joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Otto Reinhold Strömfelt

Vabahärra Otto Reinhold Strömfelt (15. jaanuar 1679 Liivimaa – 3. aprill 1746 Stockholm) oli Rootsi riigitegelane ja diplomaat.

Ta sündis Gustav Adolf Strömfelti (1640–1717) ja tema esimese abikaasa Christina Elisabeth Taube (surnud 1697) pojana. Õppis 7. aastat Tartu ülikoolis, oli 1701. aastast Tartu maakohtu erakorraline assessor, Luunja, Mooste jt. mõisaomanik, 1704. aastast Liivimaa õuekohtu assessor, 13. jaanuarist 1720 Rootsi vabahärra (Nr.173), kes koos krahv Johan Paulinus Lillienstedtiga oli 16. veebruarist 1721 Uusikaupunki rahuläbirääkimiste saadik, seejärel oli 2. septembrist 1723 Kammerkolleegiumi president, 31. maist 1736 Svea õuekohtu president ja 8. novembrist 1743 Turu õuekohtu president.

Ta maeti Sollentuna kirikusse.

Ta abiellus vabapreili Anna Magdalena Taubega, kes oli admirali ja Ohekatku vabahärra Evert Fredrik Taube (1648–1703) ja Andja krahvinna Beata Charlotta Wrangeli tütar, kuningliku Mäekolleegiumi presidendi Didrik Wrangeli (1637–1706) tütretütar. Abielust sündis:
Fredrika Elisabet Strömfelt (1715–1765), 1749. aastast Rootsi diplomaadi vabahärra Niklas Peter von Gedda (1675–1758) kolmas abikaasa.

Viited

Kirjandus
Georg Gezelius: Försök til et biographiskt Lexicon Öfver Namnkunnige och Lärde svenske män. D. 3, S-Ö., 1780, lk.214-217
J. F. v. Recke; K. E. Napiersky: Allgemeines Schriftsteller- und Gelehrten-Lexicon der Provinzen Livland, Esthland und Kurland. 4 köide S-Z, Mitau 1832, lk.315
Nordische Miscellaneen St. 18, lk. 214

Liivimaa inimesed
Rootsi poliitikud
Põhjasõda
Sündinud 1679
Surnud 1746
Pluralism (poliitika)

Pluralism ehk paljusus on poliitikas ideede, arvamuste, poliitiliste jõudude ja huvigruppide mitmekesisus. Vastandiks on monism. Pluralism võib iseloomustada erakondlikku spektrit, vaimukultuuri või sotsiaalset struktuuri. Pluralism on oluline kriteerium hindamaks ühiskonna demokraatlikkust.

Pluralistlik teooria
Pluralistliku teooria järgi seisneb poliitilise protsessi olemus ülimalt rohkete huvigruppide konfliktis, läbirääkimises ja kompromissis .
Pluralism tähtsustab võimu jagunemist ja vastastikust sõltuvust. Rõhutab integratsiooni ja leiab, et ükski osis ei tohiks olla täielikult iseseisev. Pluralistid arvavad, et ka nõrgad huvigrupid võivad läbi koostöö saada tugevateks.

Vaata ka
pluralism

Viited

Poliitika
Kertu Kalmus

Kertu Kalmus (sündinud 2. mail 1986) on eesti ajakirjanik.

Ta on töötanud Tallinna Ülikooli üliõpilaslehes Tule Tee reporterina ja Eesti Päevalehe  Tallinna uudiste toimetajana.

Alates detsembrist 2009 töötab ta saarlaste päevalehes Saarte Hääl ajakirjanikuna.

Eesti ajakirjanikud
Sündinud 1986
Göta õuekohus

Göta õuekohus (rootsi keeles Göta hovrätt) on 1634. aastal asutatud Rootsi apellatsioonikohus, mis asub Jönköpingis. See on Rootsi õuekohtutest vanuselt teine. Göta kohtuhoone võeti kasutusele 1650. aastal ja see on riigi vanim siiani kasutusel olev kohtuhoone. Õuekohtu presidendiks on alates 2016. aastast Charlotte Brokelind.

Ajalugu
Õuekohus asutati kuninganna Kristiina eestkostevalitsuse ajal 5. novembril 1634. Selle kohtupiirkonda kuulus alguses Götaland, mille hulka arvati tollal ka Värmland. Pärast 1645. aastal sõlmitud Brömsebro ja 1658. aasta Roskilde rahu lisati selle alluvusse Blekinge, Bohusläni, Hallandi ja Skåne läänid. Et kergendada Göta õuekohtu koormust, rajati 1821. aastal Skåne ja Blekinge õuekohus ning 1948. aastal Lääne-Rootsi õuekohus. 1992. aastal liideti õuekohtu piirkonnaga Örebro lään.

Juristiktsioon tänapäeval
Göta õuekohus on kaasajal üks kuuest teise astme kohtust (appellatsioonikohtust) Rootsis, mille alla kuuluvad Östergötlandi, Jönköping, Kronobergi, Kalmari, osa Västra Götalandist ja Örebro läänid.

PresidendidSvensk rikskalender 1908

Vaata ka
Greifswaldi õuekohus
Õuekohus

Viited

Välislingid
Göta õuekohus saidil domstol.se

Jönköping
Rootsi kohtud
Rootsi uusaeg
Õuekohtud
Ada (programmeerimiskeel)

Ada on kõrgtaseme üldotstarbeline algoritmiline protseduurne kompileeritav reaaalaja programmeerimiskeel.

Ada valmistas 1979. aastal Prantsusmaa ettevõte CII-Honywell-Bull Ameerika Ühendriikide Kaitseministeeriumi tellimusel. Programmeerimiskeelt loova meeskonna juht oli Jean Ichbiah.

Ada on rahvusvaheline standard. Selle viimane versioon Ada 2005 kuulub ISO/ANSI standardi alla. 

Programmeerimiskeel sai oma nime Ada Lovelace`i (1815–1852) järgi, keda peetakse sageli esimeseks programmeerijaks.

Hello, world 

Hello world programm Adas:

 with TEXT_IO;
 
 procedure HELLO is
 begin
    TEXT_IO.PUT_LINE ("Hello, world!");
 end HELLO;

Viited 

Programmeerimiskeeled
Mäeinstituut

Mäeinstituut on Tallinna Tehnikaülikooli energeetikateaduskonna struktuuriüksus, kus õpetatakse, arendatakse ja uuritakse mäendust ehk maavarade uurimist, kaevandamist ja maavaraäri. Mäeinstituudis õpetatava õppekava nimetus on geotehnoloogia.

