joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Paul Laan

Paul Laan (Paul Kirschmann; sündinud 28. augustil 1928 Narvas) on eesti filoloog ja luuletaja.

Elulugu 
Paul Laan sündis Narvas tolliametniku perekonnas. Elas Paldiskis 1930–1939 ja Haapsalus 1939–1944. Aastatel 1942–1944 õppis Laan Haapsalus tänases Läänemaa Ühisgümnaasiumis. 1944. aastal põgenes Rootsi.

Haridus
Alates 1946. aastast elab Stockholmis, kus lõpetas 1948 eesti gümnaasiumi ning õppis 1950–1955 Stockholmi Ülikoolis rootsi kirjandust, üldist kirjanduslugu, saksa keelt ja soome-ugri keeli ning täiendas end eesti keele alal Uppsala Ülikoolis 1972. aastal. 1956. aastal lõpetas raamatukogunduskursused Rootsi kuningliku raamatukogu juures. 1966. aastal sai filosoofia litsentsiaadi kraadi rootsikeelse väitekirjaga "Allakäigumotiiv Bertil Malmbergi luuletuskogus "Värsid piiril" (1963)".

Töö
Aastatel 1961–1979 töötas pangaametniku, raamatukoguhoidjana, õpetajana keskkoolides, sh Stockholmi eesti gümnaasiumis. 1974–1978 eesti keele õpetaja Uppsala Ülikoolis, alates 1970. aastast Rootsis tegutseva eesti keele ja kirjanduse instituudi teadussekretär, 1971 eesti keele lektor ja eesti keele instituudi juhatuse esimees aastast 1985. 1970. aastast oli ta Stockholmi Ülikooli soome keele kateedri eesti osakonna juhataja.

Ta on olnud Välismaise Eesti Kirjanike Liidu (mis liitus Eesti Kirjanike Liiduga) liige, ning on Eesti Teadusliku Seltsi Rootsis liige, Eesti Teaduse Instituudi liige. Johannes Aaviku Seltsi auliige.

1959–1965 oli ajakirja Mana toimetuse sekretär. Toimetanud peamiselt filoloogiateemalisi raamatuid.

Loometegevus
Avaldanud luuletusi, artikleid ja arvustusi Manas, Teatajas, Rootsi Eesti Päevalehes jm.

Muu kultuurilooline tegevus
Oli 1980. ja 1990. aastail Johannes Aaviku ning Marie Underi ja Artur Adsoni eraarhiivide hoidja Stockholmi Ülikooli juures, kuni andis need arhiivid 1996 üle Eesti Kirjandusmuuseumile Tartus. Oli Underi-Adsoni Fondi looja ja kauaaegne esimees, kes algatas ja aitas korraldada Marie Underi ja tema perekonna ümbermatmise Stockholmi Metsakalmistult Tallinna Rahumäele 2016. aasta juunis.

Tunnustus
 2004 Valgetähe IV klassi teenetemärk

Teoseid 
 "Mõttelend: pilte ja peegeldusi", Stockholm 1972 (aforismide ja luuletuste kogu)

Viited

Kirjandus 
 Eesti Kirjanike leksikon, 2000, lk 264. (Oskar Kruus)
 Leksikon Eesti teadlased väljaspool kodumaad, Stockholm 1984.
 Eesti Kirjandus paguluses, Lund 1973. 
 Eesti Päevaleht 3. september 1998 (D. Papp)
 Teataja 26. september 1998 (D. Papp) 
 Helgi Vihma. Aaviku Seltsi auliige fil. lic. Paul Laan = Honorary member of Aavik Society Paul Laan, Fil. lic. – Kogumik Artikleid ja arhivaale. 2. Tallinn, 1999. (Keeleuuenduse Kirjastik ; B3). Lk 223–224

Välislingid 
http://isik.tlulib.ee/index.php?id=1279

Eesti filoloogid
Eesti luuletajad
Eesti õpetajad
Eesti Teadusliku Seltsi Rootsis liikmed
Eestistatud nimega inimesed
Eestlased Rootsis
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1928
Hubert de Givenchy

Hubert de Givenchy (sünninimi Hubert James Marcel Taffin de Givenchy; 21. veebruar 1927 Beauvais – 10. märts 2018 Pariisi lähedal) oli prantsuse moelooja, 1952. aastal asutatud Givenchy moemaja rajaja.

Krahv Hubert James Marcel Taffin de Givenchy sündis 21. veebruaril 1927 Givenchy markii Lucien Taffin de Givenchy noorema pojana. Tema vanem vend Jean-Claude de Givenchy oli hilisem firma Parfums Givenchy juht. 

Givenchy õppis Pariisi kuulsas kunstikoolis École des Beaux-Arts'is.

Tema muusaks peetakse Audrey Hepburni, keda Givenchy riietas sellistes filmides nagu "Sabrina", "Funny Face" ja "Hommikueine Tiffany juures". Viimases neist kandis Hepburni kehastatud Holly Golightly 'väikest musta kleiti', kokteilikleiti, mis on tõusnud ikooni staatusesse. Audrey Hepburnile pühendas ta ka parfüümi "l'Interdit".

Lisaks Audrey Hepburnile kandsid tema loomingut sellised moeikoonid nagu Grace Kelly, Jacqueline Kennedy Onassis, Wallis Simpson, Jane Fonda ja paljud teised.

Hubert de Givenchy suri 91-aastasena Pariisi lähedal asuvas lossis une pealt.

Viited

Välislingid 
Givenchy koduleht

Prantsuse moeloojad
Sündinud 1927
Surnud 2018
Vallo Kalamees

Vallo Kalamees (sündinud 26. jaanuaril 1962) on eesti fotograaf, fotoõpetaja, Tartu Kõrgema Kunstikooli fotoosakonna asutaja ja õppejõud.

Elulugu 
Vallo Kalamees on lõpetanud Tallinna 44. keskkooli, õppinud Tartu Ülikoolis eesti keelt ja kirjandust, Tallinna sidekoolis fotograafiat ning toonases Lahti Polütehnikumi kunsti ja meedia koolis.

Aastatel 1985–1997 töötas Tartu noorte tehnikamajas fotoringi õpetajana, 1989–1991 juhtis galeriid "Illegaard", 1990–1993 töötas Eesti Kirjandusmuuseumis fotograafina. 1992. aastast kuni 2000. aastani töötas Tartu Kunstikoolis fotograafia lektorina ja osakonnajuhatajana, alates 2001. aastast Tartu Kõrgemas Kunstikoolis professori abina ja alates 2003. aastast lektorina.

Isiklikku 
Vallo Kalamehe isa on mükoloog Kuulo Kalamees, tema õde on Külli Kalamees-Pani.

Isikunäitused 
 1983 «Harjutusi fotograafias»
 1991, 1992 «Eesti maastikud»
 1993, 1994 «Psühhedeelsed mängud»
 1995, 1997, 2003 «Landarte andante»
 2012 «Midagi, mida ma tahtsin teile veel ära ütelda»

Grupinäitused 
 1998 «Staadiumid. Tartu foto 98», Tartu Kunstimajas
 2015 «Lai kaader I. Tartu foto iseseisev algus», Tartu Kunstimuuseum
 2017 «Kusagil põhjas», galerii «Noorus»
 2017 «50 aastat hiljem. Tartu fotograafia 1960.-1980. aastatel», galerii «Noorus»

Viited

Välislingid 
 Sille Annuk: "Suur sebija õpetaja ja üksik piltnik Vallo Kalamees" Postimees, 12. august 2005

Eesti fotograafid
Sündinud 1962
Velly Joonas

Velly Joonas (sündinud 9. juunil 1955 Kohtla-Järvel) on eesti soul- ja folkmuusik, laulukirjutaja, õpetaja ja luuletaja ning amatööransambli Vstretša endine liige. Ta on kirjutatud ligi 300 laulu, avaldanud 30 luulekogu ja tema õlimaale on eksponeeritud galeriides.

