joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Argaaniapuu

Argaaniapuu (Argania spinosa) on sapotillipuuliste sugukonda kuuluv puu, argaaniapuu perekonna ainus liik.

Levila ja kasvutingimused

Argaaniapuu kasvab endeemsena Maroko edelaosa poolkõrbes ja Alžeeria lääneosas Tindoufi ümbruses. Kunagi oli argaaniapuu levinud kogu Põhja-Aafrikas, kuid nüüd on puu umbes 2,5 miljoni hektarine levila arvatud UNESCO biosfäärikaitseala koosseisu.

Argaaniapuul on kuni 30 meetri sügavusele ulatuv juurestik ja muu hulgas tänu sellele on ta hästi kohanenud kuiva kliimaga, sealhulgas pikaajalise põuaga. Ta talub hästi kuumust ja on pinnase suhtes vähenõudlik. Puul on tähtis roll pinnase erosiooni takistamises ja kõrbestumise leviku piiramises.

Puu elab 150–200 aasta vanuseks.

Välimus
Puu kasvab 8–10 meetri kõrguseks. Tüvi on sageli mitmeharuline ning väändunud ja sõlmiline. See muudab elu lihtsamaks kodukitsedel, kes armastavad puu otsas lehtede ja viljadega maiustamas käia.

Oksad on ogalised, lehed on ovaalsed, 2–4 cm pikkused. 

Puu õitseb aprillis. Õied on väiksed ja kollakasrohelised, viie kroonlehega. 

Vili on 2–4 cm pikkune ja 1,5–3 cm laiune. Vilja südamikus on äärmiselt kõva koorega pähkel, mis sisaldab 1–3 õlirikast mandlikujulist seemet. Pähklit ümbritseb lihakas viljasein ja paks koor. Roheline vili muutub valmides kollaseks ja lõpuks kuivab pealiskiht punakaspruuniks koorikuks. Juulis ja augustis kukub vili puu otsast alla. Kitsed suudavad seedida üksnes vilja mahlakat osa, kõvad pähklid väljuvad tervetena ja kohalikud korjavad need hiljem kokku, et neist õli valmistada.

Kasutamine

Argaaniapuu seemnetest valmistatakse argaaniaõli, mis on väärtuslik tooraine nii toiduainete-, kosmeetika- kui ka farmaatsiatööstusele.

Puitu on kasutatud kütteks ja tarbeesemete valmistamises. Kütteks kasutatakse ka seemnekestasid.

Õlipressimise jääke kasutatakse loomasöödana.

Argaaniaõli tootmine on Maroko lõunaosa elanike oluline elatusallikas. Varem valmistati õli oma majapidamises ja müüdi eraviisiliselt. Nüüd aga on tootmine koondunud kooperatiividesse, kus töötavad naised. See on paljudes piirkondades naiste jaoks ainuke võimalus töötada väljaspool kodu ja raha teenida.

Viited

Välislingid

 The Argane Foundation
 Ardent for Argan
 Argan: the tree of life

Kanarbikulaadsed
Lõhelased

Lõhelased (Salmonidae) on luukalade sugukond.

Klassifikatsioon 
Lõhelaste sugukonda klassifitseeritakse järgmised kiiruimsete alamsugukonnad:
 Thymallinae
 Salmoninae – pärislõhelased
 Coregoninae – siiglased.

Viited

Välislingid 
Sissekanne AWD-s
Sissekanne Fauna Europaea-s
Sissekanne FishBase-s
Sissekanne ITIS-es
Sissekanne NCBI-s
Sissekanne saidil Wikispecies

Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit :fr:Salmonidae seisuga 01.01.2014.

Kiiruimsed
Lõhe (perekond)

Lõhe (Salmo) ehk väärislõhe ehk pärislõhe on luukalade perekond.

Klassifikatsioon 
Lõhe perekonda klassifitseeritakse järgmised luukalade liigid:
 Salmo aphelios
 Salmo balcanicus
 Salmo carpio
 Salmo cettii
 Salmo dentex
 Salmo ezenami
 Salmo ferox
 Salmo fibreni
 Salmo ischchan – sevani lõhe ehk išhan
 Salmo labrax 
 Salmo letnica – ohridi lõhe
 Salmo lumi
 Salmo macedonicus
 Salmo marmoratus
 Salmo nigripinnis
 Salmo obtusirostris 
 Salmo pallaryi
 Salmo pelagonicus
 Salmo peristericus
 Salmo platycephalus 
 Salmo rhodanensis
 Salmo salar – lõhe ehk väärislõhe
 Salmo schiefermuelleri
 Salmo stomachicus
 Salmo taleri
 Salmo trutta – meriforell ehk iherus
 Salmo visovacensis
 Salmo zrmanjaensis.

Viited

Välislingid 
Sissekanne AWD-s
Sissekanne Fauna Europaeas
Sissekanne FishBase-s
Sissekanne ITIS-es
Sissekanne NCBI-s
Sissekanne saidil Wikispecies

Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit :fr:Salmo seisuga 01.01.2014.

Luukalad
Marghine

Marghine on ajaloolis-geograafiline piirkond Itaalias Sardiinia saare keskosas.

Peamine keskus on  10 800 elanikuga Macomer.

Piirkonna kirdeosas laiub Burgose mets (foresta Burgos), kus leidub arvukalt nuraage, sealhulgas Orolo, Ponte, Santa Barbara, Santa Sabina, Orolio ja Corbose nuraagid.

Piirkonnas on üheksa Nuoro provintsi valda: Birori, Bolotana, Borore, Bortigali, Dualchi, Lei, Macomer, Noragugume ja Silanus. Marghine piirneb Planargia, Meilogu, Goceano, Barbagia di Nuoro, Barbagia di Ollolai, Barigadu, Campidano di Oristano ja Montiferru piirkonnaga.

Marghine pindala on 475,42 km² ja elanike arv 23 127.

Välislingid
 Marghine saidil GAL MArghine
 Marghine saidil SardegnaTurismo

Itaalia ajaloolised piirkonnad
Kurk (perekond)

Kurk (Cucumis) on taimede perekond.

Klassifikatsioon 
Kurgi perekonda liigitatakse järgmised taimeliigid: 
 Cucumis anguria L. — näsakurk 
 Cucumis dipsaceus C.G. Ehrenb. ex Spach — siilkurk 
 Cucumis ficifolius A. Rich. 
 Cucumis melo L. — melon
 Cucumis metulifer E.Mey. ex Naudin — ogamelon  
 Cucumis myriocarpus E.Mey. ex Naudin   
 Cucumis prophetarum L. 
 Cucumis sativus L.  — harilik kurk.

Viited

Välislingid
Sissekanne eestikeelsete taimenimede andmebaasis
Sissekanne GRIN-is
Sissekanne ITIS-es
Sissekanne NCBI-s
Sissekanne saidil Wikispecies

Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit :fr:Cucumis seisuga 01.01.2014.

Kõrvitsalised
Bellevue suvemõis

Bellevue suvemõis (Belvijas muižiņa, ka Volkovica muiža ja  Pavlovica muiža, saksa keeles Bellevue) on suvemõis Lätis  Riia linnas Ziepniekkalnsi asumis. Peahoone aadressiks on Bauskas ielā 48

Mõisa barokne peahoone rajati XVIII sajandi kolmandal veerandil. XX sajandi kolmekümnendatel aastatel kuulusid suvemõisa hooned Buragsite perele.

Välislingid
 Sissekanne Riia mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Zemgale eeslinn
Riia mõisad
Suvemõisad
Nummurmuiža mõis

Nummurmuiža mõis (Nummurmuiža, saksa keeles Nummershof) oli poolmõis Lätis Riia linnas Ziepniekkalnsi ja Bišumuiža asumis. 

Mõisa hoonetest pole midagi säilinud, isegi nende asukohta saab määrata vaid ligilähedaselt, saja meetri raadiusega alal.

