joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Heino Torga

Heino Torga (18. märts 1933 Narva – 9. oktoober 2012) oli eesti lavastaja ja näitleja.

Ta lõpetas 1951. aastal Viljandi 2. Keskkooli, 1955. aastal Tallinna Draamateatri õppestuudio ja 1967. aastal Leningradi Riikliku Teatri-, Muusika- ja Kinematograafiainstituudi.

Ta oli aastatel 1958–1962 Viljandi teatri Ugala näitleja, aastatel 1967–1970 oli ta samas teatris lavastajaks ja aastatel 1970–1979 peanäitejuht-direktor.

Aastatel 1979–1981 töötas ta Eesti NSV Rahvaloomingu ja Kultuuritöö Teaduslikus Metoodikakeskuses ja aastatel 1981–1986 V. I. Lenini nimelises kultuuri- ja spordipalees. Aastatel 1986–1993 töötas ta Vanalinnastuudios ja aastast 1993 oli ta vabakutseline näitleja.

Isiklikku 
Ta oli aastast 1967 abielus näitleja Eili Sillaga. 
Nende tütar Mari Torga on telesaadete toimetaja ja saatejuht.

Rolle 
 1959 Hermann Heijermans "Lootus õnnistusele" (Jelle)
 1959 Hans Pfeiffer "Laternate püha" (Akira Yamamoto)
 1960 Carlo Goldoni "Põikpead" (Simon)
 1960 August Kitzberg/Juhan Simm "Kosjasõit" (Ööpik)
 1961 Tammsaare/Eeva Vahur "Mauruse kool" (Ollino)
 1982 Aleksandr Suhhovo-Kobõlin "Toimik" (Varravin)
 1985 Eduardo de Filippo "Silinder" (Attilio)
 1986 Oskar Luts/Mati Unt "Raha!" (Jüri ja Onu)
 1987 Edvard Radzinski "Kena naine lillega" (Apokin)
 1988 Ferenc Molnár "Mäng lossis" (Gal)
 1988 Joseph Kesselring "Hapu vein ja sinihape" (Einstein)
 1990 Neil Simon "Jumala soosik" (Lipton)
 1990 Hugo Raudsepp "Salongis ja kongis" (Anijärv)
 1991 Hugo Raudsepp "Ameerika Kristus" (Somba)
 1992 Jean-Noël Fenwick "Härra Schützi aumärgid" (Clausat)
 1993 Ernst Peterson-Särgava "Uus miniister" (Aismann)
 1995 Guy de Maupassant/Ago-Endrik Kerge "Mina, Bel-Ami" (Walter)
 1997 Tammsaare/Ago-Endrik Kerge "Vanade ja noorte lugu" (Juhan)

Lavastusi 
 1962 Jevgeni Švarts "Lumekuninganna"
 1967 Bertolt Brecht "Mees on mees"
 1967 Erskine Caldwell/John Kirkland "Tubakatee"
 1968 Maksim Gorki "Veidrikud"
 1969 Oskar Luts "Suvi"
 1970 Hans Luik "Homsed tähed"
 1971 Anton Tšehhov "Kajakas"
 1972 August Jakobson "Viirastused"
 1973 Ivan Bukovèan "Enne, kui kukk saab laulnud"
 1975 Hella Wuolijoki "Niskamäe noorperenaine"
 1976 Fjodor Dostojevski/Pçteris Pçtersons "Idioot"
 1978 Hella Wuolijoki "Niskamäe Heta"
 1978 Molière "Misantroop"
 1978 Henrik Ibsen "Rosmersholm"
 1992 Ardi Liives "Meie, patused"
 1993 Alejandro Casona "Kolmas sõna"

Kirjandus
EE 14. köide. Lk 545

Välislingid
Haud Tallinna Metsakalmistul

Eesti näitlejad
Eesti teatrilavastajad
Viljandi Maagümnaasiumi vilistlased
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1933
Surnud 2012
Egiptuse president

Egiptuse president (täielik ametinimetus Egiptuse Araabia Vabariigi president) on Egiptuse riigipea ametinimetus alates 1953. aastast. Vastavalt kehtivale põhiseadusele on Egiptuse president relvajõudude ülemjuhataja ja kõrgeim täidesaatva võimu kandja riigis.

Egiptuse presidendi ametikoht loodi pärast monarhia kukutamist ja vabariigi väljakuulutamist 18. juunil 1953. Egiptuse esimene president oli kindral Muḩammad Najīb. Esimene vabade valimiste tulemusel ametisse saanud president oli Egiptuse Muḩammad Mursī, kes asus oma ametikohustusi täitma 30. juunil 2012 ja kukutati rahvarahutuste tulemusel sõjaväelise riigipöördega 3. juulil 2013

Aastatel 1954–1956 ja 2011–2012 oli presidendi ametikoht täitmata. Täitevvõim kuulus sel ajal sõjaväelisele nõukogule ja riigipea kohuseid täitis selle esimees.

Vastavalt 1971. aasta põhiseadusse 1980. aastal tehtud parandustele peab president olema vähemalt 40-aastane sünnijärgne Egiptuse kodanik. President nimetab ametisse peaministri. Erakorralise olukorra ajal on presidendil õigus ka määrata ametisse ja ametist vabastada kohalike omavalitsuste juhte ja ülikoolide rektoreid ning sekkuda riiklikult oluliste eraettevõtete tegevusse. Erakorraline olukord (sõjaseisukord) kehtis Egiptuses näiteks aastatel 1981–2012.

Vastavalt 2005. ja 2007. aastal sisse viidud põhiseaduse parandustele on presidendi ametiaeg neli aastat. Ametis võib ta olla kuni kaks ametiaega järjest.

18. jaanuaril 2014 vastu võetud uus põhiseadus jättis jõusse seni presidendiametile kehtinud nõuded, kuid andis esmakordselt parlamendile õiguse presidendile umbusaldust avaldada.

Vaata ka

Egiptuse riigipeade loend

Egiptus

en:President of Egypt
Hergi Karik

Hergi Karik (20. oktoober 1929 – 11. oktoober 2012) oli eesti keemik. 

Ta oli Tallinna Ülikooli emeriitprofessor, paljude keemiaõpikute ja keemiat tutvustavate raamatute autor, eestikeelse keemianomenklatuuri arendaja.

Raamatuid

 Keemia koduõpetaja, kirjastus Ilo 2003, 352 lk

Tunnustus

 2001 – Valgetähe medaliklassi teenetemärk

Viited

Eesti keemikud
Tallinna Ülikooli professorid
Valgetähe medaliklassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1929
Surnud 2012
Visesio Moeliku

Visesio Moeliku (sündinud 1922) oli Sigave (üks kolmest Wallise ja Futuna ametlikust hõimupiirkonnast) kuningas 10. märtsist 2004 kuni augustini 2009.

Wallis ja Futuna
Sündinud 1922
Lena Headey

Lena Headey (sündinud 3. oktoobril 1973 Bermudas) on Suurbritannia filmi- ja seriaalinäitleja.

Tema tuntumaid filmirolle on Angelika fantaasiafilmis "Vennad Grimmid" (2005, lavastaja Terry Gilliam) ja Sparta kuninganna Gorgo filmis "300" (2006, lavastaja Zack Snyder). Filmis "Kujutle mind ja sind" (2005) on ta Piper Perabo kõrval teine naispeategelane.

Headey on mänginud Terminaatori pruuti Sarah Connorit telesarjas "Terminator: The Sarah Connor Chronicles" (2008–2009), telesarjas "Troonide mäng" kehastab ta kuninganna Cersei Lannisteri.

Välislingid

 

Suurbritannia filminäitlejad
Suurbritannia telenäitlejad
Sündinud 1973
Kalle Tammemäe

Kalle Tammemäe (sündinud 10. septembril 1958 Antslas) on Eesti infotehnoloog, endine Eesti Infotehnoloogia Kolledži rektor ja Tallinna Tehnikaülikooli õppeprorektor.