Mäeinstituut asub aadressil Ehitajate tee 5, VII korpus, teine korrus.

Välislingid 
 TTÜ Mäeinstituudi kodulehekülg
 Mäeinstituut.
 TTÜ Mäeinstituut Facebookis

Eesti teadusasutused
Tallinna Tehnikaülikool
Eesti Geoloogia Selts

Eesti Geoloogia Selts (lühend EGEOS) on Eestis tegutsev ühiskondlik organisatsioon, mis ühendab Eesti geoloogiaasutuste töötajaid ja teisi geoloogiahuvilisi. Selts asutati 1989. aastal 1985. aastast tegutsenud Geoloogide Klubi baasil.

Eesti Geoloogia Seltsi tegevusvaldkond on lai: ta korraldab arutelusid aktuaalsete geoloogiaprobleemide teemal, annab välja seltsi bülletääne, õpetab geoloogiahuvilisi kooliõpilasi, korraldab geoloogiateemalisi ekskursioone.

Juhatajad
Anto Raukas 1989–1994
Vello Klein 1994–1998
Rein Raudsep 1998–2002
Tarmo All 2002–2006
Alvar Soesoo 2006–2008
Meeme Veisson alates 2008

Vaata ka
Eesti Looduseuurijate Seltsi geoloogiasektsioon

Viited

Välislingid
Eesti Geoloogia Seltsi koduleht

Geoloogia Selts
Geoloogilised organisatsioonid
FC Porto

Futebol Clube do Porto on Portugali kõrgeima liiga Primeira Liga jalgpalliklubi. Klubi on asutatud 1934. aastal.

Porto on võitnud 79 tiitlit, millega on see Lissaboni Benfica järel teine kõige edukam jalgpalliklubi Portugalis. Porto on tulnud Portugali meistriks 29 korda, viimati 2020. aastal. Portugali karikavõistlused on võidetud 17 korda (sellega jagatakse Lissaboni Sportinguga teist kohta). Portugali superkarikas Supertaça Cândido de Oliveira on võidetud 22 korda (Portugali klubidest enim võite).

Rahvusvahelistes võistluses on Porto kogunud seitse tiitlit, millega ollakse Portugali edukaim. Hooajal 1986–87 võideti Euroopa karikas, kui finaalis alistati Saksamaa klubi Müncheni Bayern tulemusega 2:1. Hooajal 2003–04 võideti UEFA Meistrite Liiga, kui finaalis võideti Prantsusmaa klubi Monaco tulemusega 3:0. Aastatel 2003 ja 2011 on võidetud vastavalt UEFA karikas ja UEFA Euroopa Liiga. 1987. aastal võitis Porto Euroopa superkarika finaalis Amsterdami Ajaxit. Aastatel 1987 ja 2004 võideti Intercontinental Cup. Porto on Hispaania klubide Madridi Real ja FC Barcelona järel kolmas enim kordi UEFA Meistrite Liiga alagrupiturniiril osalenud klubi (23).

Praegune meeskond 
Seisuga 1. veebruar 2022

Saavutused

Portugal
Portugali meister (30):
1934–35, 1938–39, 1939–40, 1955–56, 1958–59, 1977–78, 1978–79, 1984–85, 1985–86, 1987–88, 1989–90, 1991–92, 1992–93, 1994–95, 1995–96, 1996–97, 1997–98, 1998–99, 2002–03, 2003–04, 2005–06, 2006–07, 2007–08, 2008–09, 2010–11, 2011–12, 2012–13, 2017–18, 2019–20, 2021–22
Taça de Portugal (17):
1955–56, 1957–58, 1967–68, 1976–77, 1983–84, 1987–88, 1990–91, 1993–94, 1997–98, 1999–2000, 2000–01, 2002–03, 2005–06, 2008–09, 2009–10, 2010–11, 2019–20
Portugali superkarikas (22):
1981, 1983, 1984, 1986, 1990, 1991, 1993, 1994, 1996, 1998, 1999, 2001, 2003, 2004, 2006, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2018, 2020

Euroopa
Euroopa karikas / UEFA Meistrite Liiga (2):
1986–87, 2003–04
UEFA karikas / UEFA Euroopa Liiga (2):
2002–03, 2010–11
Euroopa superkarikas (1):
1987
Intercontinental Cup (2):
1987, 2004
Iberian Cup (1):
1935

Viited

Välislingid 
 Ametlik koduleht

 
Portugali jalgpalliklubid
Etüüd punases

"Etüüd punases" (inglise keeles "A Study in Scarlet") on Arthur Conan Doyle'i esimene jutustus, kus astuvad üles detektiiv Sherlock Holmes ja doktor Watson.

Esmakordselt ilmus "Etüüd punases" almanahhis "Beeton's Christmas Annual" ja algselt kandis teos pealkirja "A Tangled Skein". Noore Southsea arsti A. Conan Doyle'i jutustuse sündmuste kulg antakse edasi erruläinud sõjaväearsti John Watsoni silmade läbi. Teoses on puudutatud ka Utah' mormoonide kogukonna teemat.

Holmesi tegelaskuju loomisel oli kirjanikul eeskujuks detektiivid C. Auguste Dupin Edgar Allan Poe ja Monsieur Lecoq Émile Gaboriau' kriminaaljuttudest.

Tegelaskujud 
 Sherlock Holmes
 doktor Watson
 Jefferson Hope
 Inspektor Tobias Gregson - Holmesi sõnade järgi "Scotland Yardi meestest kõige taibukam"
 Inspektor Lestrade
 Enoch J. Drebber - Clevelandi ärimees
 Joseph Stangerson - Drebberi erasekretär. 
 John Ferrier
 Lucy Ferrier
 Madam Charpentier - pansioni "Torquay Terrace" omanik

Teose ülesehitus 
"Etüüd punases" koosneb kahest osast: 
<noinclude>
 I osa. (Endise sõjaväearsti dr. John H. Watsoni mälestustest)
 Mister Sherlock Holmes. 
 Teaduslik järeldamine. 
 Lauristoni pargi saladus.
 Mida oli jutustada John Rance'il.
 Meie kuulutus toob külalise. 
 Tobias Gregson näitab, mida ta suudab. 
 Valgus pimeduses 

 II osa. Pühakute maa.
 Lõputul lubjakivitasandikul.
 Utah' õis.
 John Ferrier kõneleb prohvetiga.
 Põgenemine elu päästmiseks.
 "Kättemaksuinglid".
 Dr. Watsoni mälestuste järgi.
 Lõpetuseks.