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Riia mõisad
Budase suvemõis

Budase suvemõis (läti keeles Budas muižiņa, ka Heinrihsona, Hinrihsona või Beijera muiža, saksa keeles Heinrichsonshof) on suvemõis Lätis Riia linnas Bieriņi asumis peahoone aadressiga Pampāļu ielā 1. Saksa keeles Lindenruh.

Bieriņi mõisa maadele  rajati XVIII sajandil mitmeid suvemõisasid, nende seas ka Budase suvemõis. Klassitsistlikus stiilis peahoone rajati sajandi lõpus, aastal 1928 ehitati see osaliselt ümber. Aastal 2008 tehti hoonele põhjalik remont, nii et maja võib praktiliselt nimetada uusehitiseks.

Erinevalt teistest suvemõisadest on Budase suvemõisal siiski pikem ajalugu. Aastal 1682 asus selle kohal Ulenbroka mõis (Ullenbrockshof), mis aastal 1732 läks Heinrichsonide valdusesse ja sai nende järgi oma saksakeelse nime. Aastal 1766 said selle omanikeks Bieriņi mõisa omanikud Behrens von Rautenfeldid, seejärel mõisad liideti. 

Mõisa hooned asusid saarel, ühest küljest piiras neid Mārupīte oja, teisest küljest aga ojast algav ja selles lõppev kraav. Pärast Bieriņi mõisaga liitmist asus neid rentima J. G. Zeiberlich, kes rajas sinna võõrastemaja. Suvemõis rajati vanade hoonete asemele.

Viited

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Zemgale eeslinn
Riia mõisad
Suvemõisad
Borherti mõis

Borherti mõis, vanasti ka Grāve mõis (läti keeles Borherta muiža, Grāves muiža, Vites muiža, Līvena muiža või Fītinghofa muižiņa, saksa keeles Lievenhof, Wittenhof või Vitinghof) on mõis Lätis Riia linnas Bieriņi asumis peahoone aadressiga Zvārdes iela 1.

Borherti mõis tekkis ilmselt 16. sajandil. Mõisal on olnud palju omanikke, nende seas Lievenid ja Vietinghoffid. Aastal 1782 asus mõisa maadel ka Jeruzaleme kõrts, millest sai hiljem Altona mõis. Mõisa puidust peahoone püstitati 18. sajandi viiekümnendatel ja kuuekümnendatel aastatel, baroksel hoonel on ka rokokooajastule omaseid elemente. Teine hoone on pärit 19. sajandist. Lisaks neile kahele hoonele on osaliselt säilinud ka mõisa allee ja park.

Galerii

Välislingid
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)
Sissekanne Riia mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Zemgale eeslinn
Riia mõisad
Jeanne Moreau

Jeanne Moreau (; 23. jaanuar 1928 Pariis – 31. juuli 2017 Pariis) oli prantsuse näitleja, laulja, režissöör ja stsenarist.

Ta on mänginud näiteks filmides "Lift tapalavale" (1957), "Ohtlikud armusuhted" ja "Jules ja Jim" (1962).

Moreau alustas näitlejakarjääri 1947. aastal teatris Comédie-Française, filmides hakkas mängima väikseid rolle 1949. aastal.

1963. aastal avaldas Moreau heliplaadi. Hiljem on ta laulnud koos Frank Sinatra, Yves Duteil’ ja Etienne Dahoga.

1992 sai ta Veneetsia filmifestivalil elutöö Kuldlõvi ja 2003 Cannes'i filmifestivalil Kuldse Palmioksa. Lisaks on ta saanud filmifestivalidel naisosade eest Briti Filmi- ja Telekunsti Akadeemia ja Césari auhindu.

Ta mängis Ilmar Raagi 2012. aasta filmis "Eestlanna Pariisis" Pariisis elavat eestlannat.

Moreaud huvitasid eksiilis elavatest inimestest rääkivad stsenaariumid. Ta kandis enamikus filmides moekunstnik Chaneli rõivaid. Moreau elu moto oli mitte anda hinnanguid. Tema arvates on elu mõte armastus kunsti vastu. Moreau pidas oma eeskujuks kirjanikke. Moreau unistas tantsijaks saamisest, kuna tema ema oli trupi Les Girls tantsijanna. Siiski otsustas ta lõpuks teatrikarjääri kasuks, kuna soovis laval end teostada ja oma tundeid väljendada. Moreau tunnistas sisemise jõu olemasolu, kuid ei pidanud end usklikuks. Moreau pidas vabariiki abstraktsiooniks ning arvas, et maailm on 2012. aasta seisuga nagu vaatemänguühiskond, kus presidendid räägivad enda, mitte vabariigi nimel. Ta pidas Euroopa väljakutseks põlvkondade vahetumist. Moreau soosis loomulikku välimust ning arvas, et inimene ei peaks varjama aja kulgemist, vaid nägema välja vastavalt oma eale. Moreau arvates on televisioon muutunud teatrist ja kinost tähtsamaks, kuna teatris käiakse vähem ning teatrietendused jõuavad inimesteni televisiooni vahendusel. Moreau arvas, et kätte on jõudnud kordamise ajastu.

Ta pidas eestlasi toredateks ja sõbralikeks ning talle meeldisid ameeriklased väga. 

Moreau on olnud abielus režissöör William Friedkiniga. Nad elasid paar aastat koos Ameerika Ühendriikides New Yorgis.

Viited

Välislingid

Prantsusmaa filminäitlejad
Prantsusmaa filmilavastajad
Montmartre'i kalmistule maetud
Sündinud 1928
Surnud 2017
Zolitūde

Zolitūde (saksa keeles Solitude) on asum Lätis, Riia linna Zemgale eeslinna  osa pindalaga 2,888 km².  Asub Mūkupurvsist idas, Imantast lõunas, Šampēterisest ja Pleskodālest läänes. 20 145 elanikku (2010). 

Zolitūde asum on oma nime saanud Imanta asumis asunud samanimelise suvemõisa järgi, mille juurde rajati aastal 1989 Riia–Tukumsi vahelisele raudteeliinile Zolitūde rongipeatus. Nimi tuleneb prantsuse keelest, kus solitude tähendab üksildust. Kuigi suvemõisa hooned asusid Imantas, olid selle maad siiski põhiliselt Zolitūde asumi aladel. Lisaks on Zolitūde ja Imanta piiril veel Imanta peatus. Aastal 1877 liideti mõisa maad linnaga, aga reaalset ehitustegevust seal eriti ei olnud. Aastani 1910 asus asumi maadel hipodroom, lisaks toodeti lähedal asuvast rabast turvast. Aastal 1924 võõrandati mõisa maad ja anti need Riia linna kasutusse. Enne Läti okupeerimist Nõukogude Liidu poolt ehitati asumi aladele individuaalelamuid. Asumile iseloomulikud paneelmajad hakkasid kerkima alles aastast 1983. Aastal 2013 sai asum üle kogu maailma tuntuks Maxima kauplust tabanud varinguga.

Välislingid
Asumi koduleht (läti keeles) 

Zemgale eeslinn
Riia asumid
Seebistumisarv

Seebistumisarv on ühe grammi aine (rasva) seebistamiseks kuluv kaaliumhüdroksiidi kogus milligrammides. 

Seebistumisarv määratakse aine proovi ja KOH kaalutiste keetmisel etanooli lahuses ning reageerimata KOH tiitritakse HCl lahusega. Iseloomustab see aine koostisesse kuuluvate seotud (estritena) ja vabade rasvhapete keskmist molekulmassi (ahela pikkust). Seebistumisarv on happearvu ja estriarvu summa.

Vaata ka
Hüdrolüüs
Seebistumine

Orgaaniline keemia
Helmi Põld

Helmi Johanna Põld (aastani 1908 Helmi Einberg; 11. detsember 1882 Koigi (Nõmmküla-Koigi)– 4. oktoober 1969 Vancouver) oli eesti pedagoog.

Ta on lõpetanud aastal 1900 Rakveres Zeeh' Tütarlaste Kommertsgümnaasiumi, kus ta sai algkooliõpetaja kutse ja aastal 1907 Soomes võimlemisõpetaja kutse.