2015. aastal avaldas plaadifirma Frotee Joonase 1980. aastate algul kirjutatud laulu "Stopp, seisku aeg!", mis on kogunud rahvusvahelist tähelepanu. Laulu on YouTube'is kuulatud enam kui 2 miljonit korda. See on kaver ABBA lauljatari Anni-Frid Lyngstadi laulust "I See Red".

Viited 

Eesti muusikud
Eesti luuletajad
Eesti õpetajad
Sündinud 1955
Luna (kosmoseprogramm)

Luna oli aastatel 1958–1977 Nõukogude Liidu Kuule saadetavate kosmoseaparaatide programm ("Luna" on vene keeles "Kuu").

Olulisemad missioonid
 Luna 1 – esimene möödalend Kuu lähedalt (1959).
 Luna 2 – esimene põrge Kuuga (1959).
 Luna 3 – esimesed pildid Kuu tagaküljest (1959). 
 Luna 9 – esimene kontrollitud laskumine Kuule (1966).

Viited

Välislingid
 Zarya – Luna 9 kronoloogia
 Missiooni animatsioon
 Luna 9 fotod

Kosmonautika
Indoeuroopa algkeel

Indoeuroopa algkeel on indoeuroopa keelte hüpoteetiline esivanem. See on rekonstrueeritud võrdlev-ajaloolisel meetodil, teadaolevate indoeuroopa keelte võrdlemise ja keeleajalooliste allikate põhjal. Indoeuroopa keeltest on olemas allikaid 3000–4000 aasta tagant, algkeele ja tänapäeva vormide üleminekuastmeid leiab klassikalistest tekstidest sanskriti, kreeka ja ladina keeles.

Oletatavasti räägiti indoeuroopa algkeelt kuskil Ida-Euroopa või Lääne-Aasia aladel umbes 5000 aastat tagasi  ning seda kõnelev väike rahvarühm hakkas laiali valguma ja killustuma umbes 4000 e.m.a.

Rekonstrueerimise ajalugu 
Indoeuroopa algkeele hüpoteesile alusepanijaks peetakse Sir William Jonesi (1746–1794), kes märkas sarnasusi sanskriti, ladina ja kreeka keele sõnavaras, grammatilises süsteemis ja muutelõppudes ning järeldas, et need on pärit ühest allikast, kust võivad pärineda ka germaani ja keldi keeled. Hiljem leiti, et indoeuroopa algkeele järeltulijate hulka kuuluvad ka balti ja slaavi keeled, armeenia, albaania, tohaari ja heti keel. 1861–1862 avaldas põhjalikuma rekonstrueerimiskatse August Shleicher teoses "Ülevaade indogermaani keelte võrdlevast grammatikast" (Compendium der vergleichenden Grammatik der indogermanischen Sprachen). Shcleicher koostas oma rekonstrueeritud algkeeles ka muinasjutu.
Aastatel 1948 kuni 1969 avaldas Julius Pokorny ülevaatliku "Indogermaani etümoloogilise sõnaraamatu" (Indogermanisches etymologisches Wörterbuch). Poola lingvist Jerzy Kuryłowicz avastas 1927. aastal veenvaid tõendeid kõrihäälikute olemasolu kohta algkeeles ning analüüsis indoeuroopa algkeele vokaalivahelduse põhimõtet 1956. aasta teoses "Vokaalivaheldus indo-euroopa keeles" (L’Apophonie en indo-européen). Värskeim indoeuroopa algkeele grammatika (2018. aasta märtsi seisuga) on välja antud 2017. aastal.

Olulise tähtsusega oli rekonstrueerimisel sanskriti keel. Tänapäeval räägitavatest keeltest peetakse kõige arhailisemaks, st oletatavale algkeelele lähemaks leedu keelt.

Kirjeldus 
Indoeuroopa algkeel on rekonstrueeritud SOV-süntaksiga keelena (subjekt-objekt-verb), mis sarnaneb klassikalisele ladina keelele. Algkeelel on kaheksa käänet: nominatiiv, vokatiiv, akusatiiv, daativ, genitiiv, instrumentaal, ablatiiv ja lokatiiv. Rekonstrueeritud keeles on 15 sulghäälikut, sisihäälik s, kolm erinevat kõrihäälikut, helilised kaashäälikud n, m, l, r, viis vokaali (a, e, i, o, u) ja kaks poolvokaali (w, y).

Rekonstrueeritud sõnavara põhjal olid protoindoeurooplased muuhulgas tuttavad näiteks koerte (*ḱwón-), hobuste (*H1éḱwo-), lammaste (*H3éwi-), lehmade (*gwów-) ja sigadega (*súH-), rataste (*kwékwlo) ja mõduga (*médhu) ning kasutasid numbreid kuni sajani (*ḱm̥tóm).

Viited 

Keeled
Ajalooline keeleteadus
Raivo Stern

Raivo Stern (sündinud 10. juulil 1963 Viljandis) on Eesti füüsik.

Elulugu
Raivo Stern sündis teenistujate peres.

1981. aastal lõpetas Stern C. R. Jakobsoni nim. Viljandi 1. Keskkooli, 1987 Tartu Riikliku Ülikooli füüsikaosakonna ja 1995. aastal kaitses Zürichi Ülikooli juures füüsikadoktori (PhD) kraadi väitekirjaga "NMR/NQR study of superconductor Y2Ba4Cu7O15".

Stern oli 1987–1992 KBFI insener ja nooremteadur, 1995–1996 École supérieure de physique et de chimie industrielles de la ville de Paris (ESPCI) külalisprofessor, 1996–2000 Illinoisi Ülikooli (Urbana-Champaign, Illinois, USA) järeldoktor ja külalisprofessor, 2000–2006 KBFI vanemteadur, ühtlasi 2002–2007 Tallahassees NHMFL külalisteadlane ja 2005–2008 korduvalt osalemas Prantsusmaal EMFL/LNCMI laboris tuumaresonantsmõõtmistel kõrgetes magnetväljades. Aastatel 2006–2016 oli Stern KBFI direktor, alates 2015 KBFI juhtivteadur, 01.10.2016–30.11.2016 Osaka Ülikooli ja 01.04.2019-31.05.2019 Kyoto Ülikooli külalisprofessor, alates 2020 KBFI keemilise füüsika laboratooriumi juhataja.

Teadustöö
Raivo Sterni uurimisvaldkonnad on tahke keha tuumaresonants, mitmesuguste materjalide (sh oksiidsed ja süsinikmaterjalid, kvantmagnetid ja kõrgtemperatuursed ülijuhid) struktuuri ja funktsionaalsete omaduste uurimine raadiospektroskoopia meetoditega, mõõtmised kõrgetes alalis- ja pulssmagnetväljades; kondensaadid ja koherentsed olekud kvantkriitiliste punktide ümbruses uudsetes frustreeritud kvantmagnetites.

Stern on Ameerika Füüsikaühingu (1995) liige ja Eesti Füüsika Seltsi asutajaliige (1989. aastast, juhatuse liige 2004–2012). Ta on avaldanud üle 100 teadustrükise.

Teoseid
 Radioscopic studies of magnetic properties of high temperature superconductors (kaasautor). // Z. Naturforschung 45 (1990);  
 J-coupling in high temperature superconductors (kaasautor). // Mol. Phys. 95 (1998); 
 Exact dimer ground state and quantized magnetization plateaus in the two-dimensional spin system SrCu2(BO3)2(kaasautor). // Phys. Rev. Lett. 82 (1999) 15; 
 NMR evidence for spatial modulations in the cuprates (kaasautor). // J. Superconductivity 13 (2000) 5; 
 On the structure of the Cu B-site in La1.85Sr0.15CuO4 (kaasautor). // Stripes and Related Phenomena. New York,2000; 
 Magnetic-field-induced condensation of triplons in Han purple pigment BaCuSi2O6 (kaasautor). // Phys. Rev. Lett. 93 (2004);  
 Exploring the oxygen order in Hg-1223 and Hg-1201 by 199Hg MAS NMR (kaasautor). // New Challenges in Superconductivity: Experimental Advances and Emerging Theories. Dordrecht, 2004; 
 Spin-triplet excitons in the S=1/2 gapped antiferromagnet BaCuSi2O6: Electron paramagnetic resonance studies (kaasautor). // Phys. Rev. B 73 (2006) 9;
 Solid-state NMR of endohedral hydrogen-fullerene complexes (kaasautor). // Phys. Chem. Chem. Phys. 9 (2007); 
 Nuclear magnetic resonance evidence for a strong modulation of the Bose-Einstein condensate in BaCuSi2O6(kaasautor). // Phys. Rev. B 76 (2007).

Viited

Kirjandus
 "Eesti teaduse biograafiline leksikon", 4. köide

Välislingid
 

Eesti füüsikud
Sündinud 1963
Ilme Kallasmaa

Ilme Kallasmaa (sünninimi Ilme Salumets; 29. oktoober 1929 – 2. märts 2017) oli eesti raamatukoguhoidja.

Aastatel 1954–1986 oli ta Johannes Semperi nimelise Pärnu Linna Keskraamatukogu direktor.

Tunnustused
1974 Eesti NSV teeneline kultuuritegelane

Viited

Eesti raamatukogundustegelased
Eesti NSV teenelised kultuuritegelased
Sündinud 1929
Surnud 2017
Eestimaa au ja uhkuse orden

Eestimaa au ja uhkuse orden on Barclay de Tolly Sõprade Klubi igal aastal välja antav teenetemärk (orden). Ordenit antakse aastast 2016. Ordenit antakse inimesele, kes on Eestile rahvusvahelist au ja uhkust toonud.

Auhinna saajad 
2016 Indrek Laul
2017 Annely Peebo
2018 Kaido Höövelson  
2019 Neeme Järvi
2020 Rainer Nõlvak 
2021 Anne Veski

Viited

Välislingid 
 Sumovägilane pälvis väärika autasu, Virumaa Teataja, 13. veebruar 2018

Eesti auhinnad
Elurikkuse ja loodushüvede koostöökogu

Elurikkuse ja loodushüvede koostöökogu (inglise keeles Intergovernmental Science-Policy Platform on Biodiversity and Ecosystem Services – otsetõlkes 'valitsustevaheline teaduslik-poliitiline elurikkuse ja looduse hüvede koostöökogu', IPBES) on sõltumatu valitsustevaheline platvorm, mille eesmärk on tugevdada teaduse ja poliitika seoseid, et tagada elurikkuse ja looduse hüvede tõhusam kaitse ja jätkusuutlikum kasutamine ning selle kaudu ka säästev areng ja inimeste pikaajaline heaolu.

IPBES asutati 21. aprillil 2012 94 riigi valitsuse poolt. 2018. aasta seisuga on IPBESi liikmeks 128 riiki. Koostöökogu sekretariaat asub Bonnis Saksamaal ja selle tööd administreerib ÜRO Keskkonnaprogramm (UNEP). Eesti liitus 2016. aastal, olles eelnevalt osalenud koostöökogu töös vaatlejana.

IPBESi eesmärk on luua nii teadus- kui ka poliitiliste kogukondade poolt tunnustatud ülevaated elurikkuse ja looduse hüvede (ökosüsteemiteenuste) seisundist, mille loomisesse on panustanud teadlased, valitsused ja valitsusvälised organisatsioonid, samuti kohalikku pärimusteadmust kandvad kogukonnad. Ülevaated koostatakse läbipaistva protsessi käigus kogu olemasolevat informatsiooni sünteesides. IPBESi eesmärgiks on parandada teaduse hõlmamist iga tasandi poliitilistesse otsustesse ning aidata poliitikutel teha informeeritud otsuseid jätkusuutliku arengu ning inimeste heaolu tagamiseks.

IPBESi väljundiks on elurikkuse ja ökosüsteemiteenuste seisundi regionaalsed aruanded, globaalne aruanne ning mitmesugused temaatilised aruanded. Juba on valminud temaatiline aruanne, mis käsitles tolmeldajaid, tolmeldamist ja toidutootmist ning mille kinnitasid 124 valitsust 2016. aastal Kuala Lumpuris Malaisias.

2018. aasta 23. märtsil võeti Colombias IPBES-i liikmesriikide poolt vastu 4 regionaalset aruannet, sealhulgas Eestit puudutav Euroopa ja Kesk-Aasia aruanne, ning maa kahjustumist käsitlev temaatiline aruanne. Eestis on IPBESi kontaktasutuseks Keskkonnaministeerium. Eestist on aruannete koostamisel retsensendina osalenud Stockholmi Keskkonnainstituudi Tallinna Keskuse vanemekspert Kaja Peterson (Tolmeldajate, tolmeldamise ja toidutootmise aruanne) ning autorina Tartu Ülikooli vanemteadur Aveliina Helm (Euroopa ja Kesk-Aasia regionaalne aruanne).

Viited

Välislingid
 IPBESi koduleht
 TÜ teadlased leiavad üleilmses aruandes, et elurikkuse edasine kahanemine seab inimeste heaolu suurde ohtu Tartu Ülikooli pressiteade, 26. märts 2018

Ökoloogia
Rahvusvahelised organisatsioonid
Alfred Kiviste

Alfred Kiviste (kuni 1928. aastani Alfred Kliimann; 7. märts 1890 Pedaspää, Ahja vald, Tartumaa – 7. juuni 1972 Luua, Jõgeva rajoon) oli eesti majandusteadlane.

Ta õppis Pedaspää vallakoolis, Räpina kihelkonnakoolis, H. Margensi kaubanduskoolis, Tartu Õhtugümnaasiumis ja 1925–1929 (lõpetas) Tartu Ülikooli õigusteaduskonna kaubandusosakonnas. Oli Eesti Üliõpilaste Seltsi liige.

1909–1911 oli ta vendade Tõnissonide aiandusäri ja seemnekaupluse raamatupidaja Tartus ja Eerikal. Alates 1911 Postimehe revident. 1914–1918 osales Vene sõjaväe koosseisus Esimeses maailmasõjas ja oli Saksamaal sõjavangis, 1918–1920 osales Vabadussõjas. 1920–1921 Rõngu Laenu ja Hoiu Ühisuse raamatupidaja. 1921–1932 kirjastuse Noor-Eesti raamatupidaja, 1932–1935 asjaajaja-pearaamatupidaja, alates 1935 ärijuht. 1937. aastal valiti ta Eraettevõtete Ametnikkude Koja 1. (ettevõtete) sektsiooni liikmeks. 

1944–1948 töötas kirjastuses Teaduslik Kirjandus Tartus. 1948–1956 oli Kuremaa metsakooli õpetaja.

Viited

Välislingid 
Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944

Eraettevõtete Ametnikkude Koja liikmed
Eesti õpetajad
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmed
Vabadussõja veteranid
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1890
Surnud 1972
Ants Melles

Ants Melles (varasem eesnimi Hans Voldemar, perekonnanimi ka Mellis; 1. märts 1908 – Türisalu, Harku vald, Harjumaa – 21. jaanuar 1992 Tallinn) oli eesti jurist.

Ta õppis 1927–1932 (lõpetas) Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, Eesti Üliõpilaste Seltsi liige.

Ta oli AS "Põhja Pank", 1927–1941 AS "Krediit Pank" ametnik, 1937 valiti Eraettevõtete Ametnikkude Koja 2. (kontoriametnikkude) sektsiooni liikmeks. Oli Kaitseliidu liige.

1941–1944 teenis Punaarmees, 1944–1954 oli poliitilise süüdistusega (nõukogudevastane agitatsioon Punaarmees) vangistatud. 1954 Eestis tagasi. 5. ehitustrusti ja Eesti NSV Kergetööstuse Ministeeriumi Ehitus-Montaaživalitsuse meister, seejärel RPI "Eesti Tööstusprojekt" vanemraamatupidaja ja Ehitusmaterjalitööstuse Valitsuse revident. 1963–1974 Ehitusministeeriumi pearaamatupidaja asetäitja ja revisjoniosakonna juhataja, 1974 läks pensionile.

Tema tütar on keeleteadlane Anu Haak.