Teosega seotud kohti 
 Baker Street 221B (Marylebone, Westminster) - Sherlock Holmesi elukoht.
 Pansion "Torquay Terrace" (Camberwell, London Borough of Lambeth) - Siin peatusid Enoch J. Drebber ja Joseph Stangerson 
 Lauriston Garden 3, Brixton Road (fiktiivne asukoht Brixtonis London Borough of Lambethi linnaosas) - Enoch J. Drebberi mõrvapaik.
 Halliday's Private Hotel - Joseph Stangersoni mõrvapaik.

Eestikeelsed väljaanded 
 "Baskerville'ide koer"; Jutustused Sherlock Holmesist. (Eesti Raamat, 1973; tõlkijad A. Tann, V. Pedajas, E. Heinaste; lk 5-114)
 "Etüüd punases. Baskerville'ide koer" (Varrak 1993; tõlkijad V. Pedajas, A. Tann) 
 "Sherlock Holmesi lood" 1. osa (Varrak 2003; tõlkijad Ester Heinaste, Krista Kaer, Villem Pedajas ja A. Tann; lk 7-80)

Vaata ka
"Sherlock Holmesi ja doktor Watsoni seiklused"

Viited

Välislingid 

 A Study in Scarlet. The Complete Sherlock Holmes. Camden House

Šoti kirjandus
1887
Arthur Conan Doyle'i teosed
Sherlock Holmesi raamatud
Oleg Marnot

Oleg Peeter Valdek Marnot (7. märts 1915 – 31. juuli 1941 Kautla) oli Eesti sõjaväelane (lipnik, 1939). 

 Marnot organiseeris sõjasuvel 1941 Tartumaal metsavendade salga ja osales lahingutes Tartu all. Sakslased viisid ta üle Riia lennukiga Helsingisse ja sealt Eestisse tagasi, et tugevdada Erna gruppi ohvitseridega.

Kautla lahing
31. juulil 1941. aastal ründas Oleg Marnoti 13-meheline salk ülekaalukat punaarmee üksust, kes sõitis kohale 28 veoauto ja bussiga. Punaarmeelastele, kelle arv võis küünida 500 meheni, avati äge tuli püstolkuulipildujaist ning samaaegselt sadasid punaarmeelaste sõidukeisse käsigranaadid. Langevarjurite kuulid ja granaadid tegid venelaste seas kohutava hävitustöö. Kohalikud elanikud, kes hiljem nägid langenud ja haavatud punaarmeelaste äravedu, arvestavad punaarmeelaste kaotusi kuni paarisajale mehele.

Vaenlase ülekaal oli siiski nii ränk, et langevarjurid lõpuks pidid taanduma. Keset ägedaimat heitlust sai Marnot kuulipilduja valangust rängalt haavata, kuid ta jäi võitluspositsioonile, et oma kuulipildujaga katta kaaslaste taandumist. Omakorda ei lahkunud võitlusplatsilt ka seersant Jüri Rosin, et aidata Marnotil pääseda. Nad mõlemad langesid. 

Leitnant Marnoti ja seersant Jüri Rosina laibad leiti hiljem metsikult purustatuina, nii et neid õnnestus ära tunda üksnes riietuse järgi. Leitnant Marnoti õe Anita Marnoti kohaselt oli Oleg Marnot hävituspataljonlaste kätte langedes veel elus. Informatsiooni saamiseks piinati mees surnuks. Neli päeva pärast Kautla lahingut vangistati Tallinnas Oleg Marnoti õed Anita Marnot ja Helmi Marnot. Arreteerida taheti ka Marnoti venda major Rudolf Marnotit, kellel õnnestus aga põgeneda. 

Koos võidelnud ja koos langenud langevarjurid maeti Kautla lahinguväljale ühishauda. 1942. aastal korraldas vend Rudolf Oleg Marnoti ümbermatmise Maarjamäe Sõjaväekalmistule.

Välislingid 
 Oleg Marnot Eesti Ohvitseride andmekogus

Eesti sõjaväelased
Sündinud 1915
Surnud 1941
Aet Kiisla

Aet Kiisla (sündinud 24. veebruaril 1975) on avaliku halduse õppejõud Tartu Ülikooli Narva Kolledžis. Lisaks juhatab sealsamas ühiskonnateaduste lektoraati, kohaliku omavalitsuse korralduse õppekava ning Narva Lasteülikooli.

Aastal 2008 pälvis ta Narva Lasteülikooliga teise preemia teaduse populariseerimise auhindade jagamisel.

Haridus 
1993–1996 õppis Kiisla Virumaa Kõrgkoolis (nüüd Tallinna Tehnikaülikooli Virumaa Kolledž) põhikooli matemaatika ja füüsika õpetaja erialal, 1998–2004 Estonian Business Schoolis avaliku halduse bakalaureuseõppes ning rahvusvahelise ärijuhtimise magistriõppes. Alates 2007. aastast on ta olnud Tartu Ülikooli ja Tallinna Tehnikaülikooli avaliku halduse doktorant.

Töökäik 
1996 töötas Aet Kiisla Kohtla-Järve kultuurimajas ning 1996–2006 Kiili Gümnaasiumis. Alates 2006. aastast on ta tööl Tartu Ülikooli Narva Kolledžis.

Sport 
Aet Kiisla on ultrajooksja ja spordikorraldaja. Ultrajooksus märkimisväärseimad tulemused on 24 tunni jooksus 158,167 km ja kuue päeva jooksus 430,789 km.  Kergejõustikuveteranide Eesti meister 5000 m jooksus 2019.

Viited

Eesti pedagoogid
Tartu Ülikooli õppejõud
Sündinud 1975
Kanalised

Kanalised (Galliformes) on ülemaailmse levikuga jässaka kehaehitusega lindude selts. 

Enamik seltsi kuuluvatest lindudest on kosmopoliitse levikuga jahi- või kodulinnud. Väikseim neist on ida-sinivutt, suurim metskalkun. Kanaliste 290 liigist 111 kuulub IUCNi ohustatud liikide punasesse nimekirja.