Ta töötas aastatel 1903–1905 õpetajana  algkoolis, aastatel 1905–1907 õpetajana Kursi kihelkonnas. Aastatel 1907–1940 töötas ta võimlemis- ja algkooliõpetajana Eesti Noorsoo Kasvatuse Seltsi tütarlaste gümnaasiumis. Nooruses töötas mõned aastad ka Venemaal koduõpetajana.

Ta oli üks emadepäeva tähistamise algatajaid Eestis, ta oli ajakirja Eesti Naine asutajaid ja aastatel 1923–1940 selle vastutav toimetaja. Samuti kirjutas ta lastenäidendi "Lumivalgukene" (1922) ja romaani "Sõduri kast" (1937). Samuti oli ta Eesti Naiste Karskusliidu juhataja ja Karskusseltside Kesktoimkonna liige. Oli Eesti Rahvaerakonna liige.

Aastal 1944 lahkus ta Saksamaale ja mõni aeg hiljem Saksamaalt Kanadasse.

Isiklikku 
Ta oli aastast 1908 abielus Peeter Põlluga. Nende poeg oli ajaloolase haridusega vaimulik Agu Põld, on emeriitvaimulik Toomas Põld, väimees (tütre Helme abikaasa) oli vaimulik Helmut Piir; tütrepoeg on vaimulik Gustav Piir, pojatütar on kirjandusteadlane Rutt Hinrikus.

Viited

Välislingid 
 http://entsyklopeedia.ee/artikkel/p%C3%B5ld_helmi
 http://isik.tlulib.ee/index.php?id=1017

Eesti pedagoogid
Eestlased Kanadas
Sündinud 1882
Surnud 1969
Liia Peterson

Liia Peterson (neiuna Liia Sein; sündinud 5. augustil 1930 Sõmeru vallas) on eesti meditsiinipedagoog ja arst-transfusionist.

Ta sündis vallasekretär August Seina tütrena. Ta on õppinud  algkoolis ja lõpetas aastal 1948 Rakvere Eesti Keskkooli. Aastatel 1948–1954 õppis ta Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonnas, mille lõpetas arstina.

Aastatel 1954–1962 töötas ta Tartus Vabariiklikus Meditsiinilises Keskkoolis hügieeni ja sisehaiguste õpetajana. Aastal 1962 sai tast Maarjamõisa Haigla veretalituse arst (transfusionist).

Isiklikku 
Ta abiellus aastal 1951 loomaarstiteadlase, hilisema Eesti Põllumajandusülikooli professori Karl Petersoniga; neil on kaks poega, vanem poeg Urmas Peterson on ülikooli geograafia õppejõud.

Tunnustused 
 2002 Eesti Punase Risti V klassi teenetemärk

Kirjandus 
 Helbe Merila-Lattik. Eesti arstid 1940–1960.

Eesti arstid
Eesti Punase Risti V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1930
Xasan Shiikh Maxamuud

Xasan Shiikh Maxamuud (araabia keeles حسن شيخ محمود; Ḩasan Shaykh Maḩmūd; sündinud 29. novembril 1955 Jalalaqsis) on Somaalia poliitik. Ta oli 16. septembrist 2012 kuni 8. veebruarini 2017 Somaalia president. 2022. aastal valiti ta taas presidendiks. 

Ta oli 2011. aastal üks Rahu ja Arengu Partei asutajaid ning on erakonna esimene esimees.

Tal on tehniline haridus. 1980. aastatel töötas ta muu hulgas tehnikakooli õppejõuna, 1990. aastatel muu hulgas konsultandina ÜRO ja mitmesuguste rahu- ja arenguprojektide juures ning UNICEFi haridusametnikuna Somaalias.

Aprillis 2013 valis ajakiri Time Xasan Shiikh Maxamuudi saja mõjukaima inimese hulka.

8. veebruaril 2017 parlamendis toimunud presidendivalimistel võitis ta esimese vooru, kuid kaotas teises voorus tugevalt endisele peaministrile Maxamed Cabdullaahi Maxamedile, misjärel tunnistas oma valimiskaotust ja loobus järgmises valimisvoorus osalemast. Samal päeval vannutati Maxamed uueks presidendiks.

15. mail 2022 valiti Hassan Cheikh Mohamoud presidendivalimistel taas Somaalia presidendiks.

Somaalia presidendid
Sündinud 1955
Tökat

Tökat (ka: kasetõrv, ladina Pix liquida) on kasetohust valmistatud tõrv, mida kasutati hobuserakmete ja vankrimäärdena, samuti nahksaabaste ja suuskade tõrvamiseks.

Kasekoorest valmistatud kasetõrva (pix Betulinae) on kasutatud ka rahvameditsiinis ekseemi ja psoriaasi ravimisel. Kasetõrvast destilleeritakse õli (Betulae oleum empyreumaticum retification).

Tökatit kasutatakse ka šampoonides ja seepides. Tökatiseepi kasutatakse akne vastu. Naturaalne tökatiseep ei kuivenda ega ärrita nahka; sellist seepi toodavad käsitsi nii tööstused kui käsitöölised. Samuti on tökatiseep efektiivne infektsioonide ärahoidmisel ja elavdab nahka mikrotraumadest ja intertrigost. Tökatiseepe ja -šampoone toodetakse peamiselt Venemaal.

Eesti ala talupoegade kasutatud tökat oli enamasti sisse toodud Venemaalt. Vähesel määral tehti tökatit ka Eestis.

Viited 
Kodumaised ja kasulikud tooted kasetohu tõrvast ehk tökatist https://www.facebook.com/kasetorv
Dendrophidion

Dendrophidion on maoperekond.

Klassifikatsioon
Perekonda Dendrophidion klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid:
 Dendrophidion apharocybe Cadle, 2012
 Dendrophidion atlantica Freire, Caramaschi & Gonçalves, 2010
 Dendrophidion bivittatus (Duméril, Bibron & Duméril, 1854)
 Dendrophidion boshelli Dunn, 1944
 Dendrophidion brunneum (Günther, 1858)
 Dendrophidion clarkii Dunn, 1933
 Dendrophidion crybelum Cadle, 2012
 Dendrophidion dendrophis (Schlegel, 1837)
 Dendrophidion graciliverpa Cadle, 2012
 Dendrophidion nuchale (Peters, 1863)
 Dendrophidion paucicarinatum (Cope, 1894)
 Dendrophidion percarinatum (Cope, 1893)
 Dendrophidion prolixum Cadle, 2012
 Dendrophidion rufiterminorum Cadle & Savage, 2012
 Dendrophidion vinitor Smith, 1941.

Levila 
Need maod on levinud Mehhikos, Kesk ja Lõuna-Ameerikas.

Viited

Välislingid 
Sissekanne ADW-s
Sissekanne Catalogue of Life-s
Sissekanne IUCN-is
Sissekanne NCBI-s
Sissekanne ReptileDB-s
Sissekanne saidil Wikispecies

Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit :fr:Dendrophidion seisuga 03.01.2014.

Colubrinae
Drymarchon

Drymarchon on maoperekond.

Klassifikatsioon
Perekonda Drymarchon klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid:
 Drymarchon caudomaculatus Wüster, Yrausquin & Mijares-Urrutia, 2001
 Drymarchon corais (Boie, 1827)
 Drymarchon couperi (Holbrook, 1842)
 Drymarchon margaritae Roze, 1959
 Drymarchon melanurus (Duméril, Bibron & Duméril, 1854).

Levila 
Need maod on levinud Ameerika Ühendriikide lõunaosas, Kesk ja Lõuna-Ameerikas.

Viited

Välislingid 
Sissekanne ADW-s
Sissekanne ITIS-es
Sissekanne IUCN-is
Sissekanne NCBI-s
Sissekanne ReptileDB-s
Sissekanne saidil Wikispecies

Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit :fr:Drymarchon seisuga 03.01.2014.

Colubridae
Eesti semiootika sügiskool

Eesti semiootika sügiskool on Eesti Semiootika Seltsi poolt korraldatav iga-aastane semiootika teemaline põhiliselt eestikeelne konverents.

Seda korraldatakse alates 1999. aastast.

Sügiskoolide teemad ja paigad
20 (2019) "Mundus ludens – mängiv maailm", Annimatsi
18 (2017) "Simulatsioon", Taevaskoja puhkekeskus, Taevaskoja
17 (2016) "Keelsus", Taevaskoja puhkekeskus, Taevaskoja 
16 (2015) "Peitumus/Nähtumus", Mammaste tervisespordikeskus, Mammaste
15 (2014) "Sees ja väljas", Peramaa puhkekeskus, Rõka küla
14 (2013) "Nägu ja naba", Mooste
13 (2012) "Tartu semiootika 180", Kääriku
12 (2011) "Teos kultuuris", Viljandi
11 (2010) "Objekt, subjekt", Kopra talu, Tuhalaane küla
10 (2009) "Mängult ongi päris", Mooste
9 (2007) "Semiootika elamise filosoofiana: kas, ja kuidas siis, või mispärast siiski mitte?", Kiidjärve
8 (2006) "Semiootika metodoloogia", Tartu ja Kääriku
7 (2005) "20. sajand semiootilisis peegleis: kirjandus, ajalugu, filosoofia", Tartu
6 (2004) "Ideoloogilised märgiprotsessid kultuuris", Kääriku
5 (2003) "Euroopa - uus ja vana", Põltsamaa
4 (2002) "Kaasaegne eesti kultuur ja kultuuriteooria", Põltsamaa
3 (2001) “Integratsioon ja identiteedid”, Kääriku
2 (2000) Vana-Otepää
1 (1999)

Vaata ka
Tartu Semiootika Suvekool

Välislingid
Sügiskoolist

Semiootika
Eesti konverentsid
Eesti teadus
Dzērbene

Dzērbene (eesti keeles varem ka Serbeni, varasem nimetus Dzērbenes muiža) on küla (lielciems) Lätis Cēsise piirkonnas, Dzērbene valla halduskeskus.

Külas asus varem Dzērbene raudteejaam, mis suleti aastal 1999. Dzērbene lennuväli jääb Taurene valda. Bussipeatustest jäävad külla Ambulance, Dzērbenes stacija, ja Dzērbene.

Asulat mainiti esmakordselt kirjasõnas, kui 1357. aastal rajati sinna Dzērbene piiskopilinnus. Hiljem ehitati purustatud linnuse kohale Dzērbene mõisa härrastemaja. Aastail 2009-2021 jäi küla Vecpiebalga piirkonda.

Dzērbenes asub Dzērbene kirik, mis oli ka Dzērbene kihelkonna kirikuks. Külas kasvab looduskaitsealune  Dzērbene lossi tamm. Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all kirik ja selle kantsel, orelipink, orelirõdu ning altar, Dzērbene kirikumõisa ahi, Dzērbene piiskopilinnus ja Kõrgemäe (Augstais kalnsi) muinaslinnus. Kohaliku kaitse all on Dzērbene keskaegne kalmistu.

Dzērbenes elas 2007. aasta seisuga 610 inimest ja aasta 2015 seisuga 509 inimest. Aastal 2018 oli elanikke 496, aastal 2019 aga 480.

Seal tegutsevad kool, muusikakool, kultuurikeskus, postkontor ja raamatukogu. Dzerbenes asuv 100 puurauk on Dzerbene kihistu stratotüübiks, ka kihistu on oma nime saanud selle küla järgi.

Viited

Cēsise piirkonna külad
Dzērbene kihelkond
Pleskodāle mõis

Pleskodāle mõis (Pleskodāles muiža) oli mõis Lätis Riia linnas Pleskodāle asumis; selle peahoone asus aadressil Kalnciema iela 160. 

Pleskodāle mõisa on esimest korda mainitud aastal 1689, mil Dahlid ostsid selle Elsingitelt. Suguvõsa nime järgi hakati kohta kutsuma Dahlide mõisaks, lätipäraselt Dālhof või Dālenhof. Aastast 1764 olid mõisa omanikeks Blieskod (Plieske, Plisko, Pliskais). Kahe omaniku peale tuligi kokku Pleskodāle, vanasti ka Pliske Dale. Kui aastal 1833 ostis mõisa Riia litograafilise trükikoja omanik Kārlis Hausvalds, oli mõisa nimi juba kindlalt paigas. Kui Teise maailmasõja ajal kolis asumisse lastekodu, läksid mõisa hooned (lauda, kanala, aida) lastekodu kasutusse. Uuendustööde käigus hävisid kõik mõisakompleksi hooned. Säilinud on vaid mõisale kuulunud ja kompleksist veidi eemal asunud Kalnciema iela ääres asuv kõrts.

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil (läti keeles)

Riia mõisad
Šampēterise mõis

Šampēterise mõis (läti keeles Šampētera muiža; saksa keeles Hof Champêtre) oli poolmõis Lätis Riia linnas Pleskodāle asumis; selle peahoone asus aadressil Vecaines iela 1.

Šampēterise mõis tekkis aastal 1782, mil Anna Ulrika von Vietinghoff liitis talle kuulunud Prästingshofi ja Ludendorfshofi mõisa. Aastast 1795 läks mõis Igelströmide valdusse. XIX sajandil hakati mõisa maadele rajama tööstusettevõtteid, millest kujunes hiljem Šampēterise asum. Millalgi XIX sajandi lõpus või XX sajandi alguses omandasid mõisa Derkid, neile kuulus mõis kuni võõrandamiseni aastal 1930.

Mõisa barokne puidust peahoone ehitati XVIII sajandil. Teise maailmasõja ajal asus hoones Saksa sõjaväe laatsaret. Pärast sõda oli hoone kasutusel tekstiilivabriku Sarkanā Tekstilniece tööliselamuna. Halvas seisukorras hoone lammutati 1998. aastal. Mõisakompleksist on säilinud vaid paar tiiki ja mõned pargis asunud puud.

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil (läti keeles)
Sissekanne Läti mõisate saidil, fotod (läti keeles)

Riia mõisad
Zemgale eeslinn
Torņakalns

Torņakalns on asum Lätis, Riia linna Zemgale eeslinna osa pindalaga 3,210 km². Asub Āgenskalnsist idas ning Ziepniekkalnsist, Atgāzenest ja Bieriņist põhjas. 7406 elanikku (2010). Saksa keeles oli piirkonna nimi Thorensberg. 

Torņakalns on nime saanud Daugava jõe ääres asunud vahitorni (Pārdaugavas Sarkanais tornis) järgi. Asum on olnud läbi aegade jõe ületamiseks sobiv koht, ka tänapäeval algavad Torņakalnsist kolm üle Daugava viivat silda. Asumis on Torņakalnsi raudteejaam, Riia raudteejaamast lääne suunas minnes esimene. Tornakalnsi jaama läbivad nii Tukumsi kui ka Jelgava suunas sõitvad rongid.

Ajalugu

Keskajal oli lisaks vahitornile asumis Mārupīte ojal veel Marija vesiveski, mille järgi sai oja nime (lätipäraselt oli Maarja Māra). Riia linnale kuulunud veski hävis Esimese maailmasõja ajal.

17. sajandil asus Torņakalnsi aladel kaks lätlaste küla – vahitorni juures Zeme ja jõest kaugemal Pusāķu. Rootsi ajal olid piirkonnas 1621. aastal ehitatud Rootsi kaitserajatis Cobroni skans (rootsi keeles Cobrons skans, läti keeles Kobronskansts), rootsi väejuhi kindralmajor Samuel Cockburni järgi, kes osales Poola-Rootsi sõjas aastatel 1621–1625 Liivimaal. 1642. aastal ehitati kantsi kindlustamiseks veel Daugava tagune punane torn. Põhjasõja järel ehitati uus kindlusehitis Peeter I ehk Oranienbaumi kants.

18. sajandil tekkisid asumi aladele veel Altona mõis ja Blocki mõis, esimesed ehituskrundid eraldati asumis aastal 1688, kuid suurem osa vanadest hoonetest põletati 1812. aasta sõja ajal maha, kui Prantsuse väed liginesid Riia linnale. Ka asus seal Igelströmide mõis, mille asukoht pole täpselt teada. 

Aastal 1868 rajati Torņakalnsi raudteejaam, mis oli algselt Riia–Jelgava raudteeliini lõppjaamaks. Pärast sildade valmimist hakkas asum hoogsamalt kasvama, ehkki jaama tähtsus mõnevõrra kahanes. Aastal 1894 valmis asumis arhitekt Kochi projekti põhjal luterlik kirik. 

Bermondtiaadi ajal toimusid Torņakalnsis ägedad lahingud. 

Aastal 1941 kasutati Torņakalnsi raudteejaama küüditamisel, raudteejaama juures on ohvrite mälestusmärk.

Torņakalnsi ja Āgenskalnsi vahel asub Mārupīte oja kallastele aastal 1808 rajatud Arkaadia park (Arkādija parks). Ka asub ojal endise Marija veski tiik (Māras dīķis).

Viited

Välislingid

Asumi koduleht (läti keeles)
Asum portaalis Cita Riga (läti keeles)

Zemgale eeslinn
Riia asumid
Altona mõis

Altona mõis (läti keeles Altonas muižiņa) oli poolmõis Lätis Riia linnas Torņakalnsi asumis peahoone aadressiga O. Vācieša ielā 19.

Aastal 1782 asus Borherti mõisa maadel Jeruzaleme kõrts. Esimene teadaolev kõrtsmik oli Jacob Bick, Riiast pärinev 42 aastat vana endine müürsepp. Kõrts kuulus veel Carl Ernst Lessingile ja Teodor Heinrich von Schröderile, kelle ajal (XIX sajandi algul) kõrtsist sai poolmõis.

Aastast 1812 on teada, et mõisa juurde viiv tee kandis Altona tee nime (tänapäeval O. Vācieša ielā). XIX sajandil oli mõis populaarne kontsertide pidamise paik, samuti oli see armastatud jaanitulel käimise paigaks. Tollal kuulus mõis advokaat Röderile.

Mõisa barokne peahoone pärineb ilmselt XVIII sajandist. Hoonel oli kaks tiiba, mis seisid eraldi, kuni XIX sajandi seitsmekümnendatel aastatel need ühendati. XX sajandil elas majas luuletaja Ojārs Vācietis, praegu asub seal tema majamuuseum. 

Mõisa kõrvalhooned asusid kaugemal. Mārupīte ojal Marija vesiveski tiigi ääres asus üks klassitsistlikus stiilis hoone, ka oli ojal mõisale kuuluv vesiveski. Üle tiigi viis hoone juurest puidust sild.

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil; fotod (läti keeles)
Teine sissekanne Riia mõisate saidil (läti keeles)

Zemgale eeslinn
Riia mõisad
Blocki mõis

Blocki mõis (Bloka muižiņa) oli poolmõis Lätis Riia linnas Torņakalnsi asumis peahoone aadressiga Vienības gatvē 27. Saksa keeles Blocksches Höfchen.

Blocki mõisa klassitsistlik peahoone püstitati XIX sajandi algul Scheibede poolt. Aastal 1852 ostis maja ja selle ümbruses olevad maad kapten Eduard Block, kes saavutas maadele poolmõisa staatuse. Aastal 1894 hakkas mõisamajas tegutsema apteek, mis tegutses seal aastani 1937. Kuna mõisa maadest oli suurem osa ehituskruntideks müüdud, siis jäi Blocki mõis võõrandamisprotsessist kõrvale. Pärast Läti iseseisvumist sai XX sajandi kolmekümnendatel aastatel mõisa omanikuks J. Benšons.

Aastail 1952–1954 restaureeriti mõisa peahoone (esimene kultuurimälestis, mis Riias pärast Teist maailmasõda renoveeriti) ja kohendati seal tegutsema hakanud raamatukogu vajadustele. Aastal 2000 soovis hoonet ära osta Lido, ent tehing jäi pooleli. Aastast 2006 kuulub kinnisvarafirmale Capitolia Group. Hoones asusid bürooruumid, ent seoses majanduskriisiga jäi maja tühjaks.

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil; fotod (läti keeles)
Infot mõisa kohta; fotod (läti keeles)

Zemgale eeslinn
Riia mõisad
Hay mõis

Hay mõis (läti keeles Haija muiža) on suvemõis Lätis Riia linnas Āgenskalnsi asumis; selle peahoone asus aadressil Daugavgrīvas ielā 25. Saksa keeles Hay Hoffchen.

Suvemõis rajati XVIII sajandi keskel Švarcmuiža mõisa maadele. Esimene omanik oli Karl Berens. Algul nimetas ta oma villa hollandikeelse sõnaga Schoongesicht, mis tähendas "ilus vaade". Tema juures mõisas peatusid sellised filosoofid nagu Johann Georg Hamann ja Johann Gottfried von Herder. Sajandi lõpus ostis mõisa inglasest kaupmees John Hay, kelle nimest tuleb ka mõisa praegune nimi. Hilisemad omanikud olid Sketerid, Martinid ja Lehmannid.

Mõisa barokne peahoone pärineb ilmselt XVIII sajandi keskpaigast. XX sajandi algul rajati tänava poole rõdu. XX sajandi lõpus kavatseti hoone restaureerida, ent erastamine tuli vahele ja nii jäigi hoone avariilisse seisukorda.

Mõisa juures on ka väike park, kus asub nn Filosoofide allee (Philosophengang).

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil; fotod (läti keeles)
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Riia mõisad
Zemgale eeslinn
Kurzeme rajoon
Āgenskalnsi kirikumõis

Āgenskalnsi kirikumõis on kirikumõis Lätis Riia linnas Āgenskalnsi asumis peahoonetega aadressidel Mārtiņa ielā 3 ja Baložu ielā 27. 

Āgenskalnsi kirikumõis on Riias ainulaadne, kuna teiste kirikumõisate hooned pole säilinud. Kui Āgenskalnsi rajati luterlik kirik, siis hakkas seal koos käima kaks kogudust – lätlased ja sakslased. Mõlemal kogudusel oli ka oma pastor.

Aastail 1852–1853 ehitati läti koguduse õpetaja maja aadressil Mārtiņa ielā 3. Klassitsistlikus stiilis maja ehitas ehitusmeister Krüger. Hoones oli ruumid ka kooli jaoks ning seal hakkas tegutsema algkool. Esimeseks pastoriks oli Adam Robert Stark.

Algul ühtne kogudus jagunes XX sajandi alguseks saksa ja läti kogudusteks. Nii ehitati aastal 1902 saksa koguduse õpetaja jaoks uus maja. Hoone projekti autor oli Wilhelm Bockslaff. Tänapäeval asub hoones muusikakool.

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil; fotod (läti keeles)
Teine sissekanne Riia mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Riia mõisad
Zemgale eeslinn
Kurzeme rajoon
Hartmanni mõis

Hartmanni mõis (läti keeles Hartmaņa muiža, ka Portu muižiņa ja Fengeru muižiņa) on suvemõis Lätis Riia linnas Āgenskalnsi asumis aadressidel Kalnciema iela 28 ja 30. Saksa keeles Hartmannsches Hoffchen.

Suvemõis rajati 18. sajandi lõpus Švarcmuiža mõisa maadele. 19. sajandi alguses oli omanikuks inglasest kaupmees Jacob Collins. Maja nr 30 kuulus algul Johann Blumbergile, hiljem Johann Gottfried Peltzile ja Georg Portile. Järgmiseks mõisa omanikuks oli (aastast 1924) Johanna Gertrude Fengere, kes omandas mõlemad krundid ja abiellus hiljem Riia Suurgildi vanema Wilhelm Hartmanniga. Sellest ajast peale kannab paik Hartmanni mõisa nime. Hilisemateks omanikeks olid Clodtid ja Osten-Sackenid.

Barokne hoone Kalnciema iela 28 ehitati aastal 1786. Hiljem on seda restaureeritud ja uuendatud, lisandunud on klassitsistlikke elemente. Oletatakse, et hoone projekteeris Christoph Haberland. Sama arhitekt projekteeris ka teise mõisa juurde kuuluva hoone Kalnciema iela 30, mis on juba klassitsistlik. Seda maja nimetatakse uueks peahooneks, kuigi ka see hoone valmis aastal 1786.

Aastal 1842 andis mõisas kontserdi Ferenc Liszt.

Lisaks kahele elumajale on mõisa juures on ka küün.

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil; fotod (läti keeles)
Sissekanne Riia mõisate saidil; fotod (läti keeles)
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Riia mõisad
Zemgale eeslinn
Kurzeme rajoon
Eduard Kussal

Eduard Kussal VR II/3 (9. mai 1895 Vastse-Kuuste vald – 23. mai 1949 Komi ANSV) oli eesti kaitseliitlane.

Ta oli Kaitseliidu Tartumaa maleva Maarja kompanii kaitseliitlane.

Ta arreteeriti 17. detsembril 1944 Kudina vallas. 27. oktoobril 1945 mõisteti talle tribunali all §58-1a ja §58-11 järgi karistuseks 18 aastat vanglat ja 5 aastat vanglat. Ta on olnud vanglas Komi ANSV-s Vorkutlagis ja Intalagis.

Eduard Kussal võttis osa I maailmasõjast. Teenistust alustas ta keisriväes 171. tagavarapolgu koosseisus Krasnoje Selos ja lõpetas I Eesti rügemendis, mille koosseisus võttis osa lahingutest Saksa keisririigi vägede vastu. Eesti vabadussõja ajal oli alates 1. veebruarist 1919 Tartu Kaitsepataljoni 5. kompanii rühmaülem. 24. veebruarist kuni 24. aprillini 1919 võttis osa lahingutest Hopa, Mõniste ja Kasaritsa rajoonis. Märtsis 1919 sai Mõniste mõisa juures kergelt haavata. Teist korda sai raskelt haavata 24. aprillil 1919 Vana-Kasaritsa mõisa all. Paranedes jätkas Eduard Kussal sõdimist, kuid nüüd juba 8. Jalaväerügemendis. See rügement kuulus II diviisi koosseisu, keda juhtis alampolkovnik Viktor Puskar. Selle rügemendi II kompanii ja II rühma ülemana võttis vanemallohvitser Eduard Kussal osa rasketest lahingutest Põtalovo ja Narva all.

Kohe pärast Vabadussõja lõppu oli Eduard Kussal Tartumaa Maleva Voldi malevkonna Kudina-Maarja kompanii rühmaülem. Samal ajal oli Eduard Kussal tegev ka Maarja-Magdaleena Vabatahtlikus Tuletõrje Ühingus, 1925–1944 oli selle ühingu jaoskonna juhataja ja varahoidja. Alates 1934. aastast oli Eduard Kussal Jõgeva divisjoni Kudina kompanii II rühma pealik.

Tunnustused 
 Vabadusristi II liik 3. järk
 Kotkaristi kuldrist 
 Kaitseliidu Valgeristi teenetemärk  
 Kaitseliidu Tartu maleva rinnamärk 
 Eesti ja Läti vabadussõja mälestusmärgid 
 Vabatahtliku Tuletõrjeühingu (VTÜ) kuldmedal

Viited 

Vabadusristi II liigi 3. järgu kavalerid
Kaitseliidu Tartumaa maleva liikmed
Kotkaristi kuldristi kavalerid
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1895
Surnud 1949
Vello Kallas

Vello Kallas (16. juuli 1942 Tallinn – 6. november 2013 Tallinn) oli eesti margikunstnik.

Vello Kallas sündis 16. juulil 1942 Tallinnas Kalamajas. 

1949. aastal alustas kooliteed Tallinna I Keskkoolis. Juba 10-aastaselt jäi ta orvuks. Pärast põhikooli lõpetamist asus tööle tehases Juveel. 

Ta põgenes aastal 1967 Soomes turismigrupist, kust ta jõudis Rootsi. Rootsis olles töötas mitmes ettevõttes, pikemalt Rootsi Riigipanga Väärtpaberite trükikoja graafilise vormi ja gravüüri osakonnas, kus ta tegeles võltsimiskindlate väärtpaberite kujundamisega. Märkimist väärib fakt, et Kallas joonistas Elmar Ojaste ja Vambola Hurda koostatud Eesti postiajaloo käsiraamatusse üle 4000 templijäljendi. 

Veel enne Eesti iseseisvuse taastamist – 1990. aastal – hakati ette valmistama Eesti oma postmarkide trükkimist. Kui postmargikavandite konkurss ei andnud korraldajaid rahuldavat tulemust, siis pöörduti Vello Kallase poole. Vello pakkus uute Eesti postmarkide motiiviks riigivapi motiivi. Professionaalina turvatrükiste alal ei piirdunud ta joonisega kavandist, vaid graveeris selle ja esitas omapoolse pakkumise proovitrükina. Tema kavand võeti vastu ning Vello Kallas jätkas oma kavandite viimistlemist. Vello Kallasest ei saanud ainult esimeste uute Eesti postmarkide kujundaja, vaid ka oluline abimees Eesti Postile nende trükkimise korraldamisel ja kvaliteedi tagamisel. 

Vello Kallase kujundatud käibemarkide sarjas ilmus aastail 1991–1998 kokku 47 marki. Lisaks sellele kujundas ta 1991. aastal ilmunud Eesti lipuga margi ja 1994. aastal ilmunud Rootsi kuninga Gustav II Adolfi juubelimargi ning 1993. aastal kaks Eesti Posti eritemplit. Rahvusvaheline Eesti Filatelistide Selts ESTONIA valis Vello Kallase auliikmeks ning tunnustas tema suurt tööd Eesti postiajaloo jäädvustamisel ja postmarkide kujundamisel oma teeneteristiga. 

Pärast Eesti iseseisvuse taastamist sai Vello Kallas taas oma sünnimaad külastada. Lühikestest külastustest said siin veedetud suved ja edasi uuesti elama asumine Tallinna. Vello Kallas suri 6. novembril 2013 Tallinnas. Meister on lahkunud, kuid tema töö tulemused on jäänud. Nii Eesti postiajaloost kirjutatud trükistesse, kui ka Eesti postmarkide korjajate albumitesse.

Vello Kallase  pärand, sh erinevad proovid ja nummerdatud suveniirlehed, on Postimuuseumi kogudes õnneks üsnagi hästi esindatud.

Vello Kallase motoks läbi elu on olnud „finnas men inte synas – olla nähtamatu“.

Välislingid
  Omad piiri tagant aitasid margid taas käibele Tartu Postimees, 24. jaanuar 2012
 https://refs.ee/images/failid/Vello_Kallas-Vapimargi_synd.pdf
 https://www.ohtuleht.ee/122258/rootsi-kuningapaar-sai-kumneid-kingitusi

Eesti kunstnikud
Eestlased Rootsis
Sündinud 1942
Surnud 2013
Õud-lõgismadu

Õud-lõgismadu ehk kaskavela (Crotalus durissus) on lõgismao perekonda kuuluv maoliik. Teda peetakse mürkmaoks.

Klassifikatsioon
Õud-lõgismaol klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised alamliigid:
 Crotalus durissus cumanensis Humboldt, 1811
 Crotalus durissus durissus Linnaeus, 1758
 Crotalus durissus marajoensis Hoge, 1966
 Crotalus durissus ruruima Hoge, 1965
 Crotalus durissus terrificus (Laurenti, 1768)
 Crotalus durissus trigonicus Harris & Simmons, 1978
 Crotalus durissus unicolor Lidth de Jeude, 1887
 Crotalus durissus vegrandis Klauber, 1941.

Levila 
See maoliik on levinud Mehhikos, Belize'is, Guatemalas, Hondurases, El Salvadoris, Nicaraguas, Brasiilias, Venezuelas, Colombias, Guyanas, Surinames, Prantsuse Guajaanas, Argentinas, Paraguays, Boliivias ja Uruguays.

Viited

Välislingid 
Sissekanne CITES-is
Sissekanne ITIS-es
Sissekanne IUCN-is
Sissekanne NCBI-s
Sissekanne ReptileDB-s
Sissekanne saidil Wikispecies

Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit :fr:Crotale cascabelle seisuga 04.01.2014.

Rästiklased
Magic: The Gathering

"Magic: The Gathering" (lühend MTG, nime lühivorm "Magic") on üks maailma esimesi kogumiskaardimänge. 

Mängu töötas välja Richard Garfield, 1993. aastal hakkas seda tootma Ameerika Ühendriikide rollimängufirma Wizards of the Coast, millest hiljem on saanud mängutootja Hasbro tütarfirma. "Magic" on jätkuvalt elujõuline, hinnanguliselt on sellel kaksteist miljonit mängijat . "Magicut" mängivad kaks või enam mängijat, kasutades trükitud või virtuaalset kaardipakki (mängu ametlikus veebiversioonis "Magic: The Gathering Online" või muudes mänguprogrammides).

Mängu sisu
Iga mäng kujutab endast lahingut võimsate võlurite (planeswalkers – ligikaudses tõlkes 'maailmade vahel kõndijad') vahel, kes kasutavad kaartidel kujutatud loitse, võlujõuga esemeid ja olendeid vastasega võitlemiseks. Kaardid kasutavad viit tüüpi mana, mida tähistatakse värvikoodidega (valge, must, sinine, punane ja roheline). "Magicus" võitmiseks on vaja nii õnne kui ka strateegiat. Ehkki mängu algne kontseptsioonis kasutati rohkelt motiive rollimängudest nagu "Dungeons & Dragons", ei sarnane "Magicu" mängimine kuigivõrd fantaasiapõhiste rollimängude mängimisega, kuid selles on ka märksa enam kaarte ja keerukamad reeglid kui traditsioonilistes kaardimängudes.

Turniirid
Wizards of the Coast on töötanud välja rahvusvahelise turniirisüsteemi, samuti on tekkinud elukutseliste mängijate kogukond ja ulatuslik kasutatud kaartide turg. Haruldaste kogumisobjektidena ja mängu väärtuse tõttu võivad "Magicu" kaardid olla ka rahaliselt suure väärtusega. 2005. aastal müüdi üks "Black Lotus" 20 000 USA dollari eest.

Mängust ilmub alatasa uusi versioone, kus on muudetud kaartide sisu, mängumaailmu ja reegleid.

Viited

Kirjandus

Välislingid

 MagicTheGathering.com – mängu ametlik koduleht
 Magic Academy – strateegiaarhiiv alustavatele ja kesktaseme mängijatele
 Gatherer – mängu "Magic: The Gathering" ametlik kaartide andmebaas
 The DCI.com – ettevõtte Wizards of the Coasti ametlike turniiride koduleht
 Magic Online – mängu "Magic: The Gathering" ametlik koduleht

Kaardimängud
Rochus Misch

Rochus Misch (29. juuli 1917 – 5. september 2013) oli Saksamaa sõjaväelane. 1940. aasta aprillist kuni 1945. aasta aprillini oli ta Adolf Hitleri telefonist, ihukaitsja ja käskjalg.

Põhikooli lõpetamise järel töötas Rochus Misch maalrina. SS–iga liitus ta 1937. aastal. 1939. aasta septembris sai Misch Poolas Modlini lahingus raskesti haavata. Teda autasustati teise klassi Raudristiga. Tervenemise järel sai ta oma endise kompaniiülema soovitusel tööle Adolf Hitleri peakorterisse. Seal töötas ta kuni Hitleri surmani. 1. mail 1945 vabastas Joseph Goebbels ta ametikohustuste täitmisest. 2. mail lahkus Misch Hitleri punkrist ning püüdis põgeneda, kuid langes Punaarmee sõdurite kätte vangi. Nõukogude Liidus hoiti teda kinni muuhulgas ka Butõrka vanglas, kus teda tunnistuste saamiseks piinati. Misch pääses vangistusest koju 1953. aasta detsembris.

Seejärel töötas Rochus Misch erinevatel tööaladel, muuhulgas pidas värvide ja sisustuskaupade poodi.

2008. aastal avaldas ta mälestusteraamatu "Der letzte Zeuge: Ich war Hitlers Telefonist, Kurier und Leibwächter" ("Viimane tunnistaja : ma olin Hitleri telefonist, käskjalg ja ihukaitsja").

Viited

Saksamaa sõjaväelased
Sündinud 1917
Surnud 2013
Švarcmuiža mõis

Švarcmuiža mõis (läti keeles Švarcmuiža, vanasti ka Hāgenu muiža) oli poolmõis Lätis Riia linnas Āgenskalnsi asumis peahoone aadressiga Daugavgrīvas ielā 19/21. Saksa keeles Schwartzenhof või Hagenshof.

Ajalugu
17. sajandil kuulusid sealsed maad Heinrich von Hagenile. Toona nimetati mõisaniku järgi Hageni mõisaks ja piirkond sai selle järgi nimeks Āgenskalns. Sajandi lõpus said mõisa omanikuks Berensid. 

18. sajandi algul sai mõisa omanikuks, Johanna Sophia Schwartziga, (sündinud Berens) (1750–1806) abiellunud Riia bürgermeister Adam Heinrich Schwartz (1740–1800) ja mõis sai nimeks Švarcmuiža mõis. 19. sajandil jagati suur osa mõisa maadest ehituskruntideks. Schwartzide pere kätte jäi mõis kuni Läti iseseisvumiseni.

Mõisahoone
Mõisa peahoone ehitati aastal 1850. Pärast Teist maailmasõda oli hoone sõjaväe käes, ent XX sajandi seitsmekümnendatel aastatel jäi hoone tühjaks. Aastal 1997 hoone restaureeriti ja seal asub praegu Läti Riigiarhiivi osakond. 

Aadressil Daugavgrīvas ielā 28 asub aastal 1757 püstitatud barokne hoone, mis oli ajal, mil mõis veel Hagenitele kuulus, karjamõis. Hiljem oli see kasutusel mõisavalitseja majana.

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil; fotod (läti keeles)
Karjamõis Riia mõisate saidil; fotod (läti keeles)
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)
Schwartzenhof (Riga) (saksa keeles)
Riia mõisad
Zemgale eeslinn
Kurzeme rajoon
Piņķu kihelkond
Pokémon

Pokémon (jaapani keeles ポケモン) on meediafrantsiis ja kaubamärk, mille omanik on Jaapani arvutimängukompanii Nintendo. Pokémoni lõi 1996. aastal Satoshi Tajiri.

Algselt kuulusid Pokémoni sarja paar omavahel seotud Game Boy konsooli arvutirollimängu. Nüüdseks on Pokémonist saanud kogu maailmas edukuselt teine arvutimängupõhine meediafrantsiis, mis jääb alla üksnes Nintendo end Mariole. Pokémoni sarjas on ilmunud multifilmid, koomiksid, kogumiskaardimäng, mänguasjad, raamatud jms. 2006. aastal tähistati Pokémoni 10. aastapäeva ja 2010. aastaks oli arvutimänge (sh mängukonsooliversioone nagu Pikachu Nintendo 64-le) kokku müüdud üle 200 miljoni eksemplari. 2005. aasta novembris teatas 4Kids Entertainment, mis oli hallanud Pokémoni mänguväliseid litsentse, et ei pikendanud lepingut Pokémoni esindamiseks. Sellest peale tegeleb kõigi litsentsidega väljaspool Aasiat Jaapani ettevõtte Pokémon Co. tütarfirma The Pokémon Company International (varem Pokémon USA Inc.).

Nimi Pokémon on ingliskeelse väljendi Pocket Monsters ('taskukoletised') jaapani transkriptsiooni romaniseeritud lühend: ポケットモンスター Poketto Monsutā.

Nimi Pokémon tähistab mitte üksnes Pokémoni frantsiisi, vaid ka väljamõeldud olevuste liike, mida Pokémoni sarjas kaheksanda põlvkonna toodete avalikustamisel oli kokku üle 900.

Väärtuslikud Pokemonid

Väga Väärtuslik 
 Bulbasaur, Charmander, Squirtle, Pikachu, Electabuzz, Machop, Grimer, Rhyhorn, Voltorb, Lickitung, Scyther, Pinsir, Tangela, Omanyte, Kabuto, Girafarig, Stantler
 Yanma, Chikorita, Cyndaquill, Totod, Misdreus, Houndour, Larvitar

Peaaegu Müütiline 
 Lapras, Snorlax, Porygon, Hitmonlee, Hitmonchan, Chansey, Aerodactyl
 Miltank, Mareep, Togetic, Hitmontop, Unown

Praegu Pole Saadaval

Delibird ja Smeargle

Viited

Kirjandus
 Tobin, Joseph, ed. Pikachu's Global Adventure: The Rise and Fall of Pokémon. Duke University Press., February, 2004. ISBN 0-8223-3287-6

Välislingid

Pokémoni ametlik Jaapani koduleht
Pokémoni USA koduleht
Pokémoni ametlik Suurbritannia koduleht
Kaardimängu Pokémon Trading Card Game ametlik USA koduleht
Bulbapedia, kogukonna hallatav Pokémoni viki
Rare Pokemon List

Mänguasjad
Arvutimängud
Popkultuur
Koomiksid
Anime
Jaapani kultuur
Pārdaugavas Sarkanais tornis

Pārdaugavas Sarkanais tornis (tõlkes Daugava tagune punane torn) oli keskaegne vahitorn Lätis Riia linnas Torņakalnsi asumi territooriumil umbkaudse aadressiga Jelgavas iela 19 või Vienības gatve 10. Saksa keeles Roter Turm, ladina keeles Turris antiqua trans Dunum.

Torni püstitamise täpset aega pole teada, esimest korda mainitakse seda kui vana hoonet. Hoone püstitati kas XIII või XIV sajandil. Teada on, et aastal 1242 ehitas Liivi ordu Daugava jõe kaldale Riia linna vastu kivihooned, seega on tõenäoline, et ka torn pärines just sellest aastast. Samas kirjutati aastal 1612, et torn sarnaneb arhitektuuri poolest väga XIV sajandi Preisimaa gooti stiilis kindlusehitistega.

Neljakorruseline torn oli ehitatud nii maakividest kui punastest tellistest. See asus paigas, kust möödusid nii Bauska kui ka Jelgava suunas minevad teed. Torni täpne kõrgus pole teada, aga vanadelt piltidelt võib näha, et torni tipp ulatus Riia linnamüürist tublisti kõrgemale.

Torni kasutati XVII sajandini, mil rootslased rajasid Mārupīte oja äärde väejuht Kobroni järgi nimetatud Kobrona Skanste kindluse. Torn jäi küll rajatud kaitsesüsteemi osaks, aga seda peeti aegunuks ning see jäeti hooletusse. Kui Vidzeme alad Venemaaga liideti, siis kõrvaldati see kindlus sõjaväeliste objektide nimekirjast ja anti tsiviilkasutusse. Seda, mil torn lõplikult lagunes, ei ole teada.

Torni kui väljapaistva maamärgi järgi on oma nime saanud Torņakalnsi asum.

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil; pildid (läti keeles)

Riia ajalugu
Rītabuļļi

Rītabuļļi (ka Buļļi)  on asum Lätis, Riia linna Kurzeme rajooni osa pindalaga 7,497 km². Asub Buļļi saarel  Daugavgrīvast läänes. 249 elanikku (2010).

Vaatamata mere lähedusele ulatub Rītabuļļi kõrgeim koht 14 meetrit üle merepinna. Asum on üks rohelisemaid piirkondi Riia linnas. Aastast 1755 eraldab asumit Jūrmalast Lielupe jõgi. Jõe vana säng – Buļļupe – on asumi lõunapiiriks. Asumi territooriumil asub Piejūra looduspark.

Aastal 1495 kuulusid need maad Buļļi mõisale. Toona oli asumi territooriumil kaks küla – Rītabuļļi (Bullēni) ja Vakarbuļļi (Buļļugals). Riia linna koosseisu arvati need alad pärast Läti iseseisvumist. 20. sajandi kolmekümnendatel aastatel hakati asumi maale rajama suvilaid.

Välislingid

Asumi koduleht (läti keeles)

Riia asumid
Kurzeme rajoon
Baldur von Schirach

Baldur Benedikt von Schirach (9. mai 1907 Berliin – 8. august 1974 Kröv an der Mosel) oli Saksamaa poliitik ja noorsoo-organisatsioonide juht.

Baldur von Schirachi isa Karl Baily Norris von Schirach oli sõjaväelane, kes errumineku järel töötas teatridirektorina. Baldur von Schirachi ema Emma Lynah Tillou Bailey Middleton von Schirach oli ameeriklanna. Schirachite perekonnas oli neli last. Balduri vanem vend Karl sooritas 1919. aastal Saksamaa sõjakaotuse ja ränkade tingimustega Versailles' rahu tõttu enesetapu.

17-aastaselt tutvus Schirach 1925. aastal Adolf Hitleriga ja temast sai Hitleri veendunud pooldaja. Saanud täisealiseks, astus ta 25. augustil 1925 Natsionaalsotsialistlikusse Saksa Töölisparteisse (NSDAP). 1928. aastal sai temast Natsionaalsotsialistliku Saksa Üliõpilasliidu (Nationalsozialistischer Deutscher Studentenbund) juht. 30. oktoobril 1931 nimetati ta NSDAP noorsoojuhiks (Reichsjugendführer) ja ta sai SA-Gruppenführeri auastme. 17. juunil 1933 nimetas Hitler ta Saksa Riigi noorsoojuhiks (Jugendführer des Deutschen Reiches). Talle allusid Hitlerjugend ja teised natsionaalsotsialistlikud noorteorganisatsioonid.

Teise maailmasõja puhkedes astus Schirach vabatahtlikuna Wehrmachti ja võttis 1940. aasta mais ja juunis osa sõjategevusest Prantsusmaa vastu. Teda autasustati raudristiga 

Baldur von Schirachil oli mõjukaid vastaseid, kes punusid tema vastu intriige ja levitasid tema kohta laimavaid kuulujutte. Ta vabastati Saksa Riigi noorsoojuhi ametist ning 7. augustil 1940 määrati ta Viini gauleiteriks. Teise maailmasõja lõpus varjas ta ennast Tiroolis Richard Falki nime all, kuid andis end 5. juunil 1945 liitlastele üles. Nürnbergi protsessil mõisteti Schirach 1. oktoobril 1946 20 aastaks vangi. Põhiliselt süüdistati teda selles, et Viini gauleiterina oli ta vastutav 185 000 juudi deporteerimise eest. Schirach vabastati pärast karistuse kandmist 30. septembril 1966. 1967. aastal avaldas ta mälestusteraamatu "Ich glaubte an Hitler" ("Ma uskusin Hitlerisse").

Isiklikku
31. märtsil 1932 abiellus Baldur von Schirach Henriette Hoffmanniga (1913–1992), kes oli Hitleri isikliku fotograafi Heinrich Hoffmanni tütar. Abielust sündis neli last: Angelika Benedikta, Klaus, Robert ja Richard. Abielu lahutati Baldur von Schirachi vangistuses viibimise ajal 20. juulil 1950.

Kirjanik ja jurist Ferdinand von Schirach, kirjanik ja filosoof Ariadne von Schirach ning kirjanik Benedict Wells on Baldur von Schirachi lapselapsed.

Viited

Saksamaa poliitikud
Sündinud 1907
Surnud 1974