Välislingid 
 Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944

Eraettevõtete Ametnikkude Koja liikmed
8. Eesti Laskurkorpuse koosseis
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmed
Kaitseliitlased
Eesti ametnikud
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1908
Surnud 1992
Bartolo da Sassoferrato

Bartolo da Sassoferrato (ladina Bartolus a Saxoferrato; ka Bartolus de Saxoferrato; 1313 Venatura Sassoferrato lähedal, Marche – 13. juuli 1357 Perugia) oli itaallasest jurist, kes õpetas Perugias õigusteadust. Ta oli postglossaator ja keskaja üks tähtsamaid õigusteadlasi.

Ta õppis Barolos ja Bolognas ning uuris ja tõlgendas Justinianuse koodeksit (Codex Justinianust), mis anti välja 6. sajandil Justinianus I valitsemise ajal. Bartolo koos mõttekaaslastega alustas ius commune kujundamist, mida kasutati ka Hispaanias, Portugalis ja Saksamaal.

Elulugu 
Bartolo da Sassoferrato sündis arvatavasti 1313. aasta lõpul Sassoferato lähedal Venatura külas.

Ta alustas oma õpinguid Perugia ülikoolis ja liikus edasi Bologna ülikooli, kus ta 1334. aastal promoveeriti doktoriks. Alates 1339. aastast õpetas ta iseseisvalt, algul Pisa ülikoolis, siis Perugia ülikoolis. Seal sai ta 1348. aastal aukodaniku tiitli. Keiser Karl IV nimetas Bartolo 1355. aastal oma nõunikuks. Perugia ülikoolis olid tema õpilasteks Baldus de Ubaldis ning tolle vennad Angelus ja Petrus. Bartolo suri  13. juuli 1357. aastal 43-aastasena Perugias, olles juba eluajal saavutanud suure lugupidamise.

Bartolo alustas koos mõttekaaslastega ius commune kujundamist, mida kasutati nii Hispaanias, Portugalis kui ka Saksamaal.

Aastal 1355 sai Bartolusest Saksa-Rooma riigi keisri Karl IV saadik, saades seega suuremad õigused ja isikliku vapi.

Teosed 
Bartolo oli keisritruu, koostades glosside viitestiku Keiser Heinrich II (Karl IV vanaisa) seaduste kohta. Heinrich oli aastal 1313 välja andnud seadused majesteedivastaste kuritegude kohta (crimen laesae maiestatis) ning lasknud lisada Corpus iuris civilise juurde. Need olid viimased seadused, mis hilisantiigi kogumikku juurde lisati. Hoolimata lühikesest eluajast pärandas Bartolo järeltulevatele põlvedele mahuka teose, mis ei sisalda üksnes Corpus iuris civilisw kõigi osade kommentaare, vaid ka palju traktaate üksikküsimuste üle (sealhulgas ka kuulus kirjutis jõeõigusest: De fluminibus seu Tyberadis) ning üle 300 arvamusavalduse. Ta arendas uusi õigusideid, näiteks tingimuste tagasiulatuv mõju või rahvusvaheline era- ja karistusõigus.

Bartolo tegeles ka riigiõiguse küsimustega, iseäranis kuulub tema teos De regimine civitatis poliitiliste teooriate ja rahvasuveräniteedi ajaloo juurde.

Bartolo kirjutatud on varaseim heraldika käsitlus Tractatus de insigniis et armis, mis avaldati 1356. aastal ning mis kirjeldab nii vappide tähendusi kui ka nende kasutust.

Tähtsus 
Hilisemate ius commune juristide iseloomulikuks lugupidamise väljenduseks on lause nemo bonus iurista nisi bartolista 'keegi ei ole hea jurist, kui ta ei ole bartolist' (s.t Bartolo järgija).

Bartolo ei mõelnud välja küll uusi õigusteaduslikke meetodeid, küll aga saavutas kommentaaride uue kvaliteedi tõttu suure kuulsuse ja nimetuse "juristide vürst".

Itaalia teatris tähistab nimi Bartolo jäiga ja pedantse juristi koondkuju.

Viited 

Õigusteadlased
Itaalia teadlased
Heraldikud
Sündinud 1313
Surnud 1357
Toronto Pearsoni rahvusvaheline lennujaam

Toronto Pearsoni rahvusvaheline lennujaam (IATA: YYZ, ICAO: CYYZ), ametlikult nimega Lester B. Pearsoni rahvusvaheline lennujaam (sageli lühendatud Toronto Pearson, Pearsoni lennujaam või lihtsalt Pearson) on rahvusvaheline lennujaam, mis teenindab Toronto linna. Lennujaam asub Toronto kesklinnast 22,5 km loodes. Pearsoni lennujaam on Kanada suurim ja kõige reisijate rohkeim lennujaam.

Välislingid 
 
 Ametlik koduleht (inglise keeles)

Kanada lennujaamad
Toronto
Elektritsentrum

AS Elektritsentrum on elektripaigaldiste ehituse ettevõte, mille asutasid 1995. aastal eesti mehed Ivar Viil, Neeme Teder, Rein Edovald, Ennu Põldma, Ants Pillov ja Ülo Rapp. 

Alustati viiekümne mehe ja masinaga, nüüd on ettevõttel sadakond töötajat. Peamine tegevusala on elektriliinide ja välisvalgustuse ehitus.

1. aprillil 1996 koliti vastvalminud kontorihoonesse Vääna 13 Tallinnas. Osakonnad asuvad Kadaka teel Tallinnas, Viimsis, Tartus ja Kilingi-Nõmmes.

Viited
Arved Jakobi

Arved Jakobi (24. veebruar 1914 – 25. november 2011) oli eesti viiuldaja.

Õppis Tallinna Reaalkoolis, mille lõpetas 1932. 1932–1933 läbis kohustusliku sõjaväeteenistuse sõjaväeorkestris muusikuna. 1935–1940 töötas Eesti Maapangas arveametnikuna, mida võimaldas tema Reaalkoolis omandatud haridus.

1928. aastal astus Tallinna Konservatooriumi õpetaja Alfred Papmehli viiuliklassi. Konservatooriumi lõpetas Jakobi helikunstniku diplomiga 1937. aastal koos Vladimir Alumäe ja Zelia Aumerega. Konservatooriumis omandatud erialal sai ta tööd Estonia teatris 1. detsembril 1940. Alates 1946. aastast töötas kolmanda kontsertmeistrina. Esimene kontsertmeister oli Hugo Schütz ja teine kontsertmeister Rudolf Milli. 1966. aastast kuni pensionini 1974. aastal oli RAT Estonia orkestri kontsertmeister. Juba pensionil olles töötas Jakobi Estonia teatri orkestris veel vaheaegadega kuni 1985. aastani.

Arved Jakobi töötas ka viiuliõpetajana: 1950–1957 Tallinna Pioneeride Palees ja 1951–1956 Tallinna Lastemuusikakoolis. Tema õpilasteks olid ka hilisem ERSO vioolamängija Svjatoslav Zavjalov ja viiuliõpetaja Ivi Tivik.

Isiklikku
Tema poeg Peeter Jakobi oli teatri- ja filminäitleja.

Kirjandus
A. Jakobi "Muusika ei tule sinu juurde, sa pead tema juurde minema". Intervjueerinud 15.10.2004. viiuliõpetaja, A.Jakobi õpilane, Ivi Tivik.

Välislingid
Garderoobijutud VIII ERR arhiiv 2006.a.

Eesti viiuldajad
Sündinud 1914
Surnud 2011
Pildiraamat

Pildiraamat on verbaalset ja visuaalset teksti kombineeriv raamat, milles juhtivaks elemendiks on pildid. Enamasti on pildiraamatu adressaadiks laps, kuid järjest enam ilmub ka kogupere- või üksnes täiskasvanutele loodud pildiraamatuid. Pildi ja sõna osakaal võib suurel määral varieeruda, kusjuures pildi-sõna kombinatsioonid võivad olla põhimõtteliselt lõputud. Pildiraamatuga on lähedalt seotud koomiks ja graafiline romaan.