Kirjeldus 

Kanalised on tüsedad, väikse pea ja enamasti suurte laiade tiibadega linnud. Ehkki enamik suudab madalat ja kiiresti lennata, elab enamus maapinnal. Kanalistel on tugevad jalad, mis võimaldavad kiiresti joosta. Maapinnal elavate kanaliste pojad sibavad juba varsti pärast koorumist. Kuna nad on paljude kiskjade lemmiksaak, on nende värvus küllaltki tuhm. Erandiks on kireva sulestikuga isafaasanid. Enamasti on kõigil selle seltsi lindudel jäigad suled ning hästi arenenud lisarood (välja arvatud tuttkanal. Suled vahetuvad järk-järgult: linnud ei kaota lennuvõimet, ehkki nende liikumisaktiivsus kahaneb märgatavalt. Nokk on lühike, tugev ja veidi konksja tipuga. Ülanoka servad ulatuvad üle alanoka servade. Pugu on suur, lihasmagu tugevasti arenenud.

Eluviis ja elupaigad 

Kanalised elavad väga mitmesugustes biotoopides – metsades, põldudel, rohtlates. Nad elutsevad maapinnal ja enamik on paigalinnud. Kanalised on pesahülgajad. 

Kanaliste puhul kehtib suguline dimorfism (sugupoolte erinemine). Enamik kanalisi on polügaamsed, ei moodusta püsivamaid paare ning isased ei kanna järglaste eest hoolt. Vaid mõned liigid on monogaamsed ja moodustavad kindlamaid paare. Sel juhul kasvatavad poegi mõlemad vanalinnud. Polügaamsetel liikidel esineb paaritumisperioodil vaatemängulisi rühmamänge. Mängude eesmärk on võita emaste tähelepanu, isaslinnud võtavad selle nimel erinevaid poose, häälitsevad ja võitlevad.

Toitumine 
Kanalised toituvad taimedest ja putukatest. Paljud kanalised, eriti nurmkana, hävitavad põllukultuuride kahjureid.

Väljasurnud sugukonnad 
Sugukond Paraortygidae †
Sugukond Quercymegapodiidae †
Sugukond Sylviornithidae †
Sugukond Gallinuloididae †
Uno Soomere

Uno Soomere (19. september 1930 – 19. märts 2010) oli eesti helilooja, muusikapedagoog ja pianist.

Viited

Välislingid
 Priit Kuusk. Lahkunud on helilooja Uno Soomere – err.ee, 31. märts 2010

Eesti heliloojad
Sündinud 1930
Surnud 2010
Donetski Šahtar

Donetski FK Šahtar (ukraina keeles «Шахтар» Донецьк) on Ukraina jalgpalliklubi, mille kodulinn on Donetsk. Šahtar mängib Ukraina jalgpalli kõrgliigas. Klubi kodustaadion on Donbass Arena, kuid Donbassi sõja tõttu pidas Šahtar aastail 2014–2016 oma kodumänge Lvivis Lvivi Arenal ja alates 2017. aastast Harkivis Metalisti staadionil. Klubi peakorter asub Kiievis.

Donetski Šahtar on üks edukamaid jalgpalliklubisid Ukrainas, 13-kordne Ukraina meister. Perioodil 2010–2014 tuli meeskond Ukraina meistriks viis aastat järjest. Lisaks on 13 korda võidetud Ukraina karikas ja kaheksa korda Ukraina superkarikas. Hooajal 2008–2009 võitis Šahtar UEFA karika.

Klubi asutati 1936. aastal. Meeskonna esialgne nimi, Stahhanovets, pandi Aleksei Stahhanovi järgi, kes oli sotsialistliku töö kangelane kaevur. Esimene mitteametlik mäng peeti Odessa Dinamoga 12. mail 1936 Balitski staadionil Gorlivkas. Šahtar kaotas 2:3. Esimene ametlik mäng peeti Kaasani Dinamoga ning kaotati 1:4. FK Šahtar Donetsk on mänginud mitme nime all: Stalino Stahhanovets (1936–1946), Stalino Šahtjor (Šahtar) (1946–1961), Donetski Šahtjor (Šahtar) (1961–1992) ja FK Šahtar (alates 1992).

Klubi hüüdnimed on Hirniki ja Kroti. Šahtari koduvorm on musta-oranžitriibuline särk, mustad püksid ja oranžid sokid.

Saavutused
Ukraina
 Ukraina meister (13): 2002, 2005, 2006, 2008, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2017, 2018, 2019, 2020
 Ukraina karika võitja (13): 1995, 1997, 2001, 2002, 2004, 2008, 2011, 2012, 2013, 2016, 2017, 2018, 2019
 Ukraina superkarika võitja (8): 2005, 2008, 2010, 2012, 2013, 2014, 2015, 2017

Nõukogude Liit
 Nõukogude Liidu karika võitja (4): 1961, 1962, 1980, 1983

Euroopa
 UEFA karika võitja: 2009

Välislingid
 Ametlik koduleht

 
Ukraina jalgpalliklubid
Donetsk
Öö

Öö on ajavahemik, mille jooksul taevakeha (planeet või tema kaaslane) pinna punkti jaoks on valguse peamine allikas (päike) horisondist allpool.

Öö kestus sõltub laiuskraadist ja taevakeha telje nurgast orbiidi pinna suhtes. Öö vastand on päev. Taevakehade öö- ja päevakülge eraldab terminaator. Kui taevakeha pöörlemistelg ei asu orbiidiga risti, siis muutub öö pikkus perioodiliselt.

Päikesesüsteemi planeetidel on öö väga erineva pikkusega. Ööpäev kestab Veenusel 224,7 päeva ja Jupiteril 9 tundi 56 minutit. Öö hõlmab ööpäevast keskmiselt poole.

Päev ja öö on võrdse pikkusega kevadisel ja sügisesel pööripäeval, kui planeedi telg on ekliptikaga risti. Suurim päeva ja öö pikkuse erinevus on talvisel ja suvisel pööripäeval, kui telg on ekliptikaga suurima nurga all. Talvisel pööripäeval on öö kõige pikem ja suvisel pööripäeval kõige lühem.

Polaarjoonest kõrgemal laiuskraadil võib öö kesta üle ööpäeva. Seda nimetatakse polaarööks. Kõrgetel laiuskraadidel jõuab suvel kogu öö jooksul maapinnale hajunud valgus. Seda nimetatakse valgeks ööks. Kui talvel on mingis piirkonnas polaaröö, siis suvel esineb seal olukord, kus öö täielikult puudub. Seda nimetatakse polaarpäevaks.