Haridus
Ta on õppinud aastatel 1964–1969 Misso Keskkoolis, aastatel 1969–1973 Juuru Keskkoolis ja aastatel 1973–1976 Nõo Keskkoolis. 1976–1981 õppis Tallinna Polütehnilises Instituudis arvutitehnika eriala, sai süsteemiinseneri diplomi. Aastatel 1984–1987 õppis kraadiõppes ja 1992–1994 doktorantuuris.

Töökäik
1981–1988 Tallinna Polütehniline Instituut, insener
1988–2000 ja 2005–... Tallinna Tehnikaülikool (1988–1990 assistent, 1990–1992 nooremteadur, 1992–1994 teadur, 1994–1995 ja 1996–1997 erakorraline dotsent, 1997–1997 vaneminsener, 1997–2000 ja 2000–2005 dotsent, 2005–2010 digitaaltehnika õppetooli erakorraline professor, 2010–2011 sealsamas külalisprofessor, 2011–2013 õppeprorektor, alates 2014 arvutisüsteemide projekteerimise õppetooli külalisprofessor)
1995–1996 Kuninglik Tehnoloogiainstituut, Rootsi, külalisteadur
1999–2001 "Computer Architectures" videokonverentsivahenditega kursuse läbiviimine Kemi-Tornio Polütehnikumis
2000–2002 "SoC architectures" kursuse läbiviimine Rootsi Kuninglikus Tehnoloogiaülikoolis kiipsüsteemide magistriprogrammi raames
2000–2010 Eesti Infotehnoloogia Kolledž, rektor
2000–2010 EITSA juhatuse liige / Eesti Infotehnoloogia Kolledži rektor

Tunnustus
 2008 Valgetähe IV klassi teenetemärk

Välislingid
 
 TTÜ õppeprorektor on Kalle Tammemäe Õpetajate Leht 2. veebruar 2011

Eesti informaatikud
Eesti rektorid
Nõo Reaalgümnaasiumi vilistlased
Tallinna Tehnikaülikooli vilistlased
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1958
Tervola vald

Tervola on vald Soome Lapi maakonnas. Naabervallad on Keminmaa vald, Ranua vald, Rovaniemi linn, Simo vald, Tornio linn ja Ylitornio vald.

Läbi valla voolab Kemijoki.

Suuremad külad on Koivu, Lapinniemi, Runkaus ja Ylipaakkola.

Kirikukülas on kolm kirikut.

Valda läbib raudtee ja seal asub Tervola raudteejaam.

Viited

Välislingid 

 Tervola kodulehekülg

Lapi maakonna vallad
Tallinna Hiiu Põhikool

Tallinna Hiiu Põhikool oli üldhariduskool Tallinnas Nõmmel. Kooli eelkäijaks loetakse 1927. aastal asutatud Nõmme Linna I Algkooli.

Tallinna Linnavolikogu 19. juuni 2006. aasta määrusega liideti Tallinna Hiiu Põhikool Tallinna Nõmme Gümnaasiumiga. Liidetud koolis jätkus 1. septembril 2006 õppetöö kahes majas: 1.–6. klass aadressil Raudtee 55 (Hiiu Põhikooli hoone) ja 7.–12. klass aadressil Raudtee 73 (Nõmme Gümnaasiumi hoone).

Viited

Välislingid

 Hiiu Algkool. Genealogy Projects and Information
Nõmme linnaosa ehitised
Tallinna endised koolid
Linnalegend

Linnalegend, linna müüt, linna lugu või tänapäeva muistend, on tänapäevane rahvaluule vorm, mis koosneb lugudest, mida jutustaja uskus või ei uskunud, et see on tõsi. Nagu kõigi rahvaluulete mütoloogia ei ole vahet kas lugu on tõsi või vale, vaid et see on ringluses, võib aja jooksul muutuda ning kannab teatavat tähtsust, mis motiveerib kogukonna säilitamist ja paljundust.

Hoolimata nimetusest ei pruugi linnalegend olla pärit linnapiirkonnast. Pigem kasutatakse seda terminit, et eristada kaasaegset legendi traditsioonilisest rahvaluulest. Sel põhjusel, sotsioloogid ja folkloristid pigem eelistavad terminit kaasaegne legend.

Linnamuistendeid mõnikord korratakse uudislugudes ja viimastel aastatel levitatakse ka e-posti teel. Inimesed sageli väidavad, et sellised lood juhtusid "sõbra sõbraga", nii sageli, et "sõbra sõber" on saanud laialt kasutatavaks terminiks, kui jutustatakse seda tüüpi lugu.

Mõned linnamuistendid on läbinud aastate jooksul, vaid väiksed muudatused, mis sobivad piirkondlikele erinevustele.

Folkloristika
Christopher Tyerman

Christopher Tyerman (sündinud 22. mail 1953) on Suurbritannia ajaloolane, kelle peamiseks uurimisvaldkonnaks on ristisõdade ajalugu.

Tyermani põhiteoseks loetakse 2006. aastal ilmunud raamatut "God's War: A New History of the Crusades", mis on kõige põhjalikum ristisõdade käsitlus pärast Steven Runcimani aastatel 1951–1954 ilmunud kolmeosalist ristisõdade ajalugu.

Eestis ilmus Tyermani raamat 2010. aastal Marek Laane tõlkes pealkirja all "Jumala sõda: ristisõdade uus ajalugu".

Elulugu

Tyerman omandas kõrghariduse Oxfordi Ülikoolis, mille lõpetas 1974. aastal bakalaureusekraadiga ajaloos. 1981. aastal kaitses ta samas filosoofiadoktori kraadi.

Akadeemilist karjääri alustas ta aastatel 1976–1977 lektorina Yorki Ülikoolis. Alates 1979. aastast on ta olnud keskaja ajaloo õppejõud Oxfordi Ülikooli Hertfordi kolledžis. 

Tema laiem uurimisvaldkond on olnud Lääne-Euroopa ajalugu 11.–16. sajandini. Kitsamalt on ta tegelenud ristisõdade, nende põhjuste ja historiograafia uurimisega. Geograafiliselt on ta keskendunud peamiselt hiliskeskaegsele Inglismaale ja Prantsusmaale, uurides sealsete ristisõdijate päritolu, motivatsiooni ja sotsiaalset dünaamikat.

Teosed

 "England and the Crusades 1095–1588" (University of Chicago Press, 1988)
 "Who’s Who in Early Medieval England 1066–1272" (Shepheard Walwyn, 1996)
 "The Invention of the Crusades" (Macmillan, 1998)
 "A History of Harrow School 1324–1991" (Oxford University Press, 2000)
 "An Eyewitness History of the Crusades" (tõlkija ja toimetaja, 4 köidet, Folio Society, 2004)
 "God’s War: A New History of the Crusades" (Harvard University Press, 2006; eesti keeles 2010)
 "The Debate on the Crusades 1099–2010" (Manchester University Press, 2011)

Välislingid

 Christopher Tyermani elulugu Hertfordi kolledži veebisaidil (inglise keeles, vaadatud 14.10.2012)

Suurbritannia ajaloolased
Sündinud 1953
Jaan Väljaots

Jaan Väljaots (sündinud 3. juunil 1968) on eesti ajakirjanik.

Ta lõpetas 1994. aastal Tartu Ülikooli ajakirjanduse erialal. Akadeemiliselt on ta korporatsioon Revelia liige.

Töökohad: Malevaleht (toimetaja ja kirjasõprade osakonna juhataja 1990), Liivimaa Kroonika (reporter 1991–1992), Liivimaa Kuller (reporter 1993–1995), Postimees (reporter 1995–1997), Liivimaa Kuller (reporter 1997–1998), Õhtuleht (reporter 1998–2004, toimetaja 2004–2009, uudiste osakonna juhataja 2009–2018, toimetaja alates 2019).

Tunnustus
2012 Oivalise ajakirjanduse aastapreemia

Isiklikku
Ta oli aastatel 1995–2003 abielus ajakirjanik ja kirjanik Epp Väljaotsaga.

