Eesti kütiväed

Eesti kütiväed ehk Eesti Punased Kütid (vene keeles Красные эстонские стрелки, Эстонская Красная Армия) olid Venemaa kodusõjas ja Eesti Vabadussõjas võidelnud eestlastest koosnenud Punaarmee väeosad.

1917. aastal Eestis moodustatud Eesti Punakaart võitles ka aastatel 1917–1918 Saksa okupatsioonivägedega Eestis.

Eesti punakaardi asutamine 

Novembris 1917 loodi Tallinnas üle-eestimaaline punakaardi keskkomitee. Loodi salgad linnades, alevites, mõisates. Iga salka nimetati tema asukoha järgi: Tallinna punakaart, Tartu punakaart, Aseri vabriku punakaart jne. Suuremad salgad jagunesid roodudeks, roodud jagunesid rühmadeks ja rühmad jagudeks. Punakaardi koosseisus oli ainult jalavägi laskurüksuste näol ühesväikesearvulise kuulipildujate osaga (rühmadega). Tallinna Punakaart koosnes 6 linnarajooni töölistest. Igas rajoonis oli 1–3 punakaardiroodu, hiljem loodi ka kuulipildujate komandod iga roodu juurde. Detsembris 1917 oli Tallinnas punakaardi salkades 2000 meest, Tartus 200 ja Narvas 300. 1918. aasta veebruari alguses oli eesti punakaardi nimekirjas umbes 5000 inimest. Eesti Punakaardi juhtorganiks oli Punakaardi keskkomitee, mis asus Tallinna Tööliste majas (Suur-Karja tänav 18), staabiülemaks oli bolševik Georg Teder.

Bolševistlike sõjaväenõukogude moodustamine
13. jaanuaril 1918 lahkusid bolševikud Eesti sõjaväelaste kongressilt ning korraldasid 13. ja 14. jaanuaril 1918 Tallinnas Toompea lossi Valges saalis I Eesti Sotsialistliste Sõjaväelaste kongressi. Pärast kongressi avamist võttis sõna V. Kingissepp, kes tähendas, et kodanlik sõjavägi ei kaitse töölisklassi huve, see tuleb kiires korras koju lasta ja asemele luua tööliste ja talurahva sõjavägi. 21. jaanuaril andis Tallinna Tööliste ja Soldatite Saadikute Nõukogu sõjaväeosakond juhtkirja maakonna nõukogude sõjaväeosakondadele mobilisatsiooni asjus, kus oli kirjas, et "Sõjaväeosakond otsustas oma peakoosolekul 21. jaanuaril s. a. töörahva punaseid polkusid looma asudes kõik neid sõjaväe teenijaid, kes mitte ei taha vabatahtlises sõjaväes teenida ehk mitte kõlbulikud ei ole sinna vastuvõtmiseks, määramata aja peale kodu lasta vanaduse peale vaatamata."

29. jaanuaril 1918 võttis Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee sõjaväe osakond vastu otsuse Eesti Sõjaväelaste Ülemkomitee ja eesti väeosade laialisaatmiseks ning hakati looma 1. Tallinna Punast Polku, kuhu kogunes 400 meest. Jaanuaris alustati ka Narvas ja Tartus punaste polkude formeerimisega. Narva polku astus 45. jalaväediviisist üle saja mehe ja Tartu polku kogunes üle 200 mehe. 21. veebruaril 1918 lahkuti Tartust, kuna neil oli ainult koos punakaardi ja Tartu polguga veidi üle 200 mehe.

Punakaart ja Saksa vägede pealetung
21. veebruaril 1918 avaldas Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee esimees Jaan Anvelt mobilisatsioonikutse kõikide maakondade ja valdade nõukogudele, kus igast vallast kutsuti vähemalt 50 vabatahtlikku, kes tuli 7 päeva toiduvaruga Tallinna toimetada. Punakaardisalgad asusid võitlusse Saksa okupatsioonivägedega. Sel ajal oli kavatsus peatada Saksa armee Ristil. 22. veebruaril suundusid punakaartlased raudteed mööda Riisiperesse, kus kohtasid esmakordselt Saksa regulaararmee võitlejaid ning taganesid lahinguta õhtu kella 9-ks Keilasse. 23. veebruaril 1918 toimus Keilas vahemikus 16:00 kuni 18:00 lahing brigaadikomandör Andrei Põllu juhtimisel Haapsalust Tallinna poole liikunud Saksa vägedega. Lahingu võitsid sakslased. Lahingus langes 45 ja sai haavata 15 punakaartlast. Kuivõrd puudus igasugune sõjaõigusest tulenev alus pidada punakaartlasi võitleva riigi sõjaväelasteks käsitleti neid sõjakurjategijatena ning seetõttu lasksid saksa sõjaväelased järgmisel päeval pärast lahingut maha kolm samal õhtul tabatud lahingust osa võtnud isikut. 

Veebruaris 1918 lahkus Tallinnast Helsingi kaudu koos Balti laevastikuga Petrogradi umbes 4000 eestlast. 25. veebruaril jõudsid Saksa väed (8. armee) Tallinna ja 4. märtsiks Narva. Rakvere, Narva, Aseri, Jõhvi ja Petrogradi Tartu-Putilovi punakaardi salgad osutasid vastupanu Jõhvi lähedal 28. veebruaril ja seejärel taandusid Narva alla, pidades seal 2. ja 3. märtsil kaitselahingud. Saksa vägede survel taganesid Punakaardi salgad Jamburgi, kus neist moodustati esimesed Eesti kütivägede väeosad. Viljandi, Tartu, Rakvere, Narva ja teised punakaardi võitlussalgad taganesid Venemaale läbi Narva ning koondati Jamburgi piirkonda nn partisanisalkadena Punaarmee Põhja piirkonna tõkkevägede koosseisus.

Eesti kütivägede moodustamine 

24. ja 25. veebruaril 1918 Tallinnast Helsingisse evakueerunud eesti bolševikud ja punakaartlased kogunesid 2. märtsil 1918. Helsingi Punakaardi hoonesse miitingule, kus otsustati formeerida Punaarmee eesti väeosad. Kohe registreeris end 300 vabatahtlikku, väeosade edasiseks formeerimise kohaks valiti Petrograd. Moodustatud Punaarmee eesti väesalk jaotati viieks grupiks. Helsingis olles sai väesalk ka esimesed relvad soome bolševikelt. Petrogradi jõudes võeti salk 5. märtsil 1918 Punaarmee formeerimise staabi poolt Üksiku Tallinna Eesti kommunistliku pataljonina arvele ja varustamisele, arvati Punaarmee 1. korpuse koosseisu ning kasutati Petrogradi linnas Smolnõis asuva Nõukogude Venemaa valitsuse Rahvakomissaride Nõukogu kaitse- ja valveüksusena. Nõukogude Venemaa valitsus (RKN) lahkus Smolnõist, Moskvasse 10. märtsil 1918.

Kütiväed koosnesid veebruaris kuni märtsis 1918 Eestist Venemaale evakueerunud kommunistidest ja punakaartlastest. 12. märtsil 1918 hakati Petrogradis moodustama Tallinna eesti kommunistlikku üksikpataljoni (alates augustist 1918 1. Tallinna Eesti kommunistlik kütipolk), mis paigutati algul Preobraženskoje polgu, seejärel 10. märtsil endise Pavlovski polgu kasarmutesse. Üksikpataljoni kasutati Petrogradi linnas Smolnõis asuva Nõukogude Venemaa valitsuse Rahvakomissaride Nõukogu kaitse- ja valveüksusena. 

Aprillis 1918 muudeti Jamburgi piirkonnas asuv Narva partisanisalk pataljoniks ja mais 4. Narva kommunistlikuks polguks.

1918. aasta mai lõpul, kui olukord Venemaa kodusõja Idarindel Siberis Tšehhoslovakkia korpuse ja Vene valgekaartlaste eduka pealetungi tõttu muutus bolševike võimule kriitiliseks, saadeti Üksik Tallinna Eesti Kommunistlik Pataljon Venemaa kodusõja Idarindele Lõuna-Uuralite Miassi linna piirkonda. 31. mail 1918. a. Tallinna pataljon suunati Idarindele, oli koosseisus ligemale 1000 meest. Pataljon koosnes neljast kütiroodust, kuulipildujakomandost, ratsaluure- ja jalaluurekomandost, sidekomandost, sapöörikomandost ja majandusosakonnast. Pataljonikomandör oli Jakob Palvadre. Petrogradi jäi maha väike osa seltsimehi, keda tagavararooduks nimetati, et edaspidi pataljoni abivägedega täiendada. Tagavararoodu komandöriks nimetati endine ohvitser Leisit ja komissariks H. Rebane. Tagavararoodu komplekteerimise korraldajaks sm. J. Kasemets ja esitajaks Petrogradi nõukogusse Aleksander Jea, Petrogradi 1. linna rajooni nõukogusse Mihkel Kuulbach, Eduard Otter ja August Jea. Tagavararood saatis oma Uuralis võitlevale pataljonile kaks korda täiendust erisalkadena.

Mais 1918 ühinesid Jamburgis Tartu-Putilovi partisanisalgaga Eestist väljataganenud Tartu ja Rakvere punakaardisalgad August Lillakase juhatusel ning üksus nimetati ümber Tartu-Putilovi pataljoniks, mis Jamburgi pataljoni liitmisega 29. mail 1918 muudeti 5. Tartu-Jamburgi polguks Polkude ülesandeks oli piirivalve, alates Soome lahest kuni Oudovani.

13.–15. juulil 1918 toimus Moskvas VK(b)P Eesti Osakondade Keskkomitee konverents, mille tulemusel moodustati 12-liikmeline Eesti Kütivägede Sõjaväelaste Nõukogu, mille juhiks sai Jaan Sihver.

Augustis 1918 reorganiseeriti Idarindel asuv 3. armee alluvuses Jakob Palvadre juhtimisel sõjategevuses osalenud Üksik Tallinna Eesti Kommunistlik Pataljon 1. Tallinna Eesti kommunistliku kütipolgu I pataljoniks, mille juurde moodustati Petrogradis II pataljon I pataljoni juurde ratsaeskadron ja oktoobris-novembris raskesuurtükkide patarei. 1. Tallinna Eesti kommunistliku kütipolgu komandöriks nimetati Leonhard Ritt, polgu komissarideks Aleksander Jea ja Heinrich Teder,. 

18. septembril 1918 lõpetasid Jaan Anvelt, Jaan Sihver, Davõdov, A. Krik, Paul Leevald, Harald Tummeltau, J. Pruun, Neumann ja Rudolf Vakmann (Adolf Kesler, Leopold Linder, Aleksei Hints, Johannes Roman) suurtükiväekooli ning asusid looma 1. Tallinna kütipolgu juurde 1. eesti kommunistlikku kergesuurtükiväe divisjoni, mille komandöriks sai Arno, komissariks Rudolf Vakmann. 1918. aast oktoobris siirdus kergesuurtükiväedivisjoni 1. patarei koos 1. Tallinna kütipolgu 2. pataljoniga Idarindele, kus nad osalesid sõjategevuses Idarindel Punaarmee III armee koosseisus.

Oktoobris 1918 algas 2. Viljandi Eesti kommunistliku kütipolgu formeerimine.

1918. aasta novembri lõpus formeeriti Narva pataljon ümber 156. kütipolguks ning polgus olevad eestlased saadeti Petrogradi tagasi, kus nad määrati uude 46. Narva kütipolku. Viimane oli samuti 14. Narva polgu järglane. Kui polgu I pataljon saadeti rindele, jäi II pataljon Gattšinasse. Talle formeeriti juurde uus I pataljon ja 29. oktoobril 1918 nimetati 14. Narva polk ümber 46. kütipolguks. Eestlasi oli selle polgu I (endises 14. Narva polgu II) pataljonis. (156. polku jäänud viimased eestlased saadeti 1919. aasta suvel Eesti rindele 46. kütipolku.) 23. novembril 1918 kuulus 46. Narva kütipolgu koosseisu 1400 meest ja 14 kuulipildujat.

28. novembril 1918 vallutas Punaarmee ja Jaanilinna ja Narva ning Narvas kuulutati välja Eesti Töörahva Kommuun, moodustati ETK Nõukogu ja nõukogu Sõjaväevalitsus. Sõjaväevalitsuse juhatajaks määrati Jaan Anvelt ja sõjaväevalitsuse nõuandjaks August Kork.

31. detsembril 1918 kuulutas Eesti Töörahva Kommuuni Nõukogu Sõjaväevalitsus välja aastatel 1894–1898 sündinud meeste sundmobilisatsiooni ETK kontrolli all olevatel territooriumitel, mis teostati Narva, Tartu ja Võru piirkonnas.

Jaanuaris 1919 pärast Punaarmee vägede pealetungi takerdumist Põhja-Eestis formeeriti ümber Nõukogude Venemaa Läänerinde 7. armee 6. Kütidiviis, mille III brigaad moodustati 52. Kütipolgust (endine Tallinna kommunistlik kütipolk), 54. Kütipolgust (endine 3. Tartu kütipolk) ja 53. Kütipolgust (endine Viljandi kommunistlik kütipolk), mille kolmandaks pataljoniks liideti endised Soome kütipataljon ja Soome kütirood.

14. veebruaril 1919 formeeriti Staraja Russas (hiljem Luugas) 5. (alates 15. märts 1919 6. eesti kommunistlik kütipolk. Formeeritavale kütipolgule pani aluse madruste dessantsalgaga liitunud umbes 80 vabatahtlikku. Madrused läksid endistele teenistuskohtadele tagasi. 25. aprillist 1919 kuulus 6. kütipolk 1. Eesti Kütidiviis 2. brigaadi koosseisu ning asus pealetungile Irboska–Petseri raudteest põhjas, kuid löödi tagasi andes suuri kaotusi. 
23. mai 1919 kuulus 6. kütipolgu koosseisu 200 meest Velikije Luki ümbruses.

18. veebruaril 1919 moodustati Punaarmee ülemjuhatuse käskkirja alusel 1. Eestimaa Kütidiviis (1-я Эстляндская стрелковая дивизия'x), kuhu kuulusid: 1. Tallinna Eesti kommunistlik kütipolk (1-й Эстонский стрелковый коммунистический полк), 2. Viljandi Eesti kommunistlik kütipolk (2-й Эстонский стрелковый коммунистический полк), 3. Tartu Eesti kommunistlik kütipolk (3-й Эстонский стрелковый коммунистический полк), 4. Narva Eesti kommunistlik kütipolk (4-й Эстонский стрелковый коммунистический полк), 5. Võru Eesti kommunistlik kütipolk (5-й Эстонский стрелковый коммунистический полк), 6. Eesti kommunistlik kütipolk (6-й Эстонский стрелковый коммунистический полк).

 Eesti kütiväed lahingutes Vene kodusõjas
Tallinna kütipolk 
Üksik Tallinna Eesti Kommunistlik Pataljon (Ревельский эстонский коммунистический отдельный батальон) saadeti 1918. aasta mai lõpul, kui olukord Venemaa kodusõja Idarindel Siberis Tšehhoslovakkia korpuse ja Vene valgekaartlaste eduka pealetungi tõttu muutus bolševike võimule kriitiliseks Idarindele Uuralite piirkonda.

31. mail sõitis pataljon Petrogradist Jakob Palvadre juhatusel välja ning jõudis 8. juunil Jekaterinburgi ja 10. juunil Zlatousti-Miassi piirkonda ja pidas Uurali väerindel peamiselt taandumislahinguid. Idarindel, „võitlevad „Smolnõi eestlased kaotasid poole oma koosseisust, kuid võitlesid nagu lõvid..." 

Augustis 1918 reorganiseeriti Idarindel asuv Üksik Tallinna Eesti Kommunistlik Pataljon 1. Tallinna Eesti Kommunistliku Kütipolgu I pataljoniks, mille suunati ka Petrogradis moodustatud II pataljon, I pataljoni juurde moodustatud ratsaeskadron ja raskesuurtükkide patarei. 1918. aasta oktoobris siirdus kergesuurtükiväedivisjoni 1. patarei koos 1. Tallinna kütipolgu II pataljoniga Idarindele, kus nad osalesid sõjategevuses Idarindel Punaarmee Reinholds Bērziņši juhitava III armee 4. Uurali diviisi 4. Troitski brigaadi koosseisus.

Pataljon osales sõjategevuses (Šaljai raudteejaama juures jt) kuni 23. novembrini, mil nad suunati Põhjarindele Narva alla, kuhu nad jõudsid 25. novembril 1918.

Tartu ja Narva kütipolgud 
Aprillis 1918 saadeti pataljonist üks rood A. Männioksa juhtimisel Soome piirile appi ümberpiiratud soome punakaardisalgale.

Augustis 1918 algas Jamburgi ümbruses ülestõus bolševike vastu. Tartu ja Narva kommunistlikud kütipolgud olid augustis 1918 Moloskovitsõ-Volossovo piirkonnas, kus surusid maha bolševikevastaseid rahvarahutusi. Mäss suruti Tartu kütipolgu ja Narva kommunistliku pataljoni poolt maha.

Tartu ja Narva kütipolk võitlesid 1918. aasta augustis Vologda piirkonnas ja sügisel Põhjarindel, kus nad võitlesid Inglise-Ameerika vägede vastu. Augusti lõpus saadeti Tartu kütipolk Põhjarindele Arhangelski alla, kus võideldi Briti-Ameerika üksustega. Narva kommunistlik pataljon vallutas võideldes Šenkurski linna. Polk asus Põhjarindel kuni novembrini 1918, millal ta uuesti toodi Eesti Vabadussõja väerindele.

Tartu ja Narva polgud osalesid septembris 1918 lahingutes Põhjarindel, kus Tartu polgu I pataljoni ülem August Lillakas teenis esimese eestlasena Punalipu ordeni. Kangelasliku võitluse eest rinnetel anti Tallinna ja 3. Tartu Kommunistlikule Eesti Polgule lahinguliste teenete eest punalipud.

Peale otsese sõjategevuse teenisid eestlastest moodustatud relvaformeeringud ka nõukogude ja kommunistliku partei kaitse ja valveüksustena, Siberis Samaras tegeles Gustav Kudebergi juhitud punaarmeelaste salk VK(b)P Samara Linnakomitee julgestamisega.

Eesti kütiväed Eesti Vabadussõjas

1918. aasta novembri lõpul sai 1. Tallinna kommunistlik polk käsu Eesti väerindele sõitmiseks. Nii võitlesid Eesti Vabadussõja alguses Narva lahingus 28. novembril 1918. Viljandi ja Tartu kütipolgud ja 2. eesti kergpatarei.

Joala lahingus langes Viljandi kütipolgus ligikaudu poolsada võitlejat, nende hulgas Eesti Kütipolkude Revolutsioonilise Sõjanõukogu esimees Jaan Sihver, roodukomandör E. Grünberg, roodukomandöri abi E. Luik, rühmakomandörid M. Ilbach, E. Lombak, J. Kelner, ja P. Sander. Haavatuid oli umbes 30, sh polgukomandör Eduard Teiter. 2. Viljandi Kommunistlik Eesti Kütipolk sai Narva vallutamisel näidatud lahinguliste teenete eest Narva töölistelt kingituseks punalipu. 

Jaanuaris 1919 jõudsid Punaarmee 6. kütidiviisi alla kuulunud eesti kütipolgud Anijani, kus Priske lahingu tulemusel oli  1. Tallinna Eesti Kommunistlik kütipolk sunnitud põgenema, jättes maha kogu voori. Priske lahing oli Vabadussõja pöördepunkt, kus eesti vägede taganemine Tallinna poole lõppes ja algas vasturünnak Punaarmee väljatõrjumiseks Eesti piiridest. 1919. aasta veebruari lõpus koondati eesti kütipolgud Eesti Punaarmeeks. Pärast lisaformeerimist märtsis 1919 koondati eesti punaväed kahe brigaadiga eesti kütidiviisi ja neid rakendati lahingutes Petseri –Võru suunal (nn Pihkva väegrupp). 7. armee koosseisust eraldatud väeosadest ja eesti kütidiviisist moodustati lõpuks Eesti Punaarmee.

1919. aasta märtsist kuni augustini võitlesid kütiväeosad Eesti Vabadussõjas Narva, Tartu, Võru ja Pihkva all. Augusti teisel poolel hõivas Punaarmee Lõunarindel Pihkva uuesti ja esimestena tungisid Pihkvasse 2. Viljandi ja 5. Võru Kommunistlik Eesti Polk. Pärast Pihkva vabastamist suunati eesti kommunistlikud polgud Dvinski alla Poola vägede vastu. 

1919. aasta augustist kuni septembrini pidas aga kaitselahingud Daugava jõe joonel. 1919. aasta aprilli lõpus saadeti ratsapolk Marienburgi rindelõiku, kus peeti ägedaid lahinguid. 1919. aasta suvel, kui Eesti kütidiviis võitles Poola vägede vastu, formeeriti Eesti ratsapolgust kaks divisjoni. 1. ratsadivisjoni komandöriks sai Jüri Portsmuth ja 2. ratsadivisjoni komandöriks Johannes Roman. 

Lahingutes Eesti kaitseväe ja Punaarmee vägede vahel mais 1919 Pihkva all jooksis Eesti poolele üle 1. Eesti Kütidiviisi I pataljoni 2. polk (u 700 sõdurit), koos 1. Eesti Kütidiviisi ülema Leonhard Riti, pataljoniülema ja polguülemaga, misjärel reformiti diviis ümber Üksikuks Eesti Kütibrigaadiks.

Eesti kütiväed Vene kodusõjas

Oktoobris 1919 formeeriti Üksik Eesti Kütibrigaad uuesti Eesti Kütidiviisiks ning viidi 15. armee juhataja A. Korgi käsul 8.–16. oktoobrini Daugavpilsi piirkonnast üle Vene kodusõja Lõunarindele Orjoli piirkonda, kuid ratsapolk saadeti Petrogradi alla Judenitši pealetungi peatama. Pärast Oudova vallutamist ja Judenitši rünnaku tagasilöömist saadeti ratsapolk Lõunarindele kütidiviisile järele. Ratsapolk paiknes Aleksandrovski linnas.

Lõunarindel osalesid kütiväed oktoobris pealetungides Orjoli all, novembris 1919 Kurski all, detsembris 1919 Belgorod, Izjum, jaanuaris 1920 Berdjanskis, Mariupolis. 20. oktoobril, pärast ägedat lahingut, murdis Orjoli linna 5. Võru Kommunistlik Polk, kuhu hiljem jõudsid ka Läti diviisi osad. Orjolist peale pidas Eesti diviis Lõunarinde 13. armee koosseisus vahetpidamata visasid lahinguid, vabastas 18. novembril Kurski linna, 7. detsembril Belgorodi ja 8. detsembril ühes 3. diviisiga Vovtšanski linna, 22. detsembril vabastati Izjum. 7. jaanuaril 1920 jõudis Eesti diviis Aasovi mere kallasteni, kus hõivas ühes 42. diviisi väeosadega Mariupoli linna. Pärast lühikest puhkust suunati diviis jälle lahingutegevusse Perekopi alla Peter von Wrangelli vägede vastu ja Nestor Mahno bandede hävitamisele. 

19. oktoober 1919 oli diviisi koosseisus 3247 tääki, 70 mõõka, 11 suurtükki. Diviisi ülem oli pärast L. Riti ülejooksmist, Jakob Palvadre, staabiülem Ivan Leht, komissarid: Aleksander Reimets, Ivan Tamm, diviisikomissar I/J. Hansing, suurtükiväe ülem Heinrich Teder . Diviisi koosseisu oli: 4 eesti polku, suurtükiväedivisjon ja venelasest moodustatud 86. kütipolk ja Petrogradi Putilovi vabriku töölistest moodustatud 1. töölispolk (Всевобуч (всеобщее военное обучение), milles kokku 2600 sõdurit.

Kodusõja vältel omistati lahinguliste teenete eest 1. Tallinna Kommunistlikule Eesti Polgule 4 punalippu, 2. Viljandi Kommunistlikule Eesti Polgule 3 punalippu ja 3. Tartu Kommunistlikule Eesti Polgule 2 punalippu. Väeosadele avaldati korduvalt tänu ning paljud võitlejad autasustati Punalipu ordeniga.

31. detsembril 1919 sõlmiti vaherahu Nõukogude Venemaaga ja sõja lõpetas 2. veebruaril 1920 sõlmitud Tartu rahu.

1920. aasta jaanuarist kuni veebruarini võitlesid nad Venemaa Nõukogude Vabariigi Punaarmee koosseisus Ukraina iseseisvuse eest võitleva Ukraina Keskraada Mahno vägede vastu, võideldes Guljai Polje, Vassiljeva, Pologi jt piirkondades.

1920. aasta veebruarist märtsini võideldi Venemaa kodusõjas Perekopil Anton Denikini vägede vastu ja osaleti Perekopi vallutamises.

Üksused võitlesid hajutatult märtsis 1920 Wrangeli valgekaartlaste vastu Krimmis ja hiljem Ukrainas.

Aprillis 1920 saadeti ratsapolk Perekopi alla Voskressenski külasse, kus polk reorganiseeriti.
Eesti Kütidiviis saadeti laiali 14. märtsil 1920. Edelarinde käskkirja põhjal arvati eesti kütidiviisi I brigaadi staap 46. kütidiviisi koosseisu ning II brigaadi polgud liideti 46. kütidiviisi 136. brigaadi koosseisu, sealhulgas 5. Võru kütipolk 408. kütipolguga. Eesti kütiväed likvideeriti 1920. aasta märtsis.

Ukraina Nõukogude Tööarmees
14. märtsil 1920 viidi Edelarinde käskkirja põhjal 1. ja 3. Eesti polk üle Ukraina Nõukogude Tööarmeesse. Eestlasi määrati ka teiste Ukraina Tööarmee väeosadesse, polgukomandör M. Rebane UTA 2. brigaadi ja Nikolai Juuse selle polgu komandöri adjutandiks.

Eesti väeosad osalesid Ukrainas viljarekvireerimistes. 26. juulil 1920 Ukrainas (tänapäeva Harkivi oblasti Krasnohrad) Poltava kubermangu Konstantinovgradi linna lähedal Verhne-Lannaja küla juures vangistasid Nestor Mahnole allunud väed Ukraina Tööarmee 7. eesti tööpolgu voori koos nende poolt transporditava ja valvatava varaga. Mahnolaste poolt hukati 91 inimest sh roodu komandör Kikemägi (Кикемяги), kaks rühmakomandöri ja staabitöötajad. Brigaadikomissar Riuhkrandi ja komissari J. Mahmastali ettekande alusel Tööarmee staabile teatati: "Mahnolaste vangist põgenenud 7. tööpolgu punaarmeelaste ja polgukomandöri andmetel raiuti paljud punaarmeelased surnuks kaitselahingus, suur osa aga vangistati elusana ning rivistati üles Verhne-Lannaja küla juures, kus vangistatute seast kutsuti välja kõik eestlased, lätlased, juudid ja kommunistid, kes raiuti mõõkadega surnuks".

 Eesti punaste küttide lahingukoosseisud
11.05.1918 – 782 meest; Üksik Tallinna Eesti kommunistlik pataljon, Smolnõi, Petrograd
oktoober 1918 – 934 tääki, 4 miinipildujat, 6 kuulipildujat; 15. Tartu polk, Põhjarinne, Arhangelsk
23.11.1918 – 1250 meest, 19 kuulipildujat, 6 miinipildujat, 110 hobust; 15. Tartu polk, Jamburg 
23.11.1918 – 1400 meest, 14 kuulipildujat; 46. Narva kütipolk, Jamburg
23.11.1918 – 730 meest, 9 kuulipildujat; 2. Viljandi Eesti kommunistlik kütipolk, Jamburg
2.12.1918 – 850 meest, 15 kuulipildujat; 1. Tallinna Eesti kommunistlik kütipolk, Narva
2.12.1918 – 120 mõõka, Eesti ratsaeskadron, Jamburg
20.02.1919 – 171 komandöri, 4832 meest, 985 hobust; 6. diviisi III (Eesti) brigaad, Pihkva
1.06.1919 – 157 komandöri, 2645 meest, 1624 tääki, 42 kuulipildujat, 11 miinipildujat, 542 hobust; 1. Eesti Kütidiviis, Pihkva
juuli 1919 – 4865 meest (2825 tääki ja mõõka, 675 suurtükiväelast), 57 kuulipildujat, 17 suurtükki, 9 miinipildujat; Üksik Eesti Kütibrigaad, Pihkva
17.09.1919 – 5147 meest, sh suurtükiväelased (2188 tääki, 266 mõõka), 75 kuulipildujat, 12 suurtükki; Üksik Eesti Kütibrigaad, Daugavpils
15.10.1919 – 7181 meest (3247 tääki, 114 mõõka, 68 kuulipildujat, 11 suurtükki); Eesti Kütidiviiis, Lõunarinne, Orjol
27.03.1920 – 25 tääki, 40 mõõka; Eesti Kütidiviiis, I Eesti brigaad, Lõunarinne, Perekop 

Vaata ka
1. Eesti Kütidiviis
Üksik Eesti Kütibrigaad
Eesti Kütidiviis

Viited 

KirjandusProletaarne Rewolutsioon Eestis. Külwaja. Leeningraad 1926–1933
ENE 2. köide. 1987. Lk 217–218Revolutsioon, kodusõda ja välisriikide interventsioon Eestis 1917–1920. Eesti Raamat, Tallinn 1977 Eesti Punakaart ja Punavägi kodusõjas. 1934. Nõukogude võimu eest. Veebruari- ja Oktoobrirevolutsioonist Eestis aktiivselt osa võtnute mälestuste kogu. Tallinn 1957
Johannes Tipner. Eesti töörahva relvastatud võitlus nõukogude võimu eest kodusõja aastail. Tallinn 1953 
Johannes Tipner. Punaarmee Eesti väeosade võitlusteest: 1917–1920. Tallinn 1957 
Eduard Laaman. Eesti iseseisvuse sünd. Tallinn 1991 Eesti Vabadussõda 1918–1920. Tallinn 
Eduard Grosschmidt. Pealuu märgi all. Mälestusi Kuperjanovi partisanide sõjaretkelt. 1995
Bruno Toman. Me oleme internatsionalistid''. Tallinn 1979

Välislingid

Eesti punased kütid, www.militaar.net. Militaarteemad minevikust kaasaega
Эстонская Красная Армия 1919/Estonian Red Army 1919

Eesti Töörahva Kommuun
Eesti Vabadussõda
Eesti NSV poliitika
Eesti sõjanduse ajalugu
1917. aasta Eestis
1918. aasta Eestis
1919. aasta Eestis
1920. aasta Eestis