Pildiraamatu ajaloost 
Esimeseks lasteraamatuks peetakse aastal 1658 ilmunud entsüklopeedilist pildiraamatut "Orbis sensualium pictus" ("Nähtav maailm piltides"), mille autoriks oli tšehhi pedagoog ja õpetlane Jan Amos Komenský.  Pildiraamatud hakkasid laiemalt levima alates 18. sajandi lõpust, mil hakati ülitama spetsiaalselt lastele mõeldud kirjandust. Pildiraamatu areng on tugevalt sõltunud trükitehniliste võimaluste arengust. Esialgu kasutati raamatute illustreerimiseks puu- ja vaselõikeid ning puugravüüre. Sellisel juhul oli piltide ja sõnalise teksti ühendamine leheküljepinnal suhteliselt keerukas. Esimesed värvipildid ilmusid raamatutesse 1830. aastatel. 1930. aastatel kasutusele võetud ofsettrükk andis olulise tõuke tänapäevaste pildiraamatute väljakujunemisele. 21. sajandil on pildiraamatud kasvav trend, ulatudes kommertseesmärgil masstiražeeritud väljaannetest kõrge kunstilise tasemega innovatiivsete trükisteni. Tuntumad pildiraamatute autorid läbi aegade on nt Heinrich Hoffmann, Wilhelm Busch, Beatrix Potter ja Maurice Sendak.

Pildiraamat eesti (laste)kirjanduses 
19. sajandil kasutati nii eesti algupäraste kui tõlkeliste lasteraamatute illustratsioonidena trükikodades leiduvaid anonüümseid klišeesid. Esimeseks eesti lasteraamatute illustraatoriks peetakse Karl August Hindreyd, kellelt ilmus 1906 kolm pildiraamatut "Pambu Peedu", "Piripilli Liisu" ja "Seene Mikk". Sõjaeelses Eesti Vabariigis oli 75% lasteraamatutest illustreeritud, kõige viljakamaks illustraatoriks kujunes Richard Kivit. Illustraatoritena olid tuntud ka Hando Mugasto, Natalie Mei, Karl August Hindrey jt. Pärast sõjaaegset ning -järgset kiratsemist ilmus viiekümendatel ja kuuekümnendatel juba uus illustraatorite põlvkond: Asta Vender, Silvi Väljal, Edgar Valter, Heldur Laretei jt. Kitsamas mõttes pildiraamatuid ilmus nõukogude perioodil suhteliselt vähe, eredamaid näiteid on neist nt Silvi Väljali "Jussikese seitse sõpra" (1966) ning Jaan Tammsaare illustreeritud pildiraamatud.

Alates 20. sajandi lõpust ja 21. sajandi algusest on hulk autoreid keskendunud pildiraamatute loomisele või illustreerimisele, sh Edgar Valter, Henno Käo, Piret Raud, Katrin Ehrlich, Marja-Liisa Plats jpt. Rikkalikult on ilmunud pildiraamatuid väikelastele, aimeraamatuid, eksperimenteerivaid pildiraamatuid ning koguni Pilteepos Kalevipoeg.

Viited

Allikad 
 Krusten, R., Kumberg, K., Müürsepp, M., Niitra, M., Ojala, H., Palm, J., Reidolv, M., Tarrend, A. 2006. Lastekirjanduse sõnastik. Tallinn, Eesti Lastekirjanduse Teabekeskus.
 Krusten, Reet, 1995. Eesti lastekirjandus. Tartu, Elmatar.
 Lewis, David, 2001. Reading Contemporary Picturebooks. London & New York, Routledge.

Välislingid 

 Eesti Lastekirjanduse Keskus

Raamatud
Arthur von Ekesparre

Arthur Carl Johann von Ekesparre (26. detsember 1912 (ukj 8. jaanuar 1913) Eikla − jäi teadmata kadunuks 12. veebruaril 1945) oli Saaremaalt pärit Saksamaa sõjaväelane (ooberstleitnant).

Elulugu
Ta sündis Eikla mõisniku Armin Oscar Reinhold Leopold von Ekesparre (1869−1919) ja Meta Charlotte Dorothee von Wardenburgi (1883−1949) kolmanda pojana. 

Teises maailmasõjas teenis Saksa armees. 1940. aastal oli ta kompaniiülem. 1942. aastal teenis 12. tankidiviisis, kus oli pataljoniülem, kapteni auastmes. 1945. aastaks tõusis ooberstleitnandiks ja oli 13. tankidiviisi staabiülem.

Autasud
Raudristi II klass
Raudristi I klass (4. juuli 1940, lahingute eest Prantsusmaal)
Saksa Rist Kullas (28. veebruar 1942, lahingute eest Minski ja Smolenski vallutamisel)
Rüütlirist (15. jaanuar 1945, Budapesti kaitselahingute eest)

Välislingid 
Arthur von Ekesparre sõjaväelised autasud

Ekesparred
Saksamaa sõjaväelased Teises maailmasõjas
Saaremaa aadlikud
Sündinud 1912
Surnud 1945
Pommtsüklon

Pommtsüklon ehk pahvaktsüklon on uus ja viimastel aastatel eeskätt ajakirjanduses kasutusele võetud ilmatermin. Niimoodi on hakatud Põhja-Ameerikas kutsuma selliseid atmosfääris esinevaid madalrõhkkondi ehk tsükloneid, mille korral õhurõhk langeb tsüklonis väga kiiresti.

Pahvaktsükloni definitsioonis on antud isegi täpne määratlus – õhurõhu langus vähemalt 24 millibaari / hektopaskalit 24 tunni jooksul. Sellist väga kiiret tsükloni arengut nimetataksegi inglise keeles bombogenesis'eks, mida võiks eesti keelde tõlkida kui plahvatuslikku arengut (viimasest ka rööptermin pahvaktsüklon). Selle tagajärjel kujuneb tsükloni keskme ja äärealade vahel välja väga suur õhurõhu gradient, põhjustades purustava toimega tormituuli.

Pahvaktsükloniga kaasnevad sageli äärmussademed. Kui selline tsüklon liigub kiiresti suurematele laiustele, siis kaasneb sellega näiteks Arktikas kiire ilma soojenemine ning mõnel juhul võib temperatuur tõusta isegi talvel üle 0 °C. Pahvaktsüklon (või selle servas külm õhumass) võib liikuda ka kaugele lõunasse, põhjustades ebatavaliselt külma ilma ja lumesadu. Kõige iseloomulikum on selline olukord Põhja-Ameerikas, kus selliseid nähtusi soodustab pinnamood.

Reeglina tekivad need tsüklonid ookeani kohal aktiivsel frondil, kui kokku puutuvad väga erinevate omadustega õhumassid, mis loob suure barokliinse labiilsuse.

Pommtsüklon iseenesest ei plaksata (implosioon on mõeldav), kuid see on selline tsüklon, mis toob inimeste elutegevuse jaoks kaasa tõsiseid tagajärgi. Tugevast tuulest tekkinud purustused, sademetest põhjustatud üleujutused ja lumesadudest või lumetormist tingitud transpordikatkestused tekitavad suurt materiaalset kahju. Mingil määral võib parasvöötmes esinevaid pommtsükloneid võrrelda isegi troopikatsüklonitega ehk orkaanide ja taifuunidega, kuigi pommtsüklonite hävitav toime pole samavõrd suur kui troopikas ning nende tekkemehhanism on täiesti teistsugune.

Viited 

Meteoroloogia
Tuuleveski (teater)

Tuuleveski on lasteteater Ida-Viru maakonnas Jõhvis aadressil Pargi tänav 40.

Teater loodi 1988. aasta kevadel Kohtla-Järve Noorteteatrina. 1993. aastast kannab teater nime Tuuleveski.

Teatri esialgse koosseisu moodustasid kutselised näitlejad Leningradist, Riiast, Arhangelskist jm. Paljud neist on trupi tuumikus praeguseni. Senise aja jooksul on valminud üle 60 lavastuse nii lastele kui ka vanema astme kooliõpilastele ja täiskasvanutele. Teatri peamine vaatajaskond on kogu Ida-Virumaal, kuid etendusi antakse ka teistes Eesti linnades ja asulates. Samuti on esinetud Saksamaal, Venemaal, Lätis ja Taanis. Teater andnud heategevuslikke etendusi ning korraldanud programme lastekodudele, puuetega lastele ja lastele paljulapselistest peredest.

Teatrit toetab Jõhvi vald ja Eesti kultuuriministeerium.

Teater on Rahvusvahelise Laste- ja Noorteteatrite Assotsiatsiooni (ASSITEJ) liige ja Eesti Teatriliidu kollektiivliige.

Viited

Eesti teatrid
Jõhvi
Anton Kanepi

Anton Kanepi (kuni 10. juulini 1935 Anton Konopinski; 3. august 1919 Tallinn – 28. veebruar 1990 Haugesundi vald, Rogaland, Norra) oli eesti poksija. 

Kanepi poksis Tallinna Spordis.

Ta oli sulgkaalus (kuni 126 naela ehk 57,2 kg) 1942. aastal Eesti meister.

Ta põgenes Eestist 1944. aastal ning asus lõpuks elama Norrasse.

Isiklikku
Ta on maetud Päästja koguduse kalmistule Haugesundi vallas Rogalandi maakonnas.

Anton Kanepi üks vend oli poksija Harald Kanepi ja teine vend oli lauatennisist Albert Kanepi, kelle pojatütar on tennisist Kaia Kanepi.

Viited

Kirjandus
Rein Pajur. "Poksi lugu". Tallinn 2009. Lk 422

Välislingid
Anton Kanepi sporditulemused
Anton Kanepi haud Päästja koguduse kalmistul Haugesundi vallas Rogalandi maakonnas Norras

Eesti poksijad
Eestistatud nimega inimesed
Eestlased Norras
Sündinud 1919
Surnud 1990
Ri Yong-ho (poliitik)

Ri Yong-ho (hangulis 리용호; sündinud 10. juulil 1956) on Põhja-Korea poliitik ja diplomaat. Ta oli 13. maist 2016 18. jaanuarini 2020 Põhja-Korea välisminister.

Ta lõpetas 1973. aastal Pyongyangis keskkooli, seejärel lõpetas ta Pyongyangi Võõrkeelte Ülikooli inglise keele erialal.

Ta on töötanud aastast 1978 Põhja-Korea välisministeeriumis. Aastatel 1979–1983 töötas ta Põhja-Korea saatkonna sekretärina Zimbabwes, aastatel 1985–1988 Põhja-Korea saatkonna sekretärina Rootsis.

13. maist 2016 oli ta Põhja-Korea välisminister.

Põhja-Korea poliitikud
Välisministrid
Diplomaadid
Sündinud 1956
Ljubov Rimm

Ljubov Rimm (sünninimi Ljubov Mutt; 10. september 1894 Aruküla, Tuhalaane vald – 29. juuli 1976 Viljandi) oli eesti päritolu Nõukogude Liidu luuraja, 1930. aastatel nõukogude spiooni Richard Sorge rühma liige Shanghais.

1925. aastal tutvus Moskvas elav Ljubov Mutt Tööliste ja Talupoegade Punaarmee Staabi IV (Luure) Valitsuse juhtivametniku Karl Rimmiga, kellega ta kolm aastat hiljem abiellus. 1931. aastal värbas NSV Liidu Relvajõudude Kindralstaabi Luure Peavalitsuse juht Jānis Bērziņš nõukogude sõjaväeluuresse tööle ka Karl Rimmi vastse abikaasa Ljubovi.

Aastatel 1930–1935 oli Karl Rimm Zelman Klaasi nime all luuretööl Hiinas Shanghais, kus ta kuulus nõukogude sõjaväeluure residendi Richard Sorge juhitud rühma. Peatselt järgnes talle sinna Berliini kaudu luuretööle ka Ljubov Rimm. 1935. aastal naasid Rimmid vahelejäämise kartuses Moskvasse.

Aastatel 1935–1937 oli Ljubov Rimmi põhitööks šifreerimine NSV Liidu Relvajõudude Kindralstaabi Luure Peavalitsuse peakorteris. Ülemuse abina tegutses ta ka peavalitsuse raamatukogus. Ljubov Rimmi lisatööks oli diplomaatilise korpuse prouadele seltskondliku tegevuse korraldamine ning nende värbamine ja neilt teabe väljameelitamine.

Karl ja Ljubov Rimm arreteeriti suure terrori käigus 11. detsembril 1937. Karl Rimm mõisteti süüdi "kontrrevolutsioonilises terroriorganisatsioonis osalemises" ja hukati 22. augustil 1938. Ljubov Rimmile mõistis NKVD Erinõupidamine 20. aprillil 1939 kaheksa aastat vabadusekaotust. Voroneži sõjatribunal rehabiliteeris Ljubov Rimmi 23. aprillil 1957, misjärel ta asus elama Viljandisse.

1958. aastal taastati Ljubov Rimmi Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei liikmesus ning 1965. aastal, pärast Richard Sorge ametlikku tunnustamist, anti talle Punatähe orden. 1965. aastal sai temast ainus üleliidulise tähtsusega personaalpensionär Viljandimaal. 

Ljubov Rimm suri Viljandi keskhaiglas 29. juulil 1976. aastal maksavähki ning ta maeti Viljandi Metsakalmistule.

Viited 

Nõukogude Liidu luurajad
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1894
Surnud 1976
Viljandi Metsakalmistule maetud
Narva Aleksander Nevski kirik

Narva Aleksander Nevski kirik oli Narva linnuse õues asunud puukirik. 

Pühale Aleksander Nevskile pühendatud kirik ehitati 1859. aastal Narva linnuse lääneõuele Narva majutatud 92. Petseri jalaväepolgu ajateenijate jumalakojaks. Esimese maailmasõja alguses, 12. augustil 1914, lahkus polk Narvast, kirik lõpetas tegevuse, ikonostaas ja kirikuvara anti aga 1925. aastal üle  Narva Iveri Jumalaema Kristliku Naistöö Ühingu komiteele kloostri kiriku tarbeks. Hoone hävis Teises maailmasõjas 1944. aastal.

Viited 

Eesti õigeusu kirikud
Narva endised kirikud
Eesti endised kirikud
Tallinna Tehnikaülikooli Akadeemiline Naiskoor

Tallinna Tehnikaülikooli Akadeemiline Naiskoor loodi 1951. aastal esimese peadirigendi Alma Tamme juhatusel.

Tallinna Tehnikaülikooli Akadeemiline Naiskoor on Eesti Naislaulu Seltsi liige ja koori põhiväärtusteks on Eesti naislaulu ja kooritraditsioonide hoidmine ning edendamine. Koor tegutseb Tallinna Tehnikaülikooli juures ja seal laulavad nii praegused kui ka endised tudengid erinevatest ülikoolidest. Lauljate arv ulatub 70-ni.

TTÜ Akadeemiline Naiskoor korraldab traditsiooniliselt ühiskontserte koos maakondlike ja regionaalsete tütarlaste- ja neidudekooridega. Traditsiooniks on ka osalemine rahvusvahelistel ja kodumaistel koorifestivalidel ja laulupidudel.

Peadirigendid 
 Alma Tamm (1951–1974)
 Silvia Mellik (1974–1983)
 Ene Kangron (1983–1996)
 Tiina Sooba (1997–2001)
 Raul Talmar (2001–2012)
 Aivar Leštšinski (2012–2019)
 Edmar Tuul (alates 2019 – )

Dirigendid 
 Õnne-Ann Roosvee (1997–2012)
 Jana Perens (alates 2012–2019)
 Karin Kuulpak (2019–)

Välislingid 
 Naiskoori koduleht
 Facebook

Naiskoorid
Tallinna koorid
Eesti naiskoorid
Eesti koorid
Alexandra Film

OÜ Alexandra Film (ka Alexandrafilm) on Eesti filmitootja. OÜ asutas filmiprodutsent Marianne Ostrat, et toota dokumentaal- ja mängufilme.

Filme
2010 "Normaalne inimene", dokumentaalfilm (OÜ oli üks tootjatest)
2017 "Heleni sünnipäev", mängufilm
2017 "Alberti leiutamine", dokumentaalfilm

Viited

Välislingid

Eesti filmistuudiod
UNIMA Eesti Keskus

UNIMA Eesti Keskus on Rahvusvahelise Nukuteatrite Liidu (UNIMA) kohalik, Eestis tegutsev üksus.

Keskus asutati 1999. Keskuse liikmed on Eesti nukuteatrid ja nukukunstiga seotud inimesed. Keskus tegutseb Eesti Nuku- ja Noorsooteatri ruumides.

Keskuse eestvõttel on toimunud mitmed festivalid ja seminarid, näiteks Tallinn Treff Festival, festival "Teater Kohvris" ja festival "Suur sirmik".

Keskuse presidendid 
1999-2003 Harry Gustavson
2003-2007 Andres Dvinjaninov
2007-2009 Rosita Raud
2009-2011 Meelis Pai

Viited

Välislingid
Organisatsioonist Eesti Teatri Agentuuri andmebaasis

Eesti teater
Hiidvöölane

Hiidvöölane (Priodontes giganteus) on vöölaste sugukonda kuuluv imetaja. Ta on oma sugukonna suurim esindaja. Ta on looduskaitse all.

Välimus 
Tüvepikkus on 90–100 cm, sabapikkus 50 cm ja mass ligi 50 kg (kuni 55 kg).

Levik 
Levila asub Lõuna-Ameerika idaosas, ulatudes Guyanast Kesk-Argentinani (Buenos Aires).

Elupaik 
Elab metsades ja põõsastutes, harvem avamaastikul. Inimasustusega alasid väldib ja kui ilmubki asulate lähedusse, siis püüavad farmerid teda hävitada, sest toiduotsinguil tuhnib ta põllud üles. Pealegi tuhnib ta väga jõuliselt: tihti torkavad silma metsaservad, lagendikud või salud, mille hiidvöölane on sügavalt risti-rästi läbi tuhninud. Tema urg on nii laia avaga, et sellest võib isegi inimene sisse roomata. Hiidvöölast on raske märgata, sest ta lahkub urust vaid öösel.

Toitumine 
Tagajalgadele tõusnult ja sabale toetudes purustab hiidvöölane oma võimsate teravate küünistega termiidipesi. Murdnud lahti pesa seinad, tõmbab ta pika ja kleepuva keelega putukad välja.

Vaenlased 
Hiidvöölase liha tarvitatakse vähe, kuid sabast valmistavad pärismaalased ruuporeid. Hiidvöölast hävitatakse kui põlde ja karjamaid ülestuhnivat kahjurit, sellepärast on ta mitmel pool haruldaseks jäänud ning kuulub kaitse alla kui unikaalne gigant vöölaste seas.

Vöölased
Villem Tamm (mõisavalitseja, 1836–1915)

Villem Tamm (1836–1915; hüüdnimega Ilus Villem) oli enim Johann Köleri modellina tuntud Vaemla mõisavalitseja.

Lapsena töötas ta Vaemla mõisas Hiiumaal karjapoisina, noormehena sai kutsariks, mil juhtus teda nägema Vaemla mõisas külas käinud kunstnik Johann Köler. Kunstnik tegi kutsarist mitu etüüdi ja skitsi, üks neist portree "Hiiu talumees kirvega."

Villem Tamm on maetud Kassari kabeliaeda koos oma naise Anni ja tütre Helenega.

Johann Köleri fresko 

Aastal 1879 alustas Johann Köler tööd Tallinna Kaarli kiriku freskoga "Tulge minu juurde kõik, kes teie vaevatud ja koormatud olete, mina tahan teile hingamist saata". Ta valis Jeesus Kristuse prototüübiks Ilusa Villemi, kasutades Vaemlas külaskäigul tehtud töid.

Villem Tamm kuulis alles hiljem, vanana, et tema nägu on Kaarli kiriku freskol ning külastas ka kirikut. Villem Tamme hauakivi on Kaarli koguduse pandud.

Jaan Krossi "Kolmandad mäed" 
Oma raamatus "Kolmandad mäed" on Jaan Kross võtnud teose aluseks fresko loomisprotsessi ning kirjeldanud kunstniku siseheitlust, kui ta teada saab, et Jeesus Kristuse prototüübiks valitud Ilus Villem on tegelikult õel ja kuri inimene.

Kassari maasild 
Villem Tamm oli mõisnikule lisaks oma otsestele tööülesannetele abiks ka kaartide joonistamisel. Tema nõul lasi mõisnik ehitada 1,5 km pikkuse maasilla, mis ühendab Kassarit Hiiumaaga.

Kordonimaja Kassaris 
Ka kordonimajana tuntud kultuurimälestise Aino Kallase suvemaja lasi Villem Tamm ehitada. Enne kirjanik Aino Kallasele ja rahvaluuleteadlase ning diplomaadi Oskar Kallase perele üürimist suvitas seal mitmeid kultuuritegelasi: luuletaja Marie Under, kunstnikest vennad Paul Raud ja Kristjan Raud. Pärast Kallaseid on majas suvitanud vennad luuletaja Ott Arder ja muusik Jaan Arder oma peredega.

Viited 

Kassari
Eesti inimesed
Eesti modellid
Sündinud 1836
Surnud 1915
PESCO

PESCO (Permanent Structured Cooperation - Euroopa Liidu alaline struktureeritud kaitsekoostöö). 
11.detsembril 2017 võttis Euroopa Liidu Nõukogu vastu otsuse PESCO käivitamiseks. PESCO-ga on liitunud 25 liikmesriiki: Austria, Belgia, Bulgaaria, Tšehhi, Horvaatia, Küpros, Eesti, Soome, Prantsusmaa, Saksamaa, Kreeka, Ungari, Itaalia, Iirimaa, Läti, Leedu, Luksemburg, Holland, Poola, Portugal, Rumeenia, Sloveenia, Slovakkia, Hispaania ja Rootsi.

Euroopa Liit
Welkom

Welkom on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Free State'i provintsis, Lejweleputswa ringkonna ja Matjhabengi valla halduskeskus.

Welkom on asutatud 1947. aastal, linnaõigused sai 1968. aastal.

2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Welkomi elanikest mustanahalisi aafriklasi 84,9%, valgeid 10,8%, värvilisi 3,7%, India või Aasia päritolu inimesi 0,4% ja teisi 0,2%. Sotho keelt pidas emakeeleks 58,3% inimesi, afrikaani keelt 14,6%, koosa keelt 13,6%, inglise keelt 5,0% ja teisi keeli 8,5%.

Viited

Free State'i provintsi linnad
Valgevene-eesti transkriptsioon

Valgevene-eesti transkriptsioon on valgevenekeelsete sõnade ja nimede kirjutamine eestikeelses tekstis ladina kirjas.

Valgevene keele latinisatsiooniks on maailmas kasutusel mitu eri süsteemi.

Eestis on kasutatud vabariikliku õigekeelsuskomisjoni 1976. aastal koostatud tabeleid, KNAB kasutab 2012. aasta ÜRO kohanimekorralduskonverentsil üleüldiseks kasutamiseks soovitatud tabeleid.

Emakeele Seltsi keeletoimkond on soovitanud esialgu jääda senise eesti transkriptsiooni juurde, ÜRO soovitatud süsteem võiks olla alternatiivina kasutusel.

Vaata ka
Łacinka

Viited

Kiri
Yōichirō Nambu

Yōichirō Nambu (南部 陽一郎 Nambu Yōichirō; 18. jaanuar 1921 Tokyo – 5. juuli 2015 Toyonaka) oli jaapani füüsik. Ta õppis ja töötas suure osa oma elust Ameerika Ühendriikides ja sai 1970. aastal ka Ühendriikide kodanikuks.

2008. aastal anti talle pool Nobeli füüsikaauhinda 1960. aastal tehtud spontaanse sümmeetria rikkumise mehhanismi avastuse eest subatomaarses füüsikas.

Viited

Jaapani füüsikud
Ameerika Ühendriikide füüsikud
Nobeli füüsikaauhinna laureaadid
Sündinud 1921
Surnud 2015
August Bach

August Bach (30. august 1897 Rheydt (tänapäeval Mönchengladbach) – 23. märts 1966 Ida-Berliin) oli saksa ajakirjanik ja Saksa DV riigitegelane.

August Bach oli pärit ehitusnõuniku perekonnast. Gümnaasiumi lõpetmise järel astus ta 1916. aastal sõjaväeteenistusse. 1917. aastal langes ta Prantsuse vägede kätte sõjavangi, kuid vahetati hiljem Šveitsi kaudu prantsuse sõjavangi vastu välja. 1918–1922 õppis ta Frankfurdi Ülikoolis ja Berliini Ülikoolis ajalugu. Alates 1922. aasta aprillist kuni 1944. aastani töötas ta Sõja Põhjuste Uurimise Keskuses (Zentralstelle für Erforschung der Kriegsursachen), mille poolt välja antava ajakirja Berliner Monatshefte toimetaja ta oli. Lisaks oli ta 1937–1944 kirjastuse Quader-Verlag omanik.

1945. aasta oktoobris oli August Bach üks Kristlik-Demokraatliku Liidu asutajatest Tüüringis. 1946–1958 töötas Bach kirjastuse juhatajana. 1949–1952 oli ta Tüüringi Maapäeva liige ja esimene asejuhataja, alates 1949. aastast Saksa DV Rahvakoja liige. 1950–1952 oli ta Kristlik-Demokraatliku Liidu Tüürigi piirkonna esimees. 1950–1955 oli ta Kristlik-Demokraatliku Liidu Rahvakoja fraktsiooni esimees. 1955–1958 oli ta Rahvakoja Maadekoja (Länderkammer) president.

1957. aasta detsembrist kuni surmani 23. märtsil 1966 oli August Bach Saksa DV Kristlik-Demokraatliku Liidu esimees.

Viited

Saksamaa poliitikud
Saksa DV Kristlik-Demokraatliku Liidu poliitikud
Saksamaa ajakirjanikud
Sündinud 1897
Surnud 1966
Fjodor Kamenski

Fjodor Kamenski (Фёдор Фёдорович Каменский, Fjodor Fjodorovitš Kamenski; 2. september (21. august vkj) 1836 Peterburi, Venemaa – 26. august 1913 Clearwater, Florida) oli vene skulptor. Aastast 1873 elas ja töötas Ameerika Ühendriikides.

Aastatel 1852–1860 õppis ta Peterburi Kunstide Akadeemias Nikolai Pimenovi, Clodt von Jürgensburgi ja Fjodor Bruni käe all. Õpingute jooksul anti talle tehtud tööde eest suur kuldmedal, millega kaasnes välismaal edasiõppimise võimalus. Aastail 1863–1869 viibis ta Itaalias. Seal valmisid Kamenskil skulptuurid "Noor skulptor" (1866), "Lesk pojaga" (1867), "Esimesed sammud" (1872) ja Mihhail Glinka monument. 'Lese' skulptuuri eest valiti ta Peterburi Kunstide Akadeemia akadeemikuks ja ta naasis Peterburi. Aastal 1870 läks ta tagasi Firenzesse ja sealt emigreerus 1873. aastal Ameerika Ühendriikidesse Floridasse.

USA-s hakkas Kamenski farmeriks ja jätkas skulptoritööga. 

Fjodor Kamenski valmistas ette Chicago 1893. aasta maailmanäituse Venemaa ekspositsiooniala.

Galerii

Venemaa skulptorid
Sündinud 1836
Surnud 1913
Aldrans

Aldrans on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Innsbrucki ringkonnas. Vald asub 760 m kõrgusel merepinnast.

Valla pindala on 8,89 km².

1. jaanuaril 2016 elas seal 2564 inimest.

Asend 

Küla paikneb kõrgustiku terrassil Innsbruckist kagus, mida läbivad arvukad jõeorud, Patscherkofeli (2246 m) jalamil. Aldrans asub iidsel soolateel, mis ühendab Hall in Tirolit ja Mühlbachli – nüüd piirkondlik tee (Landesstraße) L 38 (Elbögener Straße); tee L 32 (Innsbrucker Straße) ühendab küla Innsbruckiga. Selle lähedus linnale teeb sellest elamukeskuse. Osa vallapiiridest on Prockenhöfe, Wiesenhof, Rans ja Herzsee (järv, mida kasutatakse peamiselt kalakasvatuseks).

Naabervallad on Ampass, Ellbögen, Igls, Innsbruck, Lans, Rinn, Sistrans.

Ajalugu 

Aldrans kui asuala võiks pärineda hilisest pronksiajast. Seda on arvatud pärast mõõga käepideme ja teiste rauaaja ja La Tène kultuuri objektide avastamist.

Küla on esimest korda mainitud 955. aasta dokumendis kui Alarein. 1157. aastal on küla mainitud kingitusega seotud dokumentides, Andechsi krahvide ja Tegernsee kloostri vahel. 1312. aastal on dokumendis mainitud Alrains, mis tuleb vanast nimest Allrainer Veld. Keskajal oli Aldrans osa tähtsast turust, koostöös Ampassiga, kuna paiknes soolateel, saades kasu transiitkaubandusest. 13. sajandil jagati territoorium suverääni ja Wilteni kloostri vahel.

Elanikkond oli nii teatrikunstihuviline, et 1750. ja 1757. aastal korraldati näidendikonkursid "Martinsspiele" ja tegutses Amatsoonide teater, kus osalesid ainult naised. Aldrans arenes 19. sajandil suvekuurordiks ja ühendati 1884. aastal maanteed pidi otse Innsbruckiga.

Küla serva ehitati aastal 1927 ringhäälingujaam. See suleti 1. märtsil 1984 ja lammutati seejärel.

Aldrans esineb Thomas Bernhardi loos "Amras".

Vaatamisväärsused 

1365. aastal osundati Aldransi kirikule, 1426. aastal hakati ehitama barokkstiilis kirikut, mis pühitseti 1482. aastal ja pühendati pühale Martinile. Kirik ehitati 18. sajandil gooti stiilis ümber, kuid hävis 1893. aastal tules, mis hävitas osa külast. Seejärel taastati kirik gooti stiilis. 1965. aastal seda laiendati ja 1967. aastal ülendati kirik kihelkonnakirikuks.

Transport 

Aldrans on Innsbruckiga ühendatud Mittelgebirgsbahni (mäestikuraudtee) liini 6 kaudu ja kohalike bussidega, Innsbruckist Aldransi jõutakse 15 minutiga.

Viited

Välislingid 

 www.aldrans.at
 Linnakese ajalugu
 Turismiinfo: Aldrans

Innsbrucki ringkond
Tirooli liidumaa vallad
Siim Prank

Siim Prank (sündinud 9. märtsil 1953 Sindis) on Eesti õpetaja ja karikaturist.

Siim Prank õppis 1960-1971 Sindi Keskoolis. Hiljem õppis Tallinna Pedagoogilises Instituudis, mille lõpetas 1980 aastal. Alates 1981. aastast kuni 2017 aastani töötas kunstiõpetajana ja 2019 aastani tehnoloogiaõpetajana Taebla Koolis.

Tema karikatuure on avaldatud ajalehes Sirp ja Vasar ja alates 1977. aastast ajakirjas Pikker. Tema karikatuure on eksponeeritud 1981 aastal karikatuurinäitustel "Mis siin naerda on!" ja Balti karikatuurinäitusel "Homo Sapiens" Vilniuses.

2004. aastal kujundas ta Dorch Lehti raamatu "Mõtete lõpud..." esikaane.

Auhinnad 
 1986. aasta oktoober – Eesti NSV Vabatahtliku Karskusühingu, Eesti NSV Ajakirjanike Liidu ja ajakirja Pikker alkoholivastasel karikatuurinäitusel – Eesti NSV Vabatahtliku Karskusühingu preemia
 2008. aasta mai – Marimetsa piirkonna meenete võistluselt II koht

Viited

Eesti õpetajad
Eesti karikaturistid
Sündinud 1953