Viited

Eesti ajakirjanikud
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna vilistlased
Korporatsioon Revelia liikmed
Sündinud 1968
Meelis Kapstas

Meelis Kapstas (sündinud 8. novembril 1963) on eesti ajakirjanik.

Ta on 2008. aastal ilmunud Reet Linna elulooraamatu autor.

Eesti ajakirjanikud
Sündinud 1963
Tartu JK Welco II

Tartu JK Welco II on jalgpalliklubi Tartu JK Welco duubelvõistkond, mis loodi 2012. aastal. Tartu JK Welco II lõpetas oma 3. hooaja III liiga lõunatsoonis 2016. aastal 5. kohaga.

Ajalugu
Tartu JK Welco II loodi 2012. aastal, kuna paljud endised Welco mängijad ja samas ka uued liitujad soovisid mängida musta-valgetriibulises Welco särgis. Heas mänguvalmiduses olid näiteks Baltikumi keskväljakute kroonimata kuningas Mirko Kikkamägi, samuti kaitsja Kristo Must ja legendaarne ründaja Kristjan Noormets. Ühe võistkonna jaoks oli mängijaid nimekirjas liiga palju, mistõttu otsustas klubi juhatus luua esindusvõistkonna kõrvale duubelrivistuse.

Nüüdisajal on Welco duubelrivistusel kaks eesmärki: anda noortele talentidele mängukindlust ja pakkumas mängupaika Welco legendidele.

Tartu JK Welco Elekter II peatreenerid
  Silver Jahimees (2012)
  Siim Valtna (2013–2014)
  Edgar Leht (2015)
  Sander Pormeister (2016–2017)
  Rain Näkk (2018–...)

Kodustaadion
JK Welco II peab oma kodumänge annelinna kunstmuruväljakul.

Welco II varasemad liigahooajad

Welco II koosseis

Viited

Tartu jalgpalliklubid
Eesti jalgpalliklubide duubelmeeskonnad
Michaił Miaśnikovič

Michaił Miaśnikovič (kasutatud ka nimekuju Mihhail Mjasnikovitš, valgevene keeles Міхаіл Уладзіміравіч Мясніковіч, vene keeles Михаил Владимирович Мясникович; sündinud 6. mail 1950 Minski oblasti Njasviži rajooni Novõ Snoŭ külas) on Valgevene poliitik, kes oli 28. detsembrist 2010 kuni 27. detsembrini 2014 Valgevene Vabariigi Ministrite Nõukogu esimees (peaminister).

Erialase ettevalmistuse omandas ta Bresti inseneri-ehitusinstituudis, mille lõpetas 1972. aastal. 1989. aastal lõpetas ta ühtlasi Minski Kõrgema Parteikooli ja 1998 kaitses doktorikraadi majandusteaduses.

Kuni 1991. aastani kuulus Miaśnikovič Nõukogude Liidu Kommunistlikusse Parteisse, pärast seda on ta olnud parteitu.

Alates 1973. aastast kuni parteitööle asumiseni töötas ta Minskis insenerina. 1983. aastal valiti Miaśnikovič Minski Sovetski rajooni rahvasaadikute nõukogu täitevkomitee aseesimeheks ja edutati järgmisel aastal Minski linna täitevkomitee esimehe asetäitjaks. Aastatel 1985–1986 oli ta Valgevene Kommunistliku Partei Minski linnakomitee sekretär ning 1986–1990 Valgevene NSV elamu- ja kommunaalmajanduse minister. 1990. aastal edutati ta Valgevene NSV Ministrite Nõukogu esimehe asetäitjaks ja 1991. aastal Valgevene Vabariigi Ministrite Nõukogu esimehe esimeseks asetäitjaks. Eri ametinimetuste all töötas ta sellel kohal kuni 1995. aastani, mil temast sai Valgevene presidendi administratsiooni ülem. 

19. oktoobril 2001 sai Miaśnikovičist Valgevene Riikliku Teaduste Akadeemia president ja hiljem (2004. aastal) presiidiumi esimees.

28. detsembril 2010 nimetas president Alaksandr Łukašenka ta Valgevene valitsusjuhiks. Temast sai iseseisva Valgevene seitsmes peaminister.

Valgevene poliitikud
Sündinud 1950
Reduktsionism

Reduktsionismiks nimetatakse teadusfilosoofias vaadet, mille kohaselt ühe teadusharu mõisted, meetodid, seletused vms on tuletatavad teise teadusharu omadest. 

Reduktsionism (inglise reductionism) on metodoloogiline lähenemine, mis tegeleb ainult ühe probleemi tahuga mitmest võimalikust dimensioonist. 

Reduktsionism vastandub süsteemikäsitlusele (holismile), mis peab keskseks komplekssust.

Reduktsionism (keskkonna)majanduses
Näiteks rahaline reduktsionism väljendab keskkonnaprobleemi vaid rahalise mõõtmena, eirates huvirühmade vaatenurki ja käsitlusi.

Vaata ka
holism 
sotsiaaldarvinism

Viited

Välislingid
Reductionism. The Internet Encyclopedia of Philosophy

Filosoofia
Sotsiaalne vastutus

Sotsiaalne vastutus ehk sotsiaalne aruandekohustus (inglise social accountability) kodanike ja riigi puhul tähendab see ühelt poolt valitsuse aruandekohustust oma tegevuse kohta inimeste elukvaliteedi parandamisel ja õiguste kaitsmisel ning teiselt poolt kodanike aktiivset osalemist selle jälgimisel: nt poliitika kujundamisel osalemisega, riigieelarvelistel kulutustel ja avalikel teenustel silma peal hoidmisega. Seega tähendab sotsiaalne vastutus ka avalikule teabele juurdepääsu soodustamist. 

Sotsiaalne vastutus peaks toimima kogu demokraatliku valitsemistsükli jooksul, mitte ainult valimiste ajal.

Vaata ka
hea valitsemistava 
partnerlus 
üldsuse kaasamine 
üldsuse osalemine

Viited
Michael Arbib

Michael A. Arbib (sündinud 1940) on Ameerika Ühendriikide neuroküberneetik. Ta on Lõuna-California Ülikooli professor.

Doktorikraadi kaitses ta 1963. aastal Massachusettsi Tehnoloogiainstituudis matemaatika alal, üks tema juhendajaid oli Norbert Wiener.

Välislingid
Michael A. Arbib Lõuna-California Ülikooli saidil

Ameerika Ühendriikide neurobioloogid
Ameerika Ühendriikide informaatikud
Sündinud 1940
Rannapatarei nr 34

Rannapatarei nr 34 oli Peeter Suure merekindluse Väinamere positsiooni rannakaitsesüsteemi rannakaitsepatarei. 

1916. aastal ehitatud rannapatarei nr 34 asus Hiiumaal Tohvri mõisa juures Sõru küla juures, Soela väina ääres.

Patareipositsioon
Rannapatarei nr 34 ehitus algas 1914. aastal, aga kuna patareid algses Peeter Suure merekindluse projektis ei olnud, siis muutus korduvalt patareisse kavandatud suurtükkide mark.

Patarei nr 34 neli suurtükki paiknesid kahe paarina mitte päris ühel sirgel. Suurtükkide vahe umbes 40 m, paaride vahe umbes 100 m. Kahurid paiknesid raudbetoonist suurtükialustel, mille ette jõuti rajada ka eesvalli betoonkatted. Patarei kaitseks oli kuhjatud 5 m kõrgune ja 20 m laiune vall, mis suurtükkide kohal oli kitsam ja madalam. Suurtükipositsiooni sisemine sein oli palkidest, eesvallid 3–4 m laiuselt betoneeritud.

Kuna keiser Peeter Suure merekindluse ehitust ei suudetud lõpetada enne Esimest maailmasõda, siis toimusid sõjategevuse ajal kavade muudatused. 1915. aastal on rannapatareis kirjas neli 75 mm suurtükki, täpselt samade parameetritega on ka läheduses olnud õhutõrjesuurtükkide divisjoni suurtükid. Mõlemad kirjutati maha 1916. aastal.

Rannapatarei nr 34
Lõpuks paigaldati Sõrule neli 120 mm Vickersi suurtükki. Suurtükkide laskekaugus oli 70 kaabeltaud, raua pikkus 50 kaliibrit ning vertikaalne laskesektor 155 ja horisontaalne 295.

Rannapatarei IV-120/50 eesmärgiks oli Saksa laevastiku tõkestamine Soela väinas, Hiiu- ja Saaremaa vahel. Patarei sai lahinguvalmis 12. märtsil 1916. Rannapatarei nr 34 ehk Tohvri patarei oli Hiiumaa rannakaitsepatareidest ainus, mis osales sõjategevuses 1917. aasta oktoobris.

1917. aasta 12. oktoobril sundisid Saksa keisririigi keiserliku laevastiku sõjalaevad "Emden" ja "Bayern" suurtükiduellis 34. patarei vaikima. Siiski sai patarei enne pihta saksa loodimislaevale A28. Järgmisel päeval saatsid sakslased dessandi patareid õhkima, see aga leiti pärast 1917. aasta Petrogradi oktoobrirevolutsiooni, laostunud vene sõjaväeosa poolt juba mahajäetult ning suurtükid õhiti ja tehti lahingukõlbmatuks.

Patarei jäänused on muinsuskaitse all ja jäävad tänapäeval Hindu küla territooriumile.

Vaata ka
 Balti laevastiku Läänemere rajooni rannakaitse Tohvri rannakaitsepatarei nr 44

Viited

Välislingid
 Peeter Suure merekindluse patarei nr. 34 (IV-120/50)
 Urmas Selirand, Hiiumaa kui soomustatud sõjalaev, Eesti Loodus, 2006/10
 Muhu väina fortifikatsioonirajatised, register.muinas.ee

Hiiumaa vald
Eesti Esimeses maailmasõjas
Peeter Suure merekindlus
Hiiu maakonna militaarehitised
Taimi Piin-Aaspõllu

Taimi Piin-Aaspõllu (aastani 2002 Piin; 3. september 1940 – 2. september 2012) oli eesti lihhenoloog.

Ta töötas Tartu Ülikoolis ja Tallinna Botaanikaaias.

Ta oli muuhulgas lumisamblike (Pertusaria) spetsialist.

Elulugu
Taimi Piin-Aaspõllu oli inseneri tütar.

Lõpetas 1959 Tallinna 10. Keskkooli, 1969 TÜ bioloogiaosakonna, õppis 1969–TÜ aspirantuuris.

Oli 1964–66 NSVL TA Polaar-alpiinse Botaanikaaia (Koola poolsaarel) vanemlaborant. 1966–67 TÜ taimesüstemaatika ja geobotaanika kateedri vanemlaborant ja 1971–75 insener, 1968–69 TÜ bioloogiabaasi juhataja, 1975–95 Tallinna Botaanikaaia nooremteadur ning 1996. aastast herbaariumi kuraator.

Teadustöö
Uurimisvaldkond: samblike floora, levik ja ökoloogia. Osalenud paljudel ekspeditsioonidel Venemaa arktilistel aladel (Koola, Taimõr, Tšukotka). Lihhenoloogide Rahvusvahelise Assotsiatsiooni ja Eesti Looduseuurijate Seltsi Eesti Mükoloogiaühingu liige. 55 teadustrükist.

Tunnustus
2006 – Riigivapi V klassi teenetemärk

Viited

Teoseid
 Напочвенные лишайники окрестностей Тарей (Западный Таймыр) (kaasautor H. Trass). //Биогеоценозы Таймырской тундры и их продуктивность. L, 1971
 The new terricolous lichen from Taimyr Peninsula – Biatorella contigua Golubk. et Piin species nova. // Folia Cryptog. Est. 7 (1977)
 A list of terricolous lichens of "forest island" Ary-Mas. // Ibid
 Напочвенные лишайники и их местообитания на мысе Челюскин (Таймыр). // ACUT 590 (1982)
 Флора и распространение напочвенных лишайников южных тундр Таймыра. // Флора и группировки низших растений в природных и антропогенных зкстремальных условиях среды. Tallinn, 1984
 Начальные стадии зарастания пятен голого грунта в южных тундрах Таймыра (kaasautorid O. Parinkina, N. Sdobnikova) // Ibid
 Impact of lichens on soil microbioceonosis in tundra and forest (kaasautor O. Parinkina). // Proc. Est. Acad. Sci. Ecol. 1 (1991) 4
 Decomposition of terricolous lichens in different climatic conditions (kaasautorid O. Parinkina, T. Pereverzev). // Ibid 3 (1993) 3
 Biochemical transformation of Cetraria islandica lichen in the course of its aging and dying off (kaasautorid O. Parinkina, T. Pereverzev). // Eurasian Soil Sci. 33 (2000) 11.

Kirjandus
TÜ ajalugu III, 273.

Välislingid
Taimi Piin-Aaspõllu 03.09.1940–02.09.2012 in memoriam

Eesti lihhenoloogid
Riigivapi V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1940
Surnud 2012
Rahumäe kalmistule maetud
Boris Tamm (1922–2000)

Boris Tamm (18. veebruar 1922 Jõhvi – 10. jaanuar 2000 Tallinn) oli Nõukogude sõjaväelane ja marksismi õppejõud, TPI prorektor ja professor.

Haridus
Ta lõpetas aastal 1941 eksternina Rakvere Gümnaasiumi, aastal 1949 lõpetas ta cum laude V. I. Lenini nimelise Sõjalis-Poliitilise Akadeemia, aastatel 1951–1954 oli ta M. I. Kalinini nimelise Sõjalis-Pedagoogilise Instituudi aspirant; kaitses 1954. aastal Leningradi Riiklikus Ülikoolis ajalooteaduste kandidaadi väitekirja.

Teaduskraad ja -kutse
Ajalooteaduste kandidaat 1954 (Leningradi Riiklik Ülikool, kinnitus 1955); dotsent 1962; professor 1981.

Teenistuskäik
Ta töötas Virumaal sekretärina ja oli aastal 1941 jaanuarist augustini Eesti NSV Kaubandustööliste Ametiühingu Narva-Jõesuu pioneerilaagri ülem; seejärel mobiliseeriti Nõukogude armeesse. Ta oli Eesti Laskurkorpuses rooduvanema abi ja roodukomandöri asetäitja, oli rindel Velikije Lukist Kuramaani (aastatel 1942 ja 1944–1945; sai detsembris 1942 haavata); 
ta oli aastatel 1954–1959 Sõjalaevastiku Kõrgema Merekooli õppejõud, vabanes sõjaväeteenistusest aastal 1959.

Tallinna Polütehnilises Instituudis 1959–1960, 1964–1991: NLKP ajaloo, dialektilise ja ajaloolise materialismi kateedri dotsent 1959–1960; teadusliku kommunismi kateedri dotsent 1964, kateedrijuhataja 1964–1974, professor 1981–1985; õhtuse ja kaugõppe prorektor 1974–1978; õppeprorektor 1978–1985; politoloogia kateedri konsultantprofessor 1985–1990; sotsiaalteaduste kateedri professor 1990–1991 (0,25 koormusega); humanitaarteaduskonna emeriitprofessor 1994–2000. 
Tallinna Riikliku Konservatooriumi marksismi-leninismi kateedri juhataja 1960–1964.

Teadustöö põhisuunad
Teadusliku kaadri ettevalmistamine; Eesti NSV ajalugu aastail 1941–1945.
Avaldanud üle 40 publikatsiooni. Tema juhendamisel on kaitstud 4 kandidaadiväitekirja.