Taevakehad saavad energiat põhiliselt soojuskiirguse kaudu oma päikeselt. Öösel, kui valgust pole, on temperatuur seetõttu üldiselt madalam kui päeval. Taevakehadel on kõige suuremad temperatuurierinevused tavaliselt nendes piirkondades, kus esinevad polaaröö ja -päev. Ekvaatori lähedal, kus päeva ja öö pikkuses suuri erinevusi ei ole, kõigub temperatuur aasta jooksul vähem.

Kui päike on horisondi all, aga tema hajunud valgus jõuab vaatlejat, on hämarik. Eristatakse kolme tüüpi hämarikku:
 tsiviilhämarik on siis, kui päike on 0–6 kraadi allpool silmapiiri;
 nautiline hämarik on siis, kui päike on 7–12 kraadi allpool silmapiiri;
 astronoomiline hämarik on siis, kui päike on 13–18 kraadi allpool silmapiiri.

Mõju elule 

Öösel ei jõua maapinnale peaaegu üldse valgust. Sellepärast on öösiti valgustundlikust meelest ehk nägemisest vähe kasu.

Loomad, kellel nägemine on eriti hästi arenenud, tavaliselt magavad öösiti. Mõned loomad, vastupidi, on öösiti eriti aktiivsed. Neid nimetatakse ööloomadeks. Mõned nendest, näiteks öökullid, on kohastunud nägema eriti väheses valguses. Sellistel loomadel on tüüpiliselt suured silmad. Mõned ööloomad on täiesti pimedad ja liiguvad teisi meeli kasutades, milleks võib olla kajalokatsioon.

Taimed kasutavad valgust fotosünteesiks. Öösiti fotosüntees peaaegu lakkab. Seetõttu toimuvad ka taimedes öösiti mitmesugused muutused, näiteks on tüüpiline, et õistaimed sulgevad ööseks oma õied.

Vaata ka 
 Kesköö

Aeg
Atmosfäärioptika
Navigatsioon
Tooma Sookatsejaam

Tooma Sookatsejaam on soode ja rohumaade uurimiseks rajatud uurimisbaas Jõgevamaal.

Sookatsejaama asutas Balti Sooparanduse Selts, esimeheks oli Kärde mõisa omanik V. von Stackelberg. Selts ostis 1910. aastal Tooma talu sookatsejaama jaoks. Lisaks osteti 1914. aastal naabertalu Kubja maad. aastatel 1910–1938 ehitati rida kahekorruselisi puumaju, millest kujunes Tooma küla.

Katsejaama esimene juhataja oli dr. A. Vegesack ja botaanik Heinrich Precht.

Alates 1921. aastast oli Eestimaa Sooparanduse Seltsi Tooma Sookatsejaama juhatajaks Leo Rinne. 

1938. aastal oli sookatsejaama pindala 310 ha, 1950ndail kasvas see 1150 hektarini.

Aastail 1923–1939 töötas suviti botaanikuna Tooma Sookatsejaamas Paul Thomson.

1956. aastal sai nimeks Eesti Maaviljeluse ja Maaparanduse Teadusliku Uurimise Instituudi Tooma Katsebaas.

Viited

Eesti teadusasutused
Jõgeva vald
F

F (f) on ladina tähestiku täht.

Eesti keeles esineb F ainult võõrsõnades ja võõrnimedes ja tähistab eesti keeles ja paljudes teistes keeltes helitut labiodentaalset frikatiivi. Tähe F võttis eesti keeles kasutusele Carl Robert Jakobson oma 1868. aastal ilmunud geograafiaõpikus.

Ajalugu

F sümbolina 
Keemias on F element fluori sümbol.
SI-süsteemis märgib F faradit.
F on Prantsusmaa sõidukite tunnus.
Muusikas on F helirea noodi fa tähis.
Füüsikas on F jõu tähis.
°F on Fahrenheiti skaala tähis.

Väiketähena võib f olla:
eesliite femto- lühend;
füüsikas sageduse sümbol;
muusikas forte lühend.

Kirillitsas vastab F-le Ф, kreeka kirjas fii (Φ).

Viited 

Tähestikutähed
Erlang

Erlang on üldotstarbeline samaaegne programmeerimiskeel. Lineaarne alamosa keelest on funktsionaalne keel, agara arvutuse, ühekordse omistamise ja dünaamilise tüüpimisega. Samaaegsuse jaoks kasutab Erlang näitleja mudelit. See arendati Ericssoni poolt toetamaks hajutatud, veakindlate, reaalaja programmide loomist. Keele esimese versiooni töötas välja Joe Armstrong aastal 1986. Erlang toetab kuumvahetust, mis tähendab, et koodi saab muuta süsteemi peatamata. Algselt oli Erlang Ericssoni omanduses, kuid 1998. aastal lasti ta välja avatud lähtekoodiga.

Programmeerimiskeeled
Bash

Bash on Unixi kest (shell), vaba tarkvara, mis kirjutatud GNU projekti raames Brian Foxi poolt. See anti välja aastal 1989 ja see on laialt levinud kui Linuxi ja Mac OS X kest. See on ka üle kantud Microsoft Windowsi operatsioonisüsteemi  ja levitatakse koos Cygwin ja MigGW, DOSi DJGPP projekti poolt ja Androidile paljude terminaliprogrammide poolt.

Bash on interpreteeriv Käsurida, tavaliselt toimiv tekstiaknana, kuhu kasutaja saab käskusid kirjutada. Sarnaselt teiste Unixi kestadega on tegemist täisväärtusliku programmeerimiskeelega. Bash saab käskusid lugeda ka skripti failidest. Keele märksõnad, süntaks ja teised baasvõimalused on kopeeriti Bourne shellist. Teised võimalused, näiteks ajalugu - csh, tcsh ja ksh-st. Bash on POSIX'i kest paljude laiendustega.

Nimi on lühend sõnadest Bourne Again SHell. Sarnaselt oma eellase Bourne shelliga (lühidlat sh).

Viited

Programmeerimiskeeled
Telelavastus

Telelavastus on filmi- ja teatrikunsti vahenditega televisioonis loodud lavastus. Telelavastuste eelkäijateks on peetud teatrilavastuste otseülekandeid 1940. aastatel Ameerika Ühendriikides, Jaapanis jm. 

Telenäidendi kui omaette žanri sünni põhjustas televisiooni spetsiifikaga tööpraktika (filmikunstile lähedane stsenaarium ja kujundisüsteemi loomise vahendid, videotehnika jm.) Telenäidendite baasil on välja kujunenud algupärased või kirjanduslikel allikatel põhinevad telesarjad. Stuudio või televisiooniosakonna kohta, mis pidevalt toodab telelavastusi, nimetatakse sageli teleteatriks.

Telelavastused ja telelavastuste sarjad Eestis
Esimene eesti teleteatri etendus oli stsenaristi ja lavastaja Leo Martini "Nimekiri" Eduard Vilde samanimelise jutustuse järgi Eesti Televisioonis aastal 1956. Aastatel 1956–1958 anti eetrisse ligi 20 omalavastust. Esimese algupärase telenäidendi "12 päeva puhkust" (1958, lavastaja Grigori Kromanov) autor oli näitleja Jüri Järvet

Esimene eesti telesari on Cyril Northcote Parkinsoni "Parkinsoni seadus" I–VIII (1966, lavastaja Virve Aruoja).

Hillar-Vahur Peebu sõnul moodustas lavastuslik tegevus eraldi peatüki televisiooni neis toimetustes, kus see ei olnud põhitööks. Saadetes levisid sellised vormid, nagu instseneeritud fakt ja instseneeritud kroonika, illustratsiooniks lavastatud situatsioonid perekonna- ja õigussaadetes või koguni katkendid näidenditest."

Eesti telelavastajaid
 Virve Aruoja
 Ivo Eensalu
 Evald Hermaküla
 Tõnis Kask
 Ago-Endrik Kerge
 Virve Koppel
 Endel Koppel
 Grigori Kromanov

Vaata ka
Telelavastuste loend

Viited

Kirjandus
Hillar-Vahur Peep. "Teatrietendus televisioonistuudiost." – "Teatri aeg 1956–1958." ." 

Telesaated
Lavastus
Rein Raudsep

Rein Raudsep (sündinud 1. detsembril 1940 Tallinnas) on eesti geoloog, keskkonnaministeeriumi keskkonnakorralduse ja -tehnoloogia osakonna juhataja.

Ta lõpetas 1965. aastal Tartu Ülikooli geoloogia erialal. Ta on geoloogiakandidaat.

Aastatel 1998–2002 oli ta Eesti Geoloogia Seltsi president.

Elulugu
Rein Raudsep on tööliste poeg.

Lõpetas 1959 Rapla Keskkooli ja 1965 Tartu Ülikooli geoloogia erialal; geoloogia-mineraloogiakandidaat (1984, Eesti NSV Teaduste Akadeemia), väitekiri "Rakvere fosforiidirajooni tootsa kihindi litoloogia". Oli 1965–1999 Eesti Geoloogiakeskuse geoloog, vanemgeoloog, grupijuht, 1990–1999 teadusdirektor, 1975–1978 geoloogia uuringu grupijuht Alžeeria geoloogiateenistuses SONAREM. Aastast 2000 EV Keskkonnaministeeriumi keskkonnakorralduse ja -tehnoloogia osakonna juhataja.

Teadustöö
Uurimisvaldkond: alamordoviitsiumi (Tremadoci) oobolusliivakivi ja -fosforiidileiukohtade litoloogia, geoloogia ning tekketingimused. Aastast 1990 Eesti Maavarade Komisjoni liige, aastast 1992 Eesti Rahvusliku Geoloogia Komitee liige, 1995– Euroopa Geol Mälestiste Kaitse Assots (ProGEO) volikogu liige, aastast 2005 Euroopa Geoloogialiitude Assots president. Autasustatud K. E. v. Baeri mälestusmedaliga (1988). 30 teadustrükist.

Teoseid
 Eesti fosforiit ja selle uued maardlad. // EL (1982)8
 Геология и полезные ископаемые Раквереского фосфоритоносного района (kaasautor). Tallinn, 1987
 Estonian Natural Resources (kaasautor). Tallinn, 1991
 Eesti maapõuerikkusi (koost ja autoreid). Tallinn, 1993
 Phosphorite. Mineral occurrences. // Geology and Mineral Resources. Tallinn, 1997.

Tunnustus
2017 Valgetähe V klassi teenetemärk

Viited

Kirjandus
 EE 14, 412
 EGBT, 97
 Maa Universumis. Tallinn, 2004, 319.

Eesti geoloogid
Eesti riigiametnikud
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1940
Erdoğan Atalay

Erdoğan Atalay (sündinud 22. septembril 1966 Hannoveris) on türgi päritolu Saksa filmi- ja televisiooninäitleja. 

Kuigi ta on mänginud arvukates filmides ja teleseriaalides, on ta enim tuntust kogunud Semir Gerkhani rolliga Saksamaal toodetud kiirteepolitseisarjas "Kutsuge Cobra 11" (alates 1995. aastast).

Karjäär 

Tema esimene teatriroll oli 18-aastasena "Aladdini imelambis". Atalay alustas 1987. aastal õpinguid Hamburgi muusika- ja teatrikõrgkoolis (Hochschule für Musik und Theater Hamburg). Läbimurre tuli 1995. aastal sarjas "Kutsuge Cobra 11", mida filmitakse tänapäevani.

Isiklik elu 

Atalay abiellus 13. augustil 2004 Astrid Ann-Marie Pollmanniga, kellega tal on tütar (sündis 22. novembril 2000).

Filmid ja televisioon 
 1990 – "Musik groschenweise"
 1994 – "Doppelter Einsatz"
 1994 – "Der Wache"
 1996– ... – "Alarm für Cobra 11" ("Kutsuge Cobra 11"), Semir Gerkhani rollis
 1997 – "Sperling und der falsche Freund"
 1999–2000 – "Hinter Gittern – Der Frauenknast" (3 osa)
 1998 – "Der Clown"
 2000 – "Maximum Speed"
 2006 – "Hammer und Hart

Välislingid 
 Ametlik saksa fännileht
 Ametlik MySpace'i kodu

Saksamaa näitlejad
Sündinud 1966
Smalltalk

Smalltalk on objektorienteeritud dünaamiliselt tüübitud reflektiivne programmeerimiskeel. Smalltalk loodi peamiseks haridusalaseks kasutuseks ja õppeks, Xerox PARC'i Õppimise Uurimise Grupis Alan Kay, Dan Ingalls, Adele Goldberg, Ted Kaehler, Scott Wallace ja teiste poolt 1970. aastatel.

Keele esimene versioon lasti välja nime Smalltalk-80 all, ning on sest ajast alates leidnud laia kasutamist. ANSI Smalltalk ratifitseeriti 1998. aastal ning see on Smalltalki standardiks.

Hello, world

Hello world programm Smalltalkis:

 Transcript show: 'Hello, world!'.

Vaata ka
Xerox Alto

Programmeerimiskeeled
Aafrika taassünni monument

Aafrika taassünni monument (prantsuse keeles Monument de la Renaissance africaine) on mälestusmärk Senegali pealinnas Dakaris.

Monument asub Ouakami eeslinnas Atlandi ookeani kaldal saja meetri kõrgusel künkal. Selle geograafilised koordinaadid on .

Mälestusmärk on pühendatud Senegali iseseisvuse saavutamise 50. aastapäevale. Selle rajamise algatas 2006. aastal president Abdoulaye Wade, ehitust alustati 2008. aastal. Ehitaja oli Põhja-Korea ettevõte. Pronksist 49 meetri kõrgune skulptuur kujutab mäe seest kerkivat aafrika perekonda. Monumendi rajamine maksis umbes 27 miljonit dollarit.

Opositsiooni pooldajates on tekitanud rahulolematust nii võõrtööliste kasutamine, monumendi maksumus kui ka selle stiil, mida on nimetatud stalinistlikuks. Pahameelt lisab ka presidendi avaldus, et 35 protsenti mälestusmärgi rajamisest tõusvatest tuludest kuulub õigusega talle kui idee autorile.

Monument avati pidulikult 3. aprillil 2010.

Välislingid

 A monumental folly in Senegal – The Independent
 Senegal inaugurates controversial $27m monument – BBC

Senegal
Mälestusmärgid
Kaja (ajaleht)

Kaja oli päevaleht, mis ilmus Tallinnas aastatel 1919–1935 algul Eesti Maarahva Liidu ja hiljem Põllumeestekogude häälekandjana.

Välislingid 
 Kajas ilmunud artikleid Vikitekstides

Eesti endised ajalehed
122 mm haubits 1938 M-30

122 mm haubits 1938 (M-30) (vene k 122-мм гаубица образца 1938 года) on enne teise maailmasõja algust Nõukogude Liidus valmistatud ja sõja ajal massiliselt toodetud kerge välihaubits.

M-30 haubits oli pikalt relvastuses ka pärast maailmasõda, kuid tänapäeval seda enam ei kasutata.

Taktikalis-tehnilised andmed 
Kaliiber: 122 mm
Raua pikkus: 22 kaliibrit
Laskekaugus: 11,8 km
Laskekiirus: kuni 6 lasku/min
Kaal rännakasendis: 3100 kg
Pikkus: 5,9 m (rännakasendis)
Laius: 1,975 m
Kõrgus: 1,82 m
Pukseerimiskiirus: 50 km/h
Meeskond: 8 inimest

Ajalugu 
1928. aastal otsustati Nõukogude Venemaal välja töötada uus moodsam ja ka mootorveoks sobilikum välihaubits. Relvakonstruktor Fjodor Petrov konstrueeris mudeli M-30, mis võeti relvastusse septembris 1939. Relvastusse võtmisele eelnes konkurss konstruktor V. Grabini mudeliga F-25, mis oleks olnud efektiivsem, kuid keerukam toota. Masstootmine algas 1940. aastal ja lõpetati alles 1955. aastal. Aastatel 1940–1945 toodeti 16 887 ja kuni aastani 1955 kokku 19 266 M-30 haubitsat. M-30 oli seega toodetuim ja kasutatavaim NSV Liidu välihaubits teise maailmasõja päevil. Lafeti baasil hakati hiljem valmistama 152 mm välihaubitsaid D-1 ja laskeseadet kasutati ründesuurtükil SU-122.

Pärast sõja lõppu jäi hulgaliselt haubitsaid relvastusse ja neid eksporditi mitmetesse riikidesse Aasias ja Aafrikas (nt Süüriasse ja Egiptusse). 1960. aastate algul tuli M-30 asemele uus, 122 mm välihaubits D-30. M-30 jäi siiski tänu kasutuslihtsusele ja arvukusele vähesel määral relvastusse veel praktiliselt kuni sajandivahetuseni.

Kirjeldus 

M-30 on lihtne ja väga töökindel suurtükiväerelv. Relval on sektorlukk, mida peeti relva valmistamise ajal kiillukust töökindlamaks. Lafeti tugev ehitus võimaldas sellele sõja ajal paigaldada ka võimsama, 152 mm haubitsa. Rattad on täiskummirehvidega, mis oli oma aja kohta kasulik lahendus, kuid sõjajärgsel ajal vähendas mobiilsust. Laskekaugus oli vähemalt võrdne ja algul isegi ületas omaaegseid kergeid välihaubitsaid, seda hoolimata üsna lühikesest (22 kal) rauast ning ka suudmepiduri puudumisest. Relva mass oli pisut suurevõitu, kuid see ei seganud efektiivset kasutamist. Pukseerimiseks kasutati esialgu ka väiksemate rataste ja kolme istekohaga eelikvankrit, rakendit vedas tavaliselt roomiktraktor (näiteks Stalinets).

Eksponaadina Eestis 
122 mm haubitsaid M-30 on Eestis teadaolevalt säilinud kolm: üks asub Ida-Virumaal postamendil elektrijaama lähistel, teine Eesti kaitseväe Tapa sõjaväelinnakus ja kolmas Eesti sõjamuuseumis.

Vaata ka 
D-30 järeltulija
D-1 152 mm versioon
SU-122 liikursuurtükk

Välislingid 
 

Haubitsad
Nõukogude Liidu suurtükiväerelvad
Välisuurtükid
Nicolas Rashevsky

Nicolas Rashevsky (9. november 1899 – 16. jaanuar 1972) oli Ukrainast pärit Ameerika Ühendriikides töötanud biofüüsik ja bioloogiateoreetik, üks matemaatilise bioloogia rajajaid.

Ta õppis teoreetilist füüsikat Kiievi Ülikoolis. Ta oli biofüüsika professoriks Chicago Ülikoolis. Tema õpilane oli Robert Rosen.

Ta rajas ajakirja Bulletin of Mathematical Biophysics ja oli selle kauaaegne peatoimetaja.

Ameerika Ühendriikide bioloogid
Ameerika Ühendriikide füüsikud
Biofüüsikud
Bioloogiateoreetikud
Sündinud 1899
Surnud 1972
Brendan Eich

Brendan Eich (sündinud 1960 või 1961) on USA programmeerija ning JavaScripti programmeerimiskeele looja. Praegu on ta Mozilla Corporationi CTO ning Mozilla Foundationi toetaja.

Brendan Eich saabus Netscape'i 1995. aasta aprillis. Sama aasta septembris lasti välja esimene JavaScriptiga brauser Netscape Navigator 2.0 (siis oli veel keele nimeks LiveScript, kuid juba detsembris nimetati see ümber JavaScriptiks).

Viited

Välislingid
Brendan's Roadmap Updates

Ameerika Ühendriikide programmeerijad
Tõnu Naissoo

Tõnu Naissoo (sündinud 18. märtsil 1951 Tallinnas) on eesti helilooja ning džässpianist-klahvpillimängija.  

Tõnu Naissoo sündis 18. märtsil 1951 Tallinnas helilooja Uno Naissoo pojana. Tõnu Naissoo alustas klassikalise klaveri õpinguid kuueaastaselt Tallinna Muusikakoolis, mille lõpetas 1970. aastal muusikateooria erialal. Edasi õppis Tallinna Riiklikus Konservatooriumis, mille lõpetas 1982. aastal kompositsiooni erialal Eino Tambergi klassis, ja Berklee Muusikakolledžis USA-s.  

Esimene suurem etteaste avalikkuse ees oli 16-aastaselt rahvusvahelisel džässifestivalil "Tallinn 1967". Mängis 1971 Vadim Viadro kvartetis ja Ganelini-Tarassovi duos. Aastatel 1972–1976 mängis klahvpille estraadiansamblis Laine. 

Ta on töötanud muusikaõpetajana Soomes (1991–1992), aastast 1999 Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis ning aastast 2001 Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias. Teinud koostööd näiteks järgmiste muusikute ja ansamblitega: Gebhard Ullman, Ryo Kawasaki, Michel Marre, Yves Teicher, Jens Winther, Bob Moses, Dennis Rowland, Ted Curson, Vladimir Tarasov, Ulf Krokfors, Brian Melvin, UMO Big Band, Adam Makowicz, John Taylor ja New York Voices. 

Tõnu Naissoo on kirjutanud peamiselt filmi- ja teatrimuusikat, kuid ka arvukalt muusikat džässansamblitele ja -orkestritele, koorilaule ja kammermuusikat. Esineb nii sooloartistina kui ka endanimelise trioga.

Tunnustus
2011 Eesti Muusikanõukogu muusikapreemia (Eesti džässi suurkuju)
2017 Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia (rikkalikud džässiaastad: 50 aastat viljakat loomingulist tegevust heliloojana ja džässpianistina, traditsioonide järjepidevuse hoidjana)
2020 Valgetähe V klassi teenetemärk

Viited

Välislingid 
 
 

Eesti heliloojad
Eesti pianistid
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia vilistlased
Eesti Muusikanõukogu muusikapreemia laureaadid
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1951
World Wide Web Consortium

World Wide Web Consortium ehk W3C on rahvusvaheline organisatsioon, mille missiooniks on viia veeb tema täieliku potentsiaalini, arendades protokolle ja juhtnööre, mis kindlustavad veebi pikaajalise kasvu. W3C asutas 1994 oktoobris Tim Berners-Lee.

W3C juhid on veebi looja Tim Berners-Lee ja Jeffrey Jaffe W3C CEO. W3C liikmed ja avalikkuse esindajatena kutsutud eksperdid osalevad töörühmades, mis koostavad W3C veebistandardeid.

W3C standardid

HTML
XHTML
CSS
SVG
XML
MathML
XSL
RDF
DOM
WCAG

Viited

Välislingid
World Wide Web Consortiumi kodulehekülg

Rahvusvahelised organisatsioonid
Veeb
Lääne malevkond

Lääne malevkond on Kaitseliidu Tallinna maleva territoriaalne allüksus, mis on kasvanud välja II malevkonna Mustamäe rühmast.

Lääne malevkond tegutseb Mustamäe, Kristiine ja Haabersti linnaosas Tallinnas.

Malevkonna pealik on erukaptenkapten Rein Luhaorg.

Ajalugu

Enne teist maailmasõda puudus Tallinna maleval territoriaalne allüksus praegusel Lääne malevkonna alal. Praegused Mustamäe ja Õismäe linnaosad asusid Harjumaal.

Eesti Kodanike Komitee algatusel loodi 1990. aasta kevadel praeguse malevkonna aladel 2 rühma - 10. aprill Mustamäe rühma, pealikuks Eduard Nikkari ja 26. aprill Lilleküla rühm, pealikuks Tõnu Orav. Hiljem loodi eraldi Õismäe jagu Indrek Kiveriku juhtimisel ja 1991. aastal Veskimetsa jagu Ahti Juhe juhtimisel. 31. mai 1991 liideti Tallinna I ja II malevkond ning 30. märts 1992. aastal moodustati Mustamäe kompanii. 9.aprill 1992 määrati Lilleküla rühma kaitseliitlased Mustamäe kompanii koosseisu ja 23. aprill 1992 moodustati iseseisev Õismäe rühm. Kompaniiga liitusid ka aktiivsed liikmed hääbuvast Kodukaitsest. 1993. aasta detsembris seoses Tallinna administratiivse ümberjaotamisega moodustati Lääne kompanii, mille baasil KL ülema käskkirjaga 13. juunist 1994 nr 89 moodustati Lääne malevkond. Pealikuks määrati vanemveebel Sven-Harry Raabe ja pealiku abi kt-ks Toivo Silm. Sisuliselt tähendas see toonase Mustamäe kompanii ümbernimetamist Lääne kompaniiks. 

Raabe oli Lääne malevkonna pealik aastatel 1993–2002. Lääne kompaniisse kuulus toona Mustamäe rühm, Õismäe üksikjagu, Veskimetsa üksikjagu, osa Lilleküla rühma ning Tehnola rühm, mis koosnes Tallinna Tehnikaülikooli tudengitest.

2004. aasta alguses liideti Lääne malevkonnaga Tallinna maleva orkester.

Viited

Kaitseliidu Tallinna malev
Eesti Maaülikooli põllumajandus- ja keskkonnainstituut

Eesti Maaülikooli Põllumajandus- ja keskkonnainstituut (lühend PKI) on Eesti Maