahvusvahelisi akordionimuusika päevi ja seejärel mitu aastat kantrimuusikafestivali Luunja Suvekantri. Aastast 1999 on ta Ülenurme Muusikakooli laulustuudio juht ja vanemõpetaja. Õpetab H. Elleri nimelises Tartu Muusikakoolis jazz- ja poplaulu.

Ta on musitseerinud ansamblites Hanuri, Meidon 7, Synkop, Repriis, Sept, Kaabu ja Minu Bänd.

2008. aastal ilmus kahasse Margus Vaheriga CD "Minu Eestimaa".

Tema tuntumad õpilased on Kerli Kõiv, Laura Põldvere, Hannaliisa Uusma, Anna-Liisa Supp, Annika Leppik, Margus Vaher, Indrek Ventmann, Eliisa Kõiv, Anne Arrak, Katrin-Merili Poom, Mari Ronimois, Madara Vilson, Karmen Rõivassepp, Anett Kulbin, Susanna Aleksandra Veldi, Elina Hokkanen ja Andre Hein.

Tunnustus 
 2004 – Tartumaa aasta õpetaja
 2007 – Tartumaa kultuuripärl
 2007 – Valgetähe V klassi teenetemärk
 2011 – Tartu Kultuurkapitali aastapreemia
 2014 – Tartumaa Kuldne Tammeoks
 2019 – Riho Pätsi Koolimuusika Fondi stipendium

Viited

Eesti muusikapedagoogid
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1953
Tartu linnakodaniku muuseum

19. sajandi linnakodaniku muuseum (lühemalt Tartu linnakodaniku muuseum või linnakodaniku muuseum) on muuseum, mis asub 1740. aastatel valminud puust elumajas aadressil Jaani tänav 16. Hoone on Tartus säilinuist üks vanemaid.

Muuseum on osa Tartu Linnaajaloo Muuseumidest.

Püsinäitus 

Muuseumi ekspositsioon on kujundatud 1830. aasta keskklassi kodaniku kodu järgi. Biidermeieri stiili interjöör ja mööbel annavad edasi saksa perekonna eluolu. Majas on elutuba ehk saal, söögituba, magamistuba ja köök. Muuseumi nätiuseruumides puudub ajastule omaselt elektrivalgus.

Hoone muuseumiks restaureerimise projekti koostasid 1989. aastal arhitektid Kai Siim ja Udo Tiirmaa (ARC-Projekt). Säilinud ehitusdetailide baasil taastati hoone 19. sajandi II poole välisilme. Ajastule omase biidermeieri stiilis ajaloolise interjööri kujundas sisearhitekt Leila Pärtelpoeg. Ajaloolise interjööri rekonstruktsioon toetub dokumentaalsetele allikatele.

Muuseumi hoone ajalugu

Pärast Tartu täielikku hävitamist Põhjasõjas 18. sajandil alguses seisis suur krunt Jaani tänaval mõned aastakümned tühjalt. 1734 sai selle omanikuks abiõpetaja Gabriel Pflug, kes 1744. aastaks ehitas tänava äärde väikese puust elamu. Majas oli tuba, kolm kambrit ja ärkel.

Abiõpetaja Pflugi ehitatud väikesel puumajal õnnestus üle elada kõik 18. sajandi II poole Tartu suured tulekahjud (1755, 1763, 1775). Maja säilis vaatamata 1775. aasta tuleõnnetuse-järgsele käsule lammutada kõik südalinna piirkonnas asuvad puumajad.

1782. aastal ostis krundi Rostockist Tartusse rännanud müürsepp Voss. 18. sajandi lõpukümnendil ehitas Voss õuele uue kivist elumaja (säilinud Jaani 18 vasakpoolne tiib) ning vajalikud kõrvalhooned.

Aastatel 1808–1843 oli krundi omanikuks Imukvere mõisa (Palamuse kihelkond Tartumaal) rentnik Carl Schulz. Vana puust elamu sai 1828. aastaks õuepoolse laienduse. Põhiliselt sellisel kujul on hoone säilinud tänapäevani ning linnakodaniku muuseumis on näha tolleaegne ruumide planeering.

1843 ostis kahe elumaja ja suure õunapuuaiaga krundi Tallinnast tulnud tislermeister Steinberg. Tisleritöökoja tarvis ehitas Steinberg uuele elumajale parempoolse tiiva. Tema järeltulijate omandusse jäid hooned kuni 1938. aastani.

1920–1938 tegutses õuepealses elumajas Jaani 18 tisler Steinbergi tütrepojale Hugo Gottfried Masingule (1873–1939) kuulunud teadusaparatuuri konstrueerimise töökoda. Siin koostöös Tartu Ülikooli professori Johann Vilipiga valminud uut tüüpi seismograafid töötasid omal ajal 23 seismoloogiajaamas üle kogu maailma.

1940. aastal natsionaliseeriti mõlemad krundil olevad elumajad.

1989. aastal anti auväärne maja Tartu linna omandisse ja pärast põhjalikku restaureerimist avati seal 1993. aastal 19. sajandi linnakodaniku muuseum.

Viited

Välislingid

 19. sajandi linnakodaniku muuseumi kodulehekülg

Tartu muuseumid
19. sajand Eestis
19. sajand Tartus
Kesklinn (Tartu)
Mordvalased

Mordvalased on mordva keeli kõnelevad soome-ugri rahvad – ersad ja mokšad. Nad elavad Volga keskjooksul, mokšad lääne ja ersad ida pool.

2010. aasta rahvaloenduse andmetel elas Venemaal 744 237 mordvalast, neist Mordva Vabariigis 333 112 (40,0% elanikkonnast).

Viimaste aastakümnete jooksul on mordvalaste arv kiiresti vähenenud. Veel 1979. aasta rahvaloenduse andmetel elas Nõukogude Liidus 1 191 765 mordvalast, neist Vene NFSV-s 1 111 075.

Ersad ja mokšad räägivad vastavalt ersa keelt ja mokša keelt  ning "erinevad mõneti ka antropoloogiliselt tüübilt ja kultuurilt."

Sellegipoolest on neid nimetatud üheks rahvaks. Rahvanimetus mordvalased on teistesse keeltesse levinud vene keele vahendusel. Mordvalased ise nimetavad end ersadeks või mokšadeks ja ütlevad: "Oleme ühe pea, kuid kahe suuga rahvas."

Rahva laialipaisatus, asumine väga laialdastel aladel on olulisemaid põhjusi, miks mordvalaste rahvuslik kultuur on jäänud suhteliselt vähem väljaarenenumaks kui mõne arvult väiksema, kuid kompaktselt koos elava rahva kultuur.

Mordvalased Eestis 
2003. aasta seisuga elas Eestis 562 mordvalast.  2021. aasta rahvaloenduse andmetel elas Eestis 368 mordvalast (161 meest ja 207 naist). Neist 268 emakeel oli vene keel, 10 eesti keel ja 89 muu keel (sealhulgas ersa ja mokša keel). 129 olid Eesti kodanikud.

Eestis tegutseb Eesti-Mordva Selts ja Eesti-Ersa Kultuuriühing "Sjatko" (tõlkes: Säde).

Vaata ka 
 Merema

Viited 

Venemaa rahvad
Soome-ugri rahvad
Varrak (kirjastus)

Varrak on Tallinnas tegutsev raamatukirjastus.

Varrak loodi 1991. aastal. Esimesel aastal ilmus 4 brošüüri ja järgmisel aastal 12 pehmeköitelist väljaannet. Aastatega on kirjastus kasvanud ja praeguseks ilmub aastas umbes 200 raamatut.

Lisaks tõlke- ja Eesti ilukirjandusele avaldab kirjastus ajalooraamatuid, aimeraamatuid, ja tarberaamatuid. 

Kirjastuse nõukogu juhatab loomisest peale Maret Maide, direktor on Priit Maide. Kirjastuse peatoimetaja on Krista Kaer ja teadustoimetaja Marek Tamm.

2017. aasta seisuga oli Varrak Eesti suurima käibega ilukirjanduse väljaandja.

Raamatusarjad
 1993. aastal ilmus kirjastuse esimene kõvaköiteline romaan – Daphne du Maurier' "Rebecca" –, mis pani aluse Varraku kõige vanemale sarjale "Varraku ajaviiteromaan". Selles sarjas on ilmunud üle saja romaani (1993–1999 ilmus 50 raamatut, peale 1999. aastat on ilmunud 235 raamatut).

 1994. aastast hakkas Varrakus ilmuma teine kauaaegne sari "Iiris" (28 raamatut), mis hiljem jagunes kaheks sarjaks: 
 "20. sajandi klassika" (aastast 2000 on ilmunud 51 raamatut). Sarjas "20. sajandi klassika" ilmuvad tunnustatud kirjanike romaanid.
 "Moodne aeg" (aastast 2001 on ilmunud 116 raamatut). Sarjas "Moodne aeg" ilmuvad tunnustatud kirjanike romaanid.

 "20. sajandi klassika" sarjas on ilmunud Albert Camus', James Joyce'i, Franz Kafka, Iris Murdochi, Evelyn Waugh', Joyce Carol Oatesi ning paljude teiste kirjanike romaane.

 1996. aastast ilmub sari "F" (144 raamatut). "F-sarjas" ilmub peamiselt ulmeklassikat, kuid ka uuemaid fantaasia- ja ulmeraamatuid.

 1996. aastast ilmub sari "Aken maailma" (8 raamatut).

 1997. aastast ilmub sari "Salatoimikud" (10 raamatut).

 2016. aastast ilmuv sari "Aegumatud armastuslood" (40 raamatut). Sari "Aegumatud armastuslood" avaldab peamiselt romaaniklassika tõlkeid.

 1996. aastast ilmuv sari "Inimene ja ajalugu" (17 raamatut). Sari "Inimene ja ajalugu" vahendab eesti keelde 17.–20. sajandil elanud suurkujude biograafiaid.

 1996. aastast ilmuv sari "Ajalugu. Sotsiaalteadused" (28 raamatut). Sarjas "Ajalugu. Sotsiaalteadused" avaldati ajaloo ja kultuuriantropoloogia oluliste raamatute eestindusi.

 2001. aastast ilmuvasse sarja "Roheline raamat" kuuluvad ökoloogiateemalised raamatud.

 2010. aastast ilmuv sari "101 Eesti.." pakub teaberaamatuid eri elualadelt (nt Mart Laari "101 Eesti ajaloosündmust", Toomas Kukke "101 Eesti lille", Tristan Priimäe "101 Eesti filmi" jne).

 2013. aastast ilmuvas sarjas "Roheline Eesti" avaldatakse teaberaamatuid Eesti looduse kohta (nt Ain Vellaku ja Andres Tõnissoni "Eesti koopad", Tarmo Pikneri "Eesti orhideed", Erkki Õunapi ja Urmas Tartese "Eesti päevaliblikad" jne).

Raamatuklubi 
Varrakule kuulub 1998. aastal asutatud Suur Eesti Raamatuklubi, millel on ligikaudu 35 000 klubiliiget.

Kirjastamisõigused
 Agatha Christie (Agatha Christie Ldt.) teosed.
 J. K. Rowlingu teosed (s.h Harry Potteri romaanisari).

Vaata ka
 Varrak (kirjastus 1919) (Eesti kirjastus 1919–1928)
 Varak (Eesti kirjastus 1925–1941)

Viited

Välislingid 
Varraku koduleht

Eesti kirjastused
Tallinna ettevõtted
Matsuo Bashō

Matsuo Bashō (jaapani keeles 松尾芭蕉; 1644 Ueno – 28. november 1694 Ōsaka) oli Edo ajastu kuulsaim jaapani luuletaja, keda peetakse tänapäeval üheks meisterlikumaks haikude kirjutajaks.  

Bashō kodanikunimi oli Matsuo Kinsaku ja ta sündis Kyoto lähistel, Ueno külas (tänapäeval Iga-Ueno) Iga provintsis (tänapäeval Mie prefektuur) Honshū saarel. Tema perekonnast pole palju teada. Bashō isa oli madalama tähtsusega samurai, kes õpetas kalligraafiat. Bashō hakkas noorena kirjutama haikai-luuletusi. Neid kirjutati mitmekesi ja tema kirjutas neid teenrina koos oma isandaga. Haikai koosneb kahest osast, millest esimene on kolmerealine luuletus silpide arvuga 5-7-5, millest kujunes haiku. Haikai teine osa koosnes kahest 7-silbilisest reast, mille lisas teine luuletaja. Bashō isand Tōdō Yoshitada suri 1666. aastal, Bashō oli sellest traumeeritud ja asus elama Kyotosse. 1672. aastal suundus ta elama tollasesse pealinna Edosse. Seal pühendus ta luulele, ja mõne aasta möödudes sai tuntuks oma lihtsate ja nappide luuleridadega. Varased Bashō luuletused (1662-1674) olid Teimoni koolkonnast mõjutatud, seda stiili iseloomustavad elegantsed, humoorikad vihjed klassikalisele õukonnakirjandusele, sõnamängud ja vaimukus. Edosse kolides hakkas tema luules ilmnema Danrini koolkonna mõjutusi. Sellel ajal sai temast ametlikult luuletaja, ning ta hakkas looma erinevaid luuletehnikaid, toetudes Jaapani ja Hiina klassikalisele luulele. 

Üks tema kuulsamaid haikusid on 1686. aasta rännakust pärinev luuletus:

ふる池や
蛙飛込
水のおと

furuike ya / kawazu tobikomu / mizu no oto

oh vana tiiki/ äkki miski sulpsatas / konn vaid sukeldus 
(Uku Masingu tõlge)

Bashō elatus haikude kirjutamise õpetamisest ja haikai-õhtutel esinemistest. Viimastel eluaastatel tõmbus Bashō rohkem endasse ja püüdis hoida omaette. Bashō suri 1694. aastal pärast teadmata kõhutõbe.

Eesti keelde on Bashō luulet tõlkinud kõige rohkem Uku Masing, viimasel ajal ka Rein Raud.

Teoseid eesti keeles 
 "Haikud : jaapani luulet Uku Masingu tõlkes". [Järelsõna: Jaanus Valk; kunstnik: Inge Kudisiim]. Tartu : Ilmamaa, 1997. 119 lk. ISBN 9985821912 (sisaldab muuhulgas Bashō haikude tõlkeid)
 "[Haikud] / Matsuo Bashō". [Läbi inglise keele tõlkinud Lauri Sommer]. Räestu [Võrumaa] : Tiivaalune, 2011. [200] lk. ISBN 9789949219728
 "Kitsas tee sisemaale". Klassikalisest jaapani keelest tõlkinud ja kommenteerinud Margit Juurikas. Tallinna Ülikooli Kirjastus, Tallinn 2013, 144 lk; ISBN 9789985587577

Välislingid 
 

Jaapani luuletajad
Sündinud 1644
Surnud 1694
Tulun

Tulun (vene keeles Тулун) on linn Venemaal Irkutski oblastis, Tuluni rajooni keskus. Asub Ija jõe kaldal, Irkutskist 390 km loode pool.

Tulun on asutatud 18. sajandi teisel poolel. Linnaõigused sai 1927. aastal.

Metsa- ja söetööstuse keskus. Linnas on hüdrolüüsi-, klaasi- ja ehitusmaterjalide tehased.

Viited

Välislingid 
http://web-tulun.ru/

Irkutski oblasti linnad
Neeme Põder

Neeme Põder (sündinud 29. septembril 1976) on eesti luuletaja, proosakirjanik ja tõlkija.

Neeme Põder kuulus aastail 1998–2000 tegutsenud Tallinna noorte kirjanike rühma Tallinna Noored Tegijad ja 2002. aastast rühmitusse !peatus.

Teosed 
 "Hingetõmme" (1999, luulekogu, pseudonüümi Monaco all, autori ja sõprade omakirjastus)
 "Baile Átha Cliath" (2002, luulekogu, samizdat)
 "Baile Átha Cliath" (!peatus, 2005)
 "Kaktuste puiestee" (Eesti Raamat, 2007)
 "Aken sinisesse" (Eesti Raamat, 2013)

Tõlked
John Galsworthy, "Häärber" 
Johannes V. Jensen, "Kuninga langus" ja "Pikk teekond"
Margaret Atwood, "Uputuse aasta"

Isiklikku
Tema ema on laulja ja teatrinäitleja Mare Jõgeva, isa oli kirjanik ja kirjastuse Eesti Raamat peatoimetaja Rein Põder ning noorem vend on mälumängur Ove Põder.

Viited

Eesti kirjanikud
Sündinud 1976
KGB kongide muuseum

KGB kongide muuseum on muuseum Tartu aadressil Riia 15b. KGB kongide muuseum on osa Tartu Linnaajaloo Muuseumidest.

Muuseum avati aasta 2001. Selle rajamise eestvedajateks olid kunagise Tartu koolinoorte põrandaaluse vastupanuorganisatsiooni Sini-Must-Valge (SMV) endised liikmed.

Ekspositsioon

KGB kongide muuseum asub Tartus aadressil Riia 15b (nn hallis majas), kus 1940.–1950. aastatel asus Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi Tartu osakond. Külastajatele on avatud hoone keldriosa, kus asus poliitilistel põhjustel arreteeritute eeluurimisvangla. Osa kongidest, kartserid ja koridoriosa on taastatud originaalsel kujul.

Vangikambreid täidab ekspositsioon, mis annab ülevaate sõjajärgsest vabadusvõitlusest Eestis, kommunistliku režiimi kuritegudest ning eluolust eeluurimisvanglas. Muuhulgas saab väljapanekus näha GULAG-i vangilaagritest kaasa toodud fotosid ja esemeid, samuti materjale metsavendluse ja salajaste vastupanuorganisatsioonide ajaloost.

Välislingid

KGB kongide muuseumi kodulehekülg 
Metsavendlus
Küüditamised
KGB
GULAG
Salaorganisatsioonid

Tartu muuseumid
Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Komitee
Harald Aasa

Harald Aasa (30. november 1922  Silmsi, Koigi vald, Järvamaa – 25. detsember 2014) oli eesti viiuldaja ja pedagoog.

Ta õppis viiulimängu Tartu Kõrgemas Muusikakoolis 1937–1941 Evald Turgani viiuliklassis, 1947–1952 Tartu Riiklikus Muusikakoolis Eduard Poolakese viiuliklassis ning 1952–1957 Tallinna Riiklikus Konservatooriumis professor Vladimir Alumäe viiuliklassis. 

Aastal 1941 mobiliseeriti ta Punaarmeesse, kus ta oli 1942–1945 Eesti Laskurkorpuse orkestri viiuldaja.

Ta töötas viiuldajana Vanemuise teatris 1947–1950, Eesti Raadio Sümfooniaorkestris 1952–1954, Eesti Filharmoonia keelpillikvartetis (koosseisus Endel Lippus, Harald Aasa, Herbert Laan, Toomas Tummeleht) 1962–1965.

Töötas pedagoogina Tallinna Lastemuusikakoolis (-1961), Tallinna Riiklikus Konservatooriumis (1961–), Tallinna Muusikakeskkoolis (direktorina 1974–1977, pedagoogina 1986–1997), Nõmme Lastemuusikakoolis (1978–1982)

Õpilasi: Mati Kärmas, Mare Teearu, Imbi Kuus, Tiiu Peäske, Mart Traksmann, Mati Kuulberg, Niina Murdvee, Toomas Veenre, Feliks Herman, Jaak Sepp, Mikk Murdvee jt.

Ta oli mitmete regionaalsete viiuldajate konkursside žürii liige (Minskis, Vilniuses).

Välislingid
Haud Tallinna Rahumäe kalmistul

Eesti viiuldajad
Eesti muusikapedagoogid
Rahumäe kalmistule maetud
Sündinud 1922
Surnud 2014
Mihkel Kerem

Mihkel Kerem (sündinud 23. jaanuaril 1981 Tallinnas) on eesti viiuldaja ja helilooja.

Eesti Heliloojate Liidu liige aastast 2007.

Õpingud 
Kerem õppis 1987–1999 Tallinna Muusikakeskkoolis Mirjam Keremi viiuliklassis ja Mati Kuulbergi kompositsiooniklassis. 1999–2003 jätkas ta EMTAs Mirjam Keremi viiuliklassis ja Jaan Räätsa kompositsiooniklassis. 2002–2004 täiendas ta end Royal College of Musicus Londonis Levon Chilingiriani ja William Mivali juhendamise all ning sai 2006. aastal samast magistrikraadi.

Teosed 
 8 sümfooniat
 3 sonaati viiulile ja klaverile
 10 keelpillikvartetti
 orkestrimuusikat
 kammermuusikat

Välislingid 
 Mihkel Kerem kappiyhing.ee
 Mihkel Kerem EMIK 
 Kalle Kurg. "1984". Maailma vaevane helin. - Teater. Muusika. Kino 4, 2020. 

Eesti heliloojad
Eesti viiuldajad
Sündinud 1981
Pápa

Pápa on linn Ungaris Veszprémi komitaadis. Asub Bakonyi põhjaserval Tapolca oja orus.

Esmakordselt mainitud 1061. aastal. Peamiselt 18. sajandil saabus linna palju saksa asunikke, kelle järeltulijad moodustavad suure osa linnaelanikest. Linnas oli ka suur juudi kogukond, kuid see hävis holokaustis.

Linnas on sündinud Ferenc Gyurcsány.

Vaata ka
 Pápa Lombard

Viited

Välislingid 
 Pápa koduleht

Ungari linnad
Orav

Orav ehk harilik orav ehk punaorav (Sciurus vulgaris) on oravlaste sugukonda kuuluv näriline.

See on ainus Eestis pärismaisena elav orava perekonna liik. 

Orava karvastiku värvus varieerub ka Eesti ulatuses: Saaremaal on see valdavalt hallikam, mandril punakam.

Toitumine

Sügisel hakkab orav talveks toiduvarusid koguma. Ta matab need peidikutesse 20–30 cm sügavusele mulla alla, varud leiab hiljem üles tänu suurepärasele haistmisele. Kadrioru pargis toituvad oravad inimeste poolt pakutavast toidulauast- kreeka pähklid, mandlid, seemned ja metspähklid.

Eluviis
Ta on pidevalt valvel, ronides väledalt mööda puutüvesid või hüpates oksalt oksale. Orava nägemine ja kuulmine on väga hea ning ta põgeneb väikseimagi harjumatu müra puhul.

Välislingid

 

 Heiki Suurkask. Punaoravad on hädas halloravate topeltohuga, Eesti Päevaleht 20. oktoober 2008

Oravlased
Eesti imetajad
Ajka

Ajka on linn Ungaris Veszprémi komitaadis. Asub Bakonyi keskosas.

Ajalugu 

Ajkat on esmakordselt mainitud 1214. aastal. 1836 hakati kaevandama kivisütt. 1930ndatel hakati kaevandama ka boksiiti. Linn loodi 1960. aastal mitme küla liitmise teel.

4. oktoobril 2010 purunes Ajkas asuva alumiiniumitehase mudahoidla kaitsetamm, ujutades mürgise mudaga üle 40-ruutkilomeetrise ala, sealhulgas Kolontári ja Devecseri küla.

Viited

Välislingid 

 Ajka koduleht 

Ungari linnad
Metsümiseja

Metsümiseja (Marmota monax) on Põhja-Ameerika suurim oravlane.

Täiskasvanud isend on tavaliselt 40–65 cm pikk (sealhulgas 15 cm saba) ja kaalub 2–4 kg.

Oravlased
François Mauriac

François Charles Mauriac [franssu'a mori'ak] (11. oktoober 1885 Bordeaux – 1. september 1970 Pariis) oli prantsuse kirjanik, Nobeli kirjandusauhinna laureaat.

Teosed eesti keeles 
 "Langenud inglid" (Anges noirs; romaan). Tõlkinud ja eessõna: Viktor Veskimäe. Eesti Kirjastus Orto, Toronto 1954, 300 lk
 "Ussipesa". 1. osa (romaan). Tõlkinud Hans Vanaveski. LR, 1959, nr 8, 62 lk
 "Ussipesa", 2. osa, LR nr 9, 52 lk
 "Armastuse kõrb" (Le Désert de l'amour; romaan, (1925). Tõlkinud Henno Rajandi, LR 1970, nr 40/41, 128 lk
 "Thérèse Desqueyroux; Öö lõpp" (Thérèse Desqueyroux; La fin de la nuit; romaanid). Tõlkinud ja järelsõna: Henno Rajandi. Sari "Varamu", Eesti Raamat, Tallinn 1972, 254 lk
 "Ohvritall" (L'Agneau; romaan). Tõlkinud ja järelsõna: Malle Talvet; värsid tõlkinud Indrek Hirv. LR 1986, nr 43/45, 86 lk 
 "Endise aja nooruk" (Desert de l'amour; Galigai; Un adolescent d'autrefois; romaanid "Armastuse kõrb", "Galigai", "Endise aja nooruk"). Tõlkinud Henno Rajandi ja Tõnu Õnnepalu; järelsõna Tõnu Õnnepalu. Sari "Nobeli laureaat", Eesti Raamat 1991, 336 lk

Kirjandus 
 J. S. (= Johannes Semper, "Raamatute keskel" (F. Mauriac. Le désert de l'amour) – Looming 1925, nr 10, lk 839–840
 Aleksander Aspel, "Romaan ja kirjaniku mõttesüsteem" (Sartre ja Mauriac) – Looming 1939, nr 6, lk 645–651 ja A. Aspeli raamatus "Kirjad Pariisist", Ilmamaa, Tartu 2000, lk 34–43  
 "François Mauriac 1885–1970" – Looming 1970, nr 10, lk 1597–98
 "20. sajandi väliskirjandus" (kõrgkooliõpik). Valgus, Tallinn 1971, lk 100–106
 Linnar Priimägi, "François Mauriaci jumalikkus. Essee" – Akadeemia 1993, nr 4, lk 742–754
 Vaapo Vaher, "Nobeli kirjandusauhinnad XLV" – Eesti Aeg 15. veebruar 1995, lk 15
 Henno Rajandi, "Tõlkija teekond", Ilmamaa, Tartu 2002, lk 34–39 ("François Mauriac" – raamatu "Thérèse Desqueyroux. Öö lõpp" järelsõna kordustrükk) 

Prantsuse kirjanikud
Prantsuse Akadeemia liikmed
Nobeli kirjandusauhinna laureaadid
Auleegioni suuristi kavalerid
Sündinud 1885
Surnud 1970
William IV

William IV (21. august 1765 – 20. juuni 1837) oli Suurbritannia ja Iirimaa Ühendkuningriigi kuningas ning Hannoveri kuningas (Wilhelm IV) aastatel 1830–1837. 

William IV oli Suurbritannia kuninga (1760–1801), Iirimaa kuninga (1760–1801), Suurbritannia ja Iirimaa Ühendkuningriigi kuninga (1801–1820 (1811)), Braunschweig-Lüneburgi kuurvürsti (1760–1806), Hannoveri kuninga (1814–1820) George III poeg ja 

Suurbritannia ja Iirimaa Ühendkuningriigi kuninga (1820 (1811)–1830), Hannoveri kuninga (1820 (1811)– 1830) George IV vend.

Välislingid

Suurbritannia monarhid
Hannoveri dünastia
Sündinud 1765
Surnud 1837
Mõrtsukhai

Mõrtsukhai (Carcharodon carcharias) on heeringahailaste sugukonda kuuluv suurim röövkala.

Mõrtsukhai on peamine mereimetajatele jahti pidav kiskja ja kõige enam inimesi rünnanud hai. Peter Benchley menuromaanis "Lõuad" ja selle põhjal Steven Spielbergi vändatud filmisarjas kujutatakse mõrtsukhaisid "metsikute inimsööjatena". Tegelikult eelistab mõrtsukhai inimesele teisi saakloomi.

Täiskasvanud mõrtsukhai pikkus võib olla üle 7 meetri ja mass 3,3 tonni.

Viited

Välislingid

"Haid kütivad sarimõrvaritena", Eesti Päevalehe veebiväljaanne, 23. juuli 2009

Hailaadsed
Papa

"Papa" tähendab eesti keeles 'isa'. 

Sama sõna tähendab ka ladina keeles 'isa', sellepärast nimetatakse ladina keeles ka paavsti papa. 

NATO foneetilises tähestikus tähendab Papa P-tähte. 

Papa on allveelaevade klass. 

Papa oli kirjanik Ernest Hemingway hüüdnimi. 

Papa oli märter, kes hukati koos Abda ja Abdjesusega. 

Papa oli maoori mütoloogias esiema. 

"Papa" on Lõuna-Korea teleseriaal. 

"Papa" on laul telefilmist "Gideon's Daughter". 

"Papa" ("Farsan"), 2010. aasta Rootsi film; režissöör Josef Fares

Vaata ka
PAPA, Professional and Amateur Pinball Association
pāpa, patt budismis
Pápa, linn Ungaris
Eesti puhkpilliorkestrite loend

''Siia nimekirja palume kanda Eesti puhkpilliorkestreid.

A

B
Big Band Tartu

C

D

E
Eesti kaitseväe orkester
Eesti Noorte Puhkpilliorkester (ENPO)

F

G

H
Harjumaa Noorte Puhkpilliorkester (HNPO)

I

J
Jõgeva puhkpilliorkester

K
Kaitseliidu Pärnumaa maleva puhkpilliorkester Saxon
Keila Linnaorkester

L
 Lihula muusika-ja kunstikooli orkester
 Lääne Maleva orkester

M

N
Nõmme Muusikakooli Puhkpilliorkester

O

P
Põltsamaa Linnaorkester
Pärnu Noorte Puhkpilliorkester
Pühajärve Puhkpilliorkester

R
Rõngu Puhkpilliorkester
Rapla maakonna noorte puhkpilliorkester

S
Saue Muusikakooli Puhkpilliorkester

Š

Z

Ž

T
Tamme Orkester 
Tapa Linna Orkester
Tartu Karlova Kooli Puhkpilliorkester
Tartu Saksikoor
Tartu Mart Reiniku Kooli puhkpilliorkester
Tallinna Tuletõrjeühingu Puhkpilliorkester

V
Vabariiklik Orkestrijuhtide Puhkpilliorkester (VOP)
Vedu puhkpilliorkester
Viljandi Muusikakooli Puhkpilliorkester
Väägvere Pasunakoor

Ä

Ö

Ü

Orkestrite loendid
 
Orkestrid
Ekvatoriaalvööde

Ekvatoriaalne kliimavööde on ekvaatori ümbruses paiknev põhikliimavööde, kus aasta läbi valitseb ekvatoriaalne õhumass. Sellele kliimavöötmele on iseloomulikud väga väikese amplituudiga kõrged õhutemperatuurid ja suur sademete hulk. Aasta läbi puhuvad pöörijoonte piirkonnast lähtuvad passaadid.  Päike on aasta läbi seniidis või väga kõrgel, sellepärast on päikesekiirguse hulk suur (pilvisuse tõttu on see väiksem kui troopikavöötmes).

Aasta läbi on õhutemperatuurid umbes +25 °C, iga päev sajab pärast lõunat vihma. Sademete hulk on üle 2000 mm aastas. Valitsevad vihmametsad ja asustus on hõre.

Ekvatoriaalne kliimavööde hõlmab Kesk-Aafrika, Lõuna-Ameerika põhjaosa ja Kagu-Aasia piirkonna.

Vaata ka
Kliimavööde
Ekvatoriaalne kliima

Kliimavöötmed
Saue Muusikakooli Puhkpilliorkester

Saue Muusikakooli Puhkpilliorkester on orkester, mis alustas 1993. aastal Saue Gümnaasiumi orkestrina nime all Yamaha Brass Band. Nimi tulenes metoodikast mille alusel asuti õpetama toona veel valdavalt algkoolis õppivaid lapsi.

Saue Muusikakooli loomise järgselt 1996. aastal viidi orkester administratiivselt Saue Muusikakooli alla. Sealt "värsket verd" ammutades ilmusid muidu vaid vaskpillidest koosnevale orkestrile juurde ka puupillid.

Tänaseks on aktiivne koosseis täienenud veel lisaks Saue Muusikakooli õpilastele ka sõpradega mujalt Harjumaalt.

Orkestri loojaks ja muusikaliseks liidriks on olnud läbi tegutsemisaja dirigent Harry Illak. Alates 2006. aastast on regulaarselt tegev teise dirigendina Sirly Illak.

Eesti orkestrid
Saue
Nõmme Muusikakooli Puhkpilliorkester

Nõmme Muusikakooli Puhkpilliorkester on puhkpilliorkester, kus mängivad Nõmme Muusikakooli õpilased.

Orkester asutati 1992. aastal. Palju aastaid oli orkestri dirigent Ago Lend. Viimased aastad on dirigendipuldis olnud Harry Illak, Aigar Kostabi ja Ülo Sõro.

Orkester on esinenud Nõmme Muusikakooli avalikel kontsertidel ja saavutanud auhinnalisi kohti vabariiklikel konkurssidel:
1994. aastal võideti vabariiklikul konkursil Grand Prix ja reis Bad Krozingenis toimunud puhkpilliorkestrite festivalile.
2005. a võideti vabariiklikul konkursil esimene koht esimeses kategoorias ja kulddiplom. 
2006. a. võideti konkursil "Orkestrite Turniir" hõbediplom.

Eesti orkestrid
Puhkpilliorkestrid
Lehtse mõis

Lehtse mõis (saksa keeles Lechtis, hiljem Lechts) oli rüütlimõis Järvamaal Ambla kihelkonnas. Nüüdisajal jääb kunagine mõisasüda Lääne-Viru maakonda Tapa valda Tõõrakõrve külla.

Ajalugu
Esimesed teated mõisast pärinevad aastast 1467, kui ordumeister andis mõisa Hans von Lechtesele, kelle järgi sai mõis ka nime.

Pärast Põhjasõda kuulus mõis algul Derfeldenitele, hiljem Rosenitele. 

1780. aastal avati Lehtse mõisas klaasimanufaktuur, kus valmistati pudeleid. Lehtse klaasimanufaktuur tegutses Aru, Kurge, Lehtse ja Pruuna mõisate ühise ettevõttena. Valmistati pudeleid ja klaaspurke, kusjuures toodang parimatel aastatel ulatus üle 46 000 eseme. Kaup realiseeriti Tallinnas, Narvas ja Rakveres. Ettevõttes töötas 25 inimest, nendest 17 palgatud käsitöölist ja 8 pärisorja-talupoega, osalt teopäevade, osalt tasu eest.

8. märtsil 1837 loovutas Michael Otto Theodor von Huene oma osa Lehtsest, Kurgest ja Arust oma vendadele, erurittmeistrile Nikolai Bernhard Eduard von Huenele ja Paul Georg Fromhold von Huenele 37 206 hõberubla eest. 10. augustil 1840 loovutas Paul oma poole vennale Nikolaile 11 429 hõberubla eest. Kui Nikolai ("vana Hiin") 15. mail 1867 suri, päris mõisa tema poeg Friedrich Alexander Georg von Hoyningen-Huene (1843-1919) . 

Alates 1868 kuni mõisate riigistamiseni 1919 pidas Lehtse mõisa parun Friedrich Alexander Georg von Hoyningen-Huene, kes pärast seda lahkus Saksamaale. Ta tegeles lindude vaatlemisega ja omas ainulaadset liblikate kogu. Ta suri Saksamaal ja toodi tinakirstus rongiga Lehtse raudteejaama. Maetud on ta Ambla kiriku ukse vastas olevale Ambla kalmistu platsile.

Mõisakompleks
Mõisa lihtne ühekorruseline kivist peahoone ehitati ilmselt 19. sajandi alguspoolel. Sajandi lõpul ehitati hoone põhjalikult ümber uusgooti stiilis: selle parempoolsesse otsa lisati suursugune juurdeehitis, millel olid astmikviilud, teravkaaraknad ja võimas viiekorruseline sakmelise rinnatisega torn, mis on osaliselt säilinud tänapäevani.

Räägitakse, et kui parun von Huene abikaasa jäi rasedaks, siis oodati kannatamatult poega ja parun lubas poja sünni korral panna Lehtse mõisa torni tippu kuldse muna. Sündis poeg ja mõisnik täitis lubaduse. Poeg suri väikesena, kui ta ronis kõrge pärna otsa, et kuldmuna imetleda, ja kukkus sealt alla.

Ei Nikolail ega Friedrichil olnud noorelt surnud poega. Alexander Georg von Huenel oli 6 noorelt surnud last, kuigi tema lapsed sündisid 19. sajandi alguses. Nähtavasti on tegemist rahvajutuga, millel pole õiget alust.

Praeguseks on mõisahoone peaaegu täielikult hävinud. Säilinud on mõisa keldrid. Eemal põllul on säilinud kuivatihoone. Kaks kilomeetrit mõisasüdamest edelas, Soodla jõe ülemjooksul on kunagise stiilse uusgooti vesiveski varemed.

Viited

Välislingid

 Lehtse mõisatorn saab peremehe. Virumaa Teataja. 24. aprill 2007 
Lehtse mõisast Eesti mõisaportaalis

Hoyningen-Huenede mõisad
Järvamaa mõisad
Tapa vald
Ambla kihelkond
Derfeldenite mõisad
Abasthumani

Abasthumani (varasem eestikeelne nimekuju Abastumani) on alev ja kuurort Gruusia lõunaosas. 

Abasthumanis on soodat ja väävlit sisaldavad soojaveeallikad temperatuuriga 30–39,9 °C. 19. sajandil tekkis sinna populaarne kuurort. Rajati palju sanatooriume tuberkuloosi, bronhiaalastma, aneemia ning südame- ja veresoonkonna haiguste raviks. Pärast Gruusia iseseisvumist 1991. aastal sanatooriumiturism lakkas ja kõik sanatooriumid tuli sulgeda. Vahepeal on kaks sanatooriumi uuesti avatud. 

Kanobili mäel avati 1892. aastal Venemaa esimene astronoomiline mägiobservatoorium. 1932. aastal lisandus astrofüüsikaobservatoorium. Aastaks 1990 oli seal avastatud 558 tähte. 1930ndatel saksa ekspeditsiooni rajatud kuplis on praeguseni töötav Jena Carl Zeissi tehases ehitatud refraktor.

Koha järgi on nimetatud asteroid 1390 Abastumani. 

Gruusia alevid
Marina Kesler

Marina Kesler (sündinud 22. juunil 1970) on Eesti balletitantsija, koreograaf ja õppejõud. 

Marina Kesler on lõpetanud 1988. aastal Tallinna Koreograafiakooli (õpetajad Ilse Adusson, Tiiu Randviir) ja 1997. aastal Venemaa Teatrikunsti Akadeemia (GITIS). GITIS-es omandas ta 2006. aastal ka magistrikraadi (õpetaja Natalja Orlovskaja). Ta on läbinud täiendõppe Viinis moderntantsu alal ("International Impulstanz Vienna"; õpetajad Joe Alegado, Lisa Corbet). 

Ta on Tallinna Balletikooli õppejõud ja koreograaf.

Tunnustus 

 2005 preemia Moskva X rahvusvahelisel koreograafide konkursil etteaste eest "Püha kevad" (Stravinski)
 2008 Eesti Teatriliidu balletiauhind
2021 Eesti Teatriliidu balletiauhind

Koreograafiatöid 
2000 – koreograafia revüü-lavastusele "Beau-Mont", lavastaja Mart Sander, teater Bel-Étage (Tallinn)
2001 – koreograafia lavastusele "Cabaret", lavastaja Ago-Endrik Kerge, teater Bel-Étage (Tallinn)
2004 – koreograafia lavastusele "Kolme neitsi maja" , lavastaja Arne Mikk
2006 – koreograafia operetigalale "Estonia 100"
2006 – Tallinna Balletikooli lühiballeti "Üks päev" (Mozart, Tiersen) koreograaf-lavastaja, libretist. 
2007 – kaasaegse balleti "Libahunt" (Pärt, Sumera jt., RO Estonia) koreograaf-lavastaja
2007 – ooperi "Carmen" (Bizet) koreograaf
2015 – balleti "Kratt" (Tubin) lavastaja-koreograaf
2020 – balleti "Anna Karenina" (Šostakovitš, RO Estonia) koreograaf-lavastaja.

Viited

Eesti balletitantsijad
Eesti tantsupedagoogid
Eesti koreograafid
Sündinud 1970
Aura Keskus

Aura Keskus on sportimis- ja vabaajaveetmisvõimalusi pakkuv keskus Tartus. 

Keskus avati 1. oktoobril 2001.

Aura Keskuses on ujula, veepark, terviseklubi, saunad ja kohvik. Keskuses tegutseb kaks ujumisklubi – Tartu Ujumisklubi ja Ujumise Spordiklubi.

Keskuse ehitushind oli 80 miljonit krooni.

Aura Keskuse moto on "Olla parim sportlik meelelahutus".

Keskuses käib aastas ca 350 000 külastajat.

Viited

Välislingid
 Koduleht

Tartu spordiehitised
Ujulad
Eesti ujumine
Veekeskused
Valka Püha Katariina evangeelne luterlik kirik

Valka Püha Katariina luteri kirik (ka Valka Luke kirik; läti keeles Valkas Svētās Katrīnas evaņģēliski luteriskā baznīca ehk Lugažu luterāņu baznīca) asub Valkas Lätis aadressil Rīgas ielā 9.

Kirik rajati 1477. aastal. Pärast seda on Valka Luke kirikut (saksa keeles Die Luhdesche Kirche) korduvalt ümber ehitatud. Esimesed ümberehitustööd leidsid aset Liivi sõja järel, seejärel taastasid kiriku aastal 1702 vene sõjavangid. Tänapäevasesse asukohta rajati kirik aastal 1729. Hoone ehituskvaliteet oli aga madal ja nii vajas see aastail 1752–1755 kapitaalremonti, mille käigus tuli ehitada ka uus kirikutorn. Aastal 1907 kirik põles, mistõttu seda aastal 1910 taas remonditi. Viimased remondi- ja ümberehitustööd toimusid aastal 1997.

Valga Jaani kirikut nimetati linnakirikuks ja Luke kihelkonnakirikut maakirikuks.

Kirikuesisel haljasalal asub 2002. aastal valminud päikesekell. Kiriku juures asub ka aastal 1907 rajatud kalmistu. Kirikutorn on kasutusel Valka linna vaatetornina.

Vaata ka
Valga Jaani kirik

Välislingid 

Koguduse kodulehekülg
 Luke kiriku altar enne 1907. aasta põlengut

Läti kirikud
Luke kihelkond
Valka
Peeter Kaldur

Peeter Kaldur (sündinud 20. mail 1954 Viljandis) on eesti luterlik vaimulik.

Ta lõpetas 1972. aastal Nõo Keskkooli ning astus samal aastal Tartu Riiklikku Ülikooli matemaatikat õppima. Aastal 1973 viibis vanglas seoses katsega ületada ebaseaduslikult Nõukogude Liidu – Türgi piiri (Armeenia NSV-s).  

Aastal 1974 asus Kaldur õppima EELK Usuteaduse Instituuti, mille lõpetas 1980. aastal. Ordineeriti 22. veebruaril 1978 aseõpetajaks (õpetaja õigused sai aastal 1980, pärast instituudi lõpetamist). 

Ta oli aastal 1978 Laiuse Jüri ja Palamuse Püha Bartholomeuse koguduse õpetaja. 

Aastatel 1978–1980 teenis ta Nõukogude Armees. 

Aastast 1980 on Kaldur Jõhvi Mihkli koguduse õpetaja. Lisaks hooldas ta aastatel 1981–1988 Iisaku, 1990–1993 Pühajõe, 1993–1997 Narva Aleksandri ja Narva-Jõesuu Niguliste ning 1994–1997 Viru-Jaagupi ja Tudu kogudust. 

Ta oli aastatel 1992–1995 ja 2011–2015 EELK Viru praostkonna praost. 

Ta on tegelenud Peterburi Jaani kiriku taastamisküsimustega ning oli aastatel 1998–2004 Peterburi Jaani koguduse hooldajaõpetaja.

Ta oli Eesti Kongressi liige.

Tunnustus
2006 Ida-Virumaa teenetemärk
2007 Valgetähe IV klassi teenetemärk
2012 Jõhvi aukodanik

Isiklikku
Ta on abielus ning kahe poja ja kahe tütre isa, vanem poeg Marko on publitsist ja ajakirjanik.

Viited

Kirjandus
Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku Eestis teenivad vaimulikud seisuga 1. juuli 2013. EELK Konsistoorium, Tallinn 2013.

Jõhvi Mihkli koguduse vaimulikud
Keila Miikaeli koguduse vaimulikud
Narva-Jõesuu Niguliste koguduse vaimulikud
Laiuse Püha Jüri koguduse vaimulikud
Palamuse Püha Bartholomeuse koguduse vaimulikud
Viru-Jaakobi koguduse vaimulikud
Viru praostid
Eesti Kongressi liikmed
Usuteaduse Instituudi vilistlased
Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmed
Nõo Reaalgümnaasiumi vilistlased
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1954
Paralleel

Paralleel on kujutletav ekvaatoriga paralleelne ringjoon Maa pinnal.

Paralleelide hulk on lõputu, igal punktil maaellipsoidi pinnal on paralleel.
Kõik paralleelid on geograafilise ida-lääne sihilised.
Paralleelid on üksteisest ühesugusel kaugusel.
Kõige pikem paralleel on ekvaator.
Paralleelide pikkus väheneb ekvaatorilt pooluseni.

Peamised paralleelid 

Viis peamist paralleeli on põhjast lõuna poole:
põhjapolaarjoon (66° 33′ 38″ N)
põhjapöörijoon (23° 26′ 22″ N)
ekvaator (0)
lõunapöörijoon (23° 26′ 22″ S)
lõunapolaarjoon (66° 33′ 38″ S)

Need paralleelid (ekvaatori peale) eraldavad üksteisest Maa soojusvööndeid.

 
Geodeesia
Salehard

Salehard on linn Venemaal, Jamali Neenetsi autonoomse ringkonna keskus. Linn asub Obi ääres Polui jõe suudmes paremal kaldal Arktikas põhjapolaarjoonel.

Aastal 2006 elas linnas 39 400, aastal 2009 42 500 ja aastal 2010 43 500 inimest.

Rahvastik

Salehardi elanikkonna rahvuslik koosseis 2010. aasta rahvaloenduse andmetel.

Ajalugu 
Linn asutati 1595. aastal kindlusena Obi kaldal. Kuni 1933. aastani oli linna nimi Obdorsk (sõnast "Ob"). Nimi Salehard on venepärane vorm neenetsi nimest Саля' харад, mis tähendab asula neemel.

Loodus

Kliima 
Linn asub lähisarktilise vöötme ja parasvöötme piiril. Kõige külmem kuu on jaanuar keskmise õhutemperatuuriga –25 °C, kõige soojem kuu on juuli keskmise õhutemperatuuriga 15 °C. Sademeid on 433 mm aastas.

Transport 

Lähim raudteejaam on Obi vastaskaldal asuv Labõtnangi, millega on praamiühendus. Linnas on jõesadam ja lennujaam. Linnal on praamiühendus Hantõ-Mansiiski ja Omskiga. Valmimas on autotee Nadõmi.

Viited

Välislingid 

Salehardi koduleht

Jamali linnad
Lähisantarktiline kliimavööde

Lähisantarktiline kliimavööde on lõunapoolkeral asuv vahekliimavööde, kus talvel valitseb antarktiline õhumass ja suvel parasvöötme õhumass. Sellele kliimavöötmele on iseloomulikud väga külm talv ja jahe suvi (kõige soojema kuu keskmine temperatuur jääb alla +12 °C) ning väike sademete hulk. Polaarjoonest lõuna pool esineb polaaröö ja polaarpäev.

Lähisarktiline kliimavööde hõlmab Antarktika poolsaare ranniku, saarte ja Lõuna-Jäämere piirkonna.

Vaata ka
Kliimavööde

Kliimavöötmed
Windows XP

Windows XP on Windowsi 9. operatsioonisüsteem. See lasti välja 25. oktoobril 2001.

Microsofti toetus Windows XP 2. hoolduspaketile (Service Pack 2) lõppes 13. juulil 2010.

Alates 8. aprillist 2014 ei ole tugi ega värskendused Windows XP-le enam saadaval.

Windows XP-ga arvutite teenindamiseks arvutivõrgus on servertarkvaraks Windows 2003, kuigi Windows XP ühildub ilma probleemideta ka Windows NT serveriga ja Windows 2000 serveriga.

Kasutamisvõimaluste alusel eristatakse:
 Windows XP Home
 Windows XP Professional
 Windows XP Professional 64-bit
 Windows XP Media Center Edition

Nende peamine erinevus on arvutivõrgu kasutamise võimaluste osas.

Viited

Välislingid 
 Windows XP veebisaidil Microsoft.com

Windows
Lähisekvatoriaalne kliimavööde

Lähisekvatoriaalne kliimavööde on vahekliimavööde, kus talvel valitseb troopiline õhumass ja suvel ekvatoriaalne õhumass. 

Lähisekvatoriaalsele kliimale on iseloomulikud kuum ja kuiv talv ning kuum ja niiske suvi. Talvel valitsevad seal troopilised õhumassid kuiva ja läbipaistva õhuga ning Päike asub peaaegu kogu aeg seniidis. Suvel valitsevad ekvatoriaalsed õhumassid ning iga päev sajab vihma. 

Eristatakse kuiva aastaaega talvel ja vihmast aastaaega suvel. Nende pikkus sõltub koha asukohast: mida lähem koht ekvaatoriaalvöötme poole, seda pikem on vihmane aastaaeg ja lühem kuiv aastaaeg.

Kliimadiagrammid

Vaata ka
Kliimavööde
Lähisekvatoriaalne kliima

Kliimavöötmed