Teaduskorralduslik tegevus 
Ta oli EKP Keskkomitee Partei Ajaloo Instituudi teadusliku nõukogu ja mitme toimetuskolleegiumi liige; samuti oli ta "Eesti nõukogude entsüklopeedia" toimetuse mittekoosseisuline liige. Aastatel 1971–1976 oli ta EKP Keskkomitee liige, ta oli ühingu Teadus lektor ja juhatuse aseesimees ning Tallinna Teadlaste Maja asutajaliige.

Tunnustus 
1945 – Punatähe orden
1948 – Nõukogude Armee aastapäeva medal
1956 – Punatähe orden
1958 – Nõukogude Armee aastapäeva medal
1971 – Lenini orden
1980 – Nõukogude Eesti preemia
1980 – Eesti NSV Ministrite Nõukogu aukiri
 3 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi aukirja

Isiklikku
Tema vanaisa Aleksander Tamm (1858–1939) oli ülempreester Rakvere Jumalaema sündimise koguduses.
Boris Tamme poeg oli füüsik Tõnu Tamm. Boris Tamme .

Harrastused ja huvialad
Gümnasistina kuulus skautide rühma, oli kohaliku Kaitseliidu spordiorganisatsiooni liige aastatel 1938–1939.

Viited

Kirjandus 
 Tallinna Tehnikaülikooli professorid läbi aegade. TTÜ kirjastus. Tallinn 2008.
 Tallinna Polütehniline Instituut 1936–1986. Tln, 1986, lk 145–146, 184, 356, 367–368. 

Eesti pedagoogid
Tallinna Tehnikaülikooli professorid
EKP Keskkomitee liikmed
Lenini ordeni kavalerid
Punatähe ordeni kavalerid
Sündinud 1922
Surnud 2000
Pranab Mukherjee

Pranab Kumar Mukherjee (sündinud 11. detsembril 1935 Miratis Lääne-Bengali osariik – 31. august 2020 New Delhi) oli bengali rahvusest India poliitik, 25. juulist 2012 kuni 25. juulini 2017 India president.

Mukherjee sündis braahmanite seisusesse kuuluvas perekonnas. Kõrghariduse omandas ta Kolkata Ülikoolis, kust tal on saadud kaks diplomit, üks politoloogias ja teine õigusteaduses.

Poliitikas on ta osalenud alates 1969. aastast India Rahvuskongressi liikmena. Samal aastal sai temast esimest korda India parlamendi ülemkoja liige. Juba 1973. aastal tõusis ta valitsusse, saades Indira Gandhi valitsuses tööstusliku arengu aseministriks. Aastatel 1982–1984 oli Mukherjee India rahandusminister.

Rajiv Gandhi võimuperioodil langes ta ebasoosingusse ja astus 1986. aastal India Rahvuskongressist välja. Kuulunud kolm aastat Lääne-Bengali kohalikku erakonda, naasis ta 1989. aastal India Rahvuskongressi liikmeks ja pärast Rajiv Gandhi mõrva 1991. aastal sai tema poliitiline karjäär uue hoo. Temast sai ka Sonia Gandhi poliitiline mentor.

Aastatel 1991–1996 oli Mukherjee India plaanikomitee aseesimees ja aastatel 1995–1996 ühtlasi India välisminister. Lisaks oli ta aastatel 2004–2006 India kaitseminister ja aastatel 2009–2012 uuesti rahandusminister. Mitmel korral on ta olnud ka kaubandusministri ametis.

Esimest korda kaaluti tema kandidatuuri presidendi ametikohale juba 2007. aastal, kuid leiti, et partei vajab rohkem tema teeneid tegevpoliitikuna. 19. juulil 2012 toimunud presidendivalimistel sai ta 713 763 häält ja kuulutati 22. juulil presidendivalimiste võitjaks. Ta astus ametisse sama aasta 25. juulil, olles eelnevalt loobunud oma parteilisest kuuluvusest. Mukherjee oli esimene bengali rahvusest India president. 2017. aastal ta ametisse tagasi ei kandideerinud, viidates oma halvale tervisele ja kõrgele vanusele.

Pranab Mukherjee oli abielus, kahe poja ja ühe tütre isa. 

India presidendid
Sündinud 1935
Surnud 2020
Žmerõnka

Žmerõnka (ukraina keeles Жмеринка) on linn Ukrainas Vinnõtsja oblastis, Žmerõnka rajooni halduskeskus. Asub Vinnõtsjast 35 km edelas.

Asula tekkis 1870 raudteede ehitusega seoses. 1903 sai linnaõigused.

Linna läbivad Kiievi ja Mogõliv-Podilskõi ning Lvivi ja Odessa vahelised raudteed.

2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Žmerõnka elanikest ukrainlasi 91,2%, venelasi 7,0%, juute 0,4%, valgevenelasi 0,3% ja poolakaid 0,2%.

Viited

Välislingid 

Žmerõnka koduleht

Ukraina linnad
Vinnõtsja oblast
Tartu Ülikooli Eesti geenivaramu

Tartu Ülikooli Eesti geenivaramu (sageli ka nimekujul TÜ Eesti geenivaramu või Eesti geenivaramu) on aastast 2001 Tartu Ülikooli koosseisus olev teadus- ja arendusasutus. Praegu kuulub see Tartu Ülikooli genoomika instituudi koosseisu. Geenivaramu haldab Eesti rahva tervise-, sugupuu- ja geeniandmete kogu.

Aasta 2021 seisuga on seal üle 200 000 inimese (geenidoonori) andmed. 2018. ja 2019. aasta jooksul liitus 150 000 geenidoonorit. 2012. aasta seisuga sisaldas kogu 51 535 inimese (geenidoonori) andmeid. 

Projekti idee sündis 1999. aastal. Riigikogu võttis Inimgeeniuuringute seaduse vastu 13. detsembril 2000 ning see jõustus 2001. aastal. Inimgeeniuuringute seadusest tulenevalt asutas Vabariigi Valitsus 2001. aasta märtsis sihtasutuse Eesti Geenivaramu (SA EGV), mis kuulus Sotsiaalministeeriumi haldusalasse.

Geenivaramust saab andmeid konkreetse geenidoonori kohta ainult geenidoonor ise ja geenidoonori nõusolekul tema arst. Teadlased saavad vaid anonüümseid andmeid. Geenivaramu anonüümseid andmeid võib anda teadusuuringuteks ka välismaale. Geenivaramust ei väljastata andmeid geenidoonori pereliikmetele ega sugulastele.

Geenidoonoriks võivad saada kõik inimesed alates 18. eluaastast. Vanuse ülempiiri ei ole, projektis võivad osaleda ka saja-aastased inimesed. 
Geenivaramu projektis võivad osaleda inimesed sõltumata sellest, mis haigusi nad põevad või on põdenud. Geenidoonoriks hakkamise sooviga peaks pöörduma oma perearsti poole või andmekogumiskabinetti.

Vaata ka
Eesti Biokeskus

Viited

Välislingid
Koduleht
Genoomika instituudi koduleht

Eesti teadusasutused
Tartu Ülikool
Eesti geneetika
Geenipangad
Abielu kaitse seadus

Abielu kaitse seadus (inglise keeles Defense of Marriage Act, ametlik lühend DOMA) on Ameerika Ühendriikide föderaalseadus, mis vabastas oma algses sõnastuses osariigid kohustusest tunnistada teises osariigis sõlmitud samasooliste abielu, samuti keelas USA valitsusel tunnustada samasooliste abielu.

Seaduse kiitsid heaks Vabariikliku Partei kontrolli all olnud Ameerika Ühendriikide Kongressi mõlemad kojad ja president Bill Clinton allkirjastas selle 21. septembril 1996. Seaduseelnõu autor ja ametlik esitaja Esindajatekojas oli Georgia osariigi saadik Bob Barr.

Abielu kaitse seaduse kõige vastuolulisem alajaotus oli selle kolmas osa, mis defineeris abielu kui ühe mehe ja ühe naise seadusliku liidu, välistades samasooliste abielu tunnustamise riiklikul tasandil. Samas oli sätestatud, et samasoolistele abielupaaridele ei laiene riiklikul tasandil erisoolistele abielupaaridele kehtivad majanduslikud soodustused ja garantiid, muuhulgas föderaalametnike kindlustussoodustused, sotsiaalkindlustuse arvelt makstavad hüvitised abikaasa surma korral ja õigus esitada ühist tuludeklaratsiooni.

Seaduse kolmanda osa tunnistas põhiseadusega vastuolus olevaks seitse föderaalkohust, teiste seas ka esimese ringkonna apellatsioonikohus Bostonis (31. mail 2012) ja teise ringkonna apellatsioonikohus New Yorgis (18. oktoobril 2012). Viis lahendit kaevati edasi ülemkohtusse. Ka president Barack Obama administratsiooni hinnangul oli seaduse kolmas osa põhiseadusega vastuolus ning kuigi valitsus jätkas selle täitmist, lõpetas ta märtsis 2011 seaduse kaitsmise kohtuprotsessidel. 

Kohtuasjas Ameerika Ühendriigid Windsori vastu kuulutaski ülemkohus kui kõrgeim kohtuinstants 26. juunil 2013 häältega 5:4 seaduse kolmanda osa põhiseaduse viienda parandusega vastuolus olevaks. Selle järgnenud ülemkohtu kohtuasjas Obergefell Hodgesi vastu otsustas kohus 26. juunil 2015 häältega 5:4, et osariigid ei tohi USA põhiseaduse 14. paranduse mõtet järgides keelduda abielu tunnustamisest abikaasade soo alusel. Sellega legaliseeris ülemkohus samasooliste abielu kogu Ameerika Ühendriikide territooriumil, tühistades ka abielu kaitse seaduse teise osa ja muutes seaduse edasise rakendamise võimatuks.

Poliitiliselt toetas abielu kaitse seadust eelkõige Vabariiklik Partei, valdav osa Demokraatliku Partei poliitikutest leidis, et seaduse peaks täielikult või osaliselt tühistama.

Ameerika Ühendriigid
Seadused
Abielu
Kebab

Kebab on nimetus rühma Lähis-Idast pärit liharoogade kohta, mis levisid sealt Balkanile, Kaukaasiasse, Põhja-Aafrikasse, Kesk- ja Lõuna-Aasiasse ning on nüüd tuntud üle kogu maailma. 

Valdavalt nimetatakse kebabiks vardasse aetud marineeritud lihatükikesi, mida grillitakse süte kohal, kuid seda nime kannavad ka mitmesugused muud liharoad, mis võivad olla tehtud pannil (chapli kebab Pakistanis ja Afganistanis) või hautisena (tas kebab Türgis). Vardas kebabi nimetatakse sageli šiš-kebabiks ("vardapraad"), mis on lähedane või isegi sama mis šašlõkk, ning vertikaalse küttekeha kõrval keerlevas vardas valmistatav döner-kebab ("keerlev praad"), mis leiutati 19. sajandil Türgis. Tänapäeval on mitmed kebabi liigid ja tuletised (näiteks kebabiburger, -pitsa ja -sändvitš) populaarsed kiirtoiduna.

Traditsiooniliselt valmistatakse kebabi lambalihast, kuid sõltuvalt kohalikust maitsest ja tabudest võib see olla ka veise- või kodukitselihast, kanast või kalast. Kuna kebab pärineb maadest, mis on tänapäeval valdavalt islamiusulised, ei tehta seda seal sealihast, ent sealihakebab on levinud Indias, Euroopas ja Põhja-Ameerikas. Osa kebabiliike valmistatakse tervetest lihatükkidest, osa (näiteks ljulja-kebab) hakklihast.

Etümoloogia
Inglise keelde jõudis sõna kebab 17. sajandil araabia keelest, kus kabāb tähendab praeliha. Samast on pärit ka türgi kebap, mis esineb kirjalikes allikates juba 14. sajandi algul. Sarnased sõnad on ka pärsia ja aramea keeles. Tõenäoliselt on need kõik seotud akkadi sõnaga kabābu, mis tähendab praetut või põlenut. 

Sõna šiš-kebab esimene pool tuleb türgi sõnast şiş, mis tähendab mõõka või varrast. Samast tüvest on tuletatud ka šašlõkk. Sõna döner-kebab esimene pool tuleb türgi sõnast dönmek ehk "pöörlema" või "keerlema"; sama päritolu on ka analoogsete roogade nimetused araabia (shāwarmā või šaurma) ja kreeka keeles (gyros).

Välislingid
 Martin Hanson "Kebab: Kuldse Sarve lemmikamps" Toidutare
 Kaire Kenk "Õige türgi kebab sünnib lambalihast" Õhtuleht, 3. september 2004

Lihatoidud
Józef Unrug

Józef Michał Hubert Unrug (Joseph von Unruh; 6. oktoober 1884 Brandenburg an der Havel – 28. veebruar 1973 Lailly-en-Val) oli Poola sõjaväelane (viitseadmiral, 1947, postuumselt admiral, 2018).

Ta oli Preisi kindrali Thaddäus Gustav von Unruh' poeg, teenis alates 1907. aastast Saksa merejõududes, osales Esimeses maailmasõjas allveelaevade divisjoni ülemana. Pärast Poola iseseisvumist teenis ta Poola merejõududes, oli alates 1925. aastast nende juhataja. 1. oktoobril 1939 langes ta sakslaste kätte vangi ja oli seal sõja lõpuni.  

Poola admiralid
Auleegioni suurohvitserid
Sündinud 1884
Surnud 1973
Tõukjalalised

Tõukjalalised (Protura) on selts lülijalgsete hõimkonnast.

Maailmas on tõukjalalisi teada 270 liiki. Eestis on leitud üks liik – tõukjalg (Eosentomon armatum), kuid arvatakse et neid on seal mõni liik veel.

Viited

Välislingid

http://www.zbi.ee/satikad/putukad/t6ukja/ Tõukjalalistest (vaadatud 21.10.2012)

Lülijalgsed
Mittekasv

Mittekasv ehk tasaareng (inglise degrowth, de-growth, sustainable de-growth) on kõige kaugemale minev alternatiiv majanduskasvu paradigmale, kuna selle all mõeldakse kasvu vastandit – kahanemist ja riikide majanduste ümberstruktureerimist nii, et need ei oleks kasvust sõltuvad. See tähendab ka ressursikasutuse ja tarbimise vähendamist kui ainuvõimalikku teed sotsiaalse õigluse, ökoloogilise jätkusuutlikkuse ja heaolu parandamiseks.

Mittekasv ehk kestlik kahanemine on üleminek vähemale majandusele, kus tootmine on väiksem ja tarbitakse vähem.

See on realistlik ja soovitatav alternatiiv jätkusuutlikule arengule, sest majanduskasvu jätkumine toob kaasa Maa looduse pöördumatu hävitamise.

Vaata ka
kasvu imperatiiv
kahanemise imperatiiv
nullkasv
roheline kasv

Viited

Välislingid 
Madis Vasser: "Tasaareng ehk miks majandus ei pea kasvama" Müürileht, 14. jaanuar 2019

Jätkusuutlik areng
Keskkonnapoliitika
Majandus
Ökoloogia
Sööst

"Sööst" ("Premium Rush") on 2012. aasta põnevusfilm, mille lavastajaks on David Koepp ning peaosades Joseph Gordon-Levitt ja Michael Shannon.

Sisu

Trotsida kiirendavaid autosid, süstivaid taksosid ning kaheksat miljonit pahurat jalakäijat – see kuulub Wilee (Joseph Gordon-Levitt) igapäevatöö juurde. Kes on Wilee? Parim New Yorgi väledate ja agressiivsete rattakullerite seas.

Ülikerge ühekäigulise piduriteta fixie-rattaga sõidavad vaid erilised ratturid, kes on ühtaegu osavad sõitjad kui üle võlli hulljulged tüübid. Sellised, kes riskivad maanteemäärdeks saada iga kord, kui liikluskeerisesse sukelduvad. Oma elu päevast päeva ohtu seadval noorukil tuleb aga mängu panna kõik, kui ta asub kohale toimetama päeva viimast ümbrikku ning rutiinsest sõidust Manhattani tänavatel saab elu ja surma küsimus.

Viited

Välislingid
 Koduleht

2012. aasta filmid
Minamata haigus

Minamata haigus (jaapani keeles 水俣病 Minamata-byō) oli 20. sajandil Jaapanis Kumamoto prefektuuris Minamata linnas alguse saanud epideemia, mille põhjustajaks oli elavhõbedamürgistus.

RHK-10 klassifikatsioonis ei ole Minamata haigust eraldi välja toodud. Kirjanduses viidatakse sellele kui elavhõbeda ja selle ühendite toksilise toime tagajärjele – kood RHK-10 järgi T56.1, sõltumata elavhõbeda päritolu allikast.

Eellugu
Chisso kontsern avas Minamatas oma esimese keemiatehase juba 1908. aastal. 1932. aastal hakati seal etanaali tootmiseks kasutama katalüsaatorina metüülelavhõbedat. Kuni sellise tootmisviisi lõpetamiseni 1968. aastal laskiski Chisso oma reoveed Minamata lahte.

21. aprillil 1956 uuriti ühes Chisso kontserni tehase haiglas viieaastast tüdrukut, kellel olid tekkinud kõndimis- ja kõnelemisraskused ning konvulsioonid. Kahe päeva pärast ilmnesid ka tüdruku nooremal õel sarnased sümptomid. Tüdrukute ema teatas, et ka naabrite tütrel olid sarnased sümptomid. Teostati majast-majja uuring, ning leiti kaheksa sarnaste sümptomitega haiget. 1. mail teatas haigla peaarst, et on puhkenud "tundmatu kesknärvisüsteemi haiguse epideemia", mida hakati nimetama Minamata tõveks.

Haigust hakkas uurima Kumamoto ülikool, ning sümptomid selginesid: patsientidel oli tekkinud jäsemete tuimus, häälemuutus ning nägemis-, kuulmis- ja neelamisraskused. Hiljem aga asendusid sümptomid konvulsioonide, kooma ja surmaga. Oktoobriks 1956 oli kindlaks tehtud 40 patsienti, kellest 14 oli surnud.

Ohvrid olid kõik elanud Minamata lahe äärsetes kalurikülades, kus põhitoiduks oli kala. Kassidelgi oli avastatud sarnane haigus. Siis hakati arvama, et haiguse põhjustajaks on mõni raskmetall, mis vette sattudes reostas kalu. Chisso tehase reovesi sisaldas pliid, elavhõbedat, mangaani, arseeni, seleeni, talliumi ja vaske. Alguses peeti põhisüüdlaseks mangaani, kuid märtsis 1958 saabus Minamatasse inglise neuroloog Douglas McAlpine, kes teatas, et Minamata tõve sümptomid ühtivad elavhõbedamürgistuse omadega. Minamata lahest avastatigi palju elavhõbedajääke.

Chisso sai kiiresti Jaapanis vihatud kontserniks. Pärast aastaid kestnud võitlust esitas 1968. aastal Jaapani valitsus Minamata haiguse kohta lõpliku otsuse: "Minamata haiguse korral on tegu kesknärvisüsteemi kahjustusega, mida põhjustab pikaajaline mürgistus Minamata lahe kalade ja rannakarpidega. Kahjustavaks aineks on metüülelavhõbe. Minamata haiguse viimased patsiendid registreeriti aastal 1960 ning selle põhjuseks on tõenäoliselt 1957. aastal lahest pärinevate toodete söömiskeeld ning tehase uus heitvete puhastussüsteem."

Lõpuks, 1973. aastal, sundis Jaapani kohus Chisso kontserni maksma iga ohvri eest 18 miljonit jeeni kompensatsiooni.

Minamata haigusse oli 2001. aasta märtsi seisuga haigestunud 2265 inimest, kellest 1784 (78,8%) oli surnud.

Minamata haiguse epideemia kuulub nelja Jaapani keskkonnareostuse katastroofi hulka.

Jaapanis kordus Minamata haigus uuesti 1965. aastal Niigata prefektuuris Niigata Minamata haigusena.

Viited 

Keskkonnareostus
Haiguspuhangud
Jaapani ajalugu
Niigata Minamata haigus

Niigata Minamata haigus (jaapani keeles 新潟水俣病 Niigata Minamata-byō) oli 1965. aastal Jaapanis Niigata prefektuuris alanud epideemia, mis sarnanes 9 aastat tagasi Kumamoto prefektuuris Minamata linnas alanud Minamata haigusega. Taas oli põhjustajaks elavhõbedamürgitus.

Niigatas sai Minamata haigus alguse samamoodi nagu Minamataski. Sügisest 1964 kuni kevadeni 1965 kaotasid Agano jõe kallastel viibinud kassid mõistuse ja lõpuks surid. Niigata ülikooli professor Tadeo Tsubaki uuris 1965. aasta kevadel kaht patsienti ning avastas neil Minamata haiguse. 31. mail avastas ta Agano jões elavhõbedasaaste ning teatas sellest prefektuuri omavalitsusele, ning 12. juunil avalikustas ta oma avastuse.

Aastatel 1965–1966 hakkas asja uurima Kumamoto ülikooli uurimisrühm (nad olid uurinud ka Minamatas asetleidnud haigust) ja endine Chisso haigla peaarst, doktor Hajime Hosokawa. Neid aitasid prefektuuri omavalitsus, Niigata ülikool, kodanikualgatuslikud organisatsioonid ja kohalikud elanikud. Märtsis 1966 avastati, et reostajaks oli tehase reovesi, ning septembris 1966 teatas Jaapani Tervishoiu-, Töö- ja Heaoluministeerium (厚生労働省 Kōsei-rōdō-shō), et Kanose küla lähedal Showa Denko tehase lähedalt leiti samblast metüülelavhõbedat.

Showa Denko tehas algul eitas oma seotust ning väitis, et süüdlaseks on 16. juunil 1964 aset leidnud Niigata maavärina tõttu jõkke imbunud põllumajanduslikud kemikaalid.

Erinevalt Minamatast, elasid Niigata saasteohvrid kaugemal Showa Denko tehasest, mistõttu esimene kohtuasi toimus alles 1968. aastal. 26. septembril 1968 esitas Jaapani valitsus oma lõpliku otsuse, ning kolm aastat ja kolm päeva hiljem, 29. septembril 1971 mõistis Jaapani kohus Showa Denko süüdi. Iga hukkunud ohvri perekonnale tuli tehasel maksta kümme miljonit, ellujäänutele olenevalt sümptomitest üks kuni kümme miljonit, saastunutele nelisada tuhat ning rasedatele naistele, kes pidid abordi tegema, kolmsada tuhat jeeni kompensatsiooni.

Niigata Minamata haigus on üks neljast Jaapani keskkonnareostuse katastroofist Itai-Itai haiguse, Minamata haiguse ja Yokkaichi astma kõrval.

Keskkonnareostus
Haiguspuhangud
Niigata prefektuur
Arnold Luik

Arnold Luik (Луйк Арнольд Андреевич) (5. august 1881 – 24. oktoober 1935 Tallinn) oli eesti päritolu Venemaa keisririigi sõjaväelane (suurtükiväepolkovnik).

Arnold Luik lõpetas Tallinna Peetri Reaalkooli ja Konstantini suurtükiväekooli. Teenis Venemaa keisririigi 24. ja 23. suurtükiväebrigaadis ning seejärel XVIII armeekorpuse suurtükiväeinspektori adjutandina.

Osales Esimeses maailmasõjas, 1916. aastal juhtides mortiiripatareid sai jalast raskelt haavata.

Venemaa kodusõja ajal organiseeris Ukrainas, Odessas saapatöökoja, sõjainvaliidide tööga kindlustamiseks.

Pärast sõda Eestisse naasnult töötas Riigikontrollis.

Suri Tallinnas 1935. aastal südamepuudulikkusse.

Riigikontrolli koosseis
Venemaa keisririigi sõjaväelased
Sündinud 1881
Surnud 1935
Journal des sçavans

Journal des sçavans (hiljem Journal des savants) oli Euroopa esimene teadusajakiri. Selle asutas Denis de Sallo 1665. aastal.

Ajakiri koosnes kuulsuste nekroloogidest, kirikuajaloost ja kohtuteadetest. Esimene number ilmus 12-leheküljelise kvartköites pamfletina esmaspäeval, 5. jaanuaril 1665. Peagi, 6. märtsil 1665 hakkas Journali eeskujul Londonis ilmuma Londoni Kuningliku Seltsi teadusajakiri Philosophical Transactions of the Royal Society.

Journal des sçavans lõpetas ilmumise 1792. aastal, Prantsuse revolutsiooni aegu, ning ehkki see ilmus põgusalt ka 1797. aastal uue pealkirja "Journal des savants" all, hakati seda taas regulaarselt avaldama alles 1816. Sellest peale muutus Journal kirjandusajakirjaks ega avaldanud enam teadusuudiseid, kirjandusajakiri on see ka tänapäeval.

Viited

Kirjandus 
 Brown, Harcourt (1972). "History and the Learned Journal". Journal of the History of Ideas, 33(3), 365-378.
 Hallam, Henry (1842). Introduction to the Literature of Europe in the Fifteenth, Sixteenth, and Seventeenth Centuries. Harper & Brothers.
 James, Ioan (2004). Remarkable Physicists: From Galileo to Yukawa. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 0-521-01706-8
 Kilgour, Frederick G. (1998). The Evolution of the Book. New York: Oxford University Press. ISBN 0-19-511859-6

Välislingid 
 Journal des sçavans andmebaasis Gallica
 Tänapäevane Journal des Savants

Teadusajakirjad
Prantsusmaa ajalugu
Prantsusmaa ajakirjad
Latvenergo

Latvenergo on Läti energeetikafirma, mis müüb Eestis elektrienergiat kaubamärgi Elektrum (ka Elektrum Eesti) all.

Kontserni emafirma on Latvenergo , millele kuuluvad tütarfirmad Latvijas elektriskie tīkli , Sadales tīkls  (DSO), Latvenergo Kaubandus OÜ, LatvenergoPrekyba UAB ja Liepājas enerģija SIA. Samuti kuulub Latvenergo AS-ile osa firmadest Nordic Energy Link AS (Eestis) ja Pirmais Slēgtais Pensiju Fonds . 2012. aasta oktoobri seisuga on Latvenergo AS-i juhatuse liikmed Āris Žīgurs (esimees), Uldis Bariss, Zane Kotāne, Arnis Kurgs ja Māris Kuņickis.

Latvenergo tegutseb elektrienergia vabaturul 1. juulist 2007 ning müüb elektrit nii Leetu kui ka Eestisse (alates kohaliku elektrituru avanemisest 1. jaanuaril 2013). Eestis alustas Latvenergo tegevust 2012. aasta septembris.

Läti suurima elektritootjana (2011. aastal 90% Lätis toodetud energiast) kasutab Latvenergo mitut liiki energiaallikaid. Firmale kuuluvad Pļaviņasi, Riia, Ķegumsi ja Aiviekste hüdroelektrijaam, Ainaži tuulepark ja Ķegumsi katlamaja, gaasil töötavad koostootmisjaamad Riia TEC-1, Riia TEC-2 jt, samuti puidukütusel töötavad elektrijaamad.

2012. aasta seisuga on Elektrum Euroopas suuruselt teine keskkonnasäästliku elektri tootja. Elektrum toodab 67% elektrist taastuvatest allikatest.

Viited

Välislingid
 Latvenergo koduleht (läti, vene ja inglise keeles)
 Elektrumi koduleht
 Latvenergo ajalugu firma kodulehel (inglise keeles)
 "Elektrum avaldas oma pakettide hinnad" ERR, 11.10.2012
 "Elektrum: ainult kWh hinna võrdlemine ei anna õiget pilti" ERR, 18.10.2012

Läti ettevõtted
Energeetikaettevõtted
Aleksander Illi

Aleksander Illi (22. detsember 1912 – 25. jaanuar 2000) oli Eesti korvpallur ja treener. 

Ta oli sportlasena 183 cm pikk.

Haridus
1932. aastal lõpetas ta Tartu poeglaste gümnaasiumi, aastatel 1933–1936 õppis Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonnas.

Töö
1936 alustas tööd Tallinnas Vaba Maa ja Raadiolehe toimetuses
1937–1938 EASK korvpallitreener
1939–1940 ÜENÜTO korvpallitreener
1943 Moskvas Krõlja Sovetovi naiskonna korvpallitreener
1943 Korv- ja võrkpallikohtunik
1944–1946 Tallinna Spartaki korvpallitreener
1945–1950 Eesti Korvpallisektsiooni esimees
1947 Auto- ja mootorrattaspordikohtunik
1946–1952 Töötas Rahva Hääle toimetuses
1946–1951 oli ajakirja Kehakultuur kaastööline ja toimetuse kolleegiumi liige

Perekond
Aleksander Illi õde on arhitekt Maie Rooneem ning õemees on raamatuillustraator ja kirjastustegelane Henn Rooneem. 

Tütred on Mari Tuulik ja Anne. Mari abikaasa on kirjanik Ülo Tuulik.Elas aastakümneid Saue linnas.

Spordisaavutused
1932 ja 1934 Tartu NMKÜ meeskonnas Eesti võrkpallimeister
1934 ja 1936 Tartu NMKÜ meeskonnas Eesti korvpallimeister
1938 EASK meeskonnas Eesti korvpallimeister
1936 Berliini olümpiamängud – korvpall
1937 Euroopa meistrivõistlused – korvpall

1940 ÜENÜTO Eesti meister (treener)
1944 Tallinna Spartak Eesti meister (treener)

Viited

Välislingid
 

Eesti korvpallurid
Eesti raadioamatöörid
Rahumäe kalmistule maetud
Sündinud 1912
Surnud 2000
Burbank

Burbank on linn Ameerika Ühendriikides California osariigis Los Angelese maakonnas. Asub San Fernando orus Los Angelesest 20 km põhja pool.

Burbank on asutatud 1887. aastal. Linn sai nime hambaarsti David Burbanki järgi, kes 1867. aastal ostis tulevase linna alal 38 km² maad ning hakkas seal nisu kasvatama ja lambaid pidama. 1911 sai Burbank linnaõigused. 1928 asus linna Lockheed Aircraft Company. Burbankis on ka Walt Disney Company ja Warner Brosi peakontor.

Välislingid 

Burbanki koduleht

California linnad
Väike Vanker

Väike Vanker ehk Väike Karu (ladina Ursa Minor, lühend UMi) on põhjataeva tähtkuju. See on suuruselt 56. tähtkuju, kattes 256 ruutkraadi. Eestis ei looju Väike Vanker kunagi. 

Väike Karu oli üks 2. sajandil Ptolemaiose loetletud 48 tähtkujust. Tähtkuju nimi Väike Karu on seotud Kallisto ja Arkase müüdiga. Nimetus Väike Vanker on pärit eesti rahvaastronoomiast.

Heledaim täht on tänapäeval taevapooluse lähedal asuv kollane ülihiid Põhjanael (α UMi, näiv heledus +1,97m). Heledusega vähemalt 3 on veel Kochab (β UMi) ja Pherkad (γ UMi).

Lambda (λ) UMi on üks põhitähti tähesuuruste määramisel. Selle näivaks heleduseks on kokkuleppeliselt +6,55m.

Otsetõus on 15 h ja kääne 75°. 

Väikse Vankri tähtkujus asub Väikse Vankri kääbusgalaktika.

Viited

Tähtkujud
Väike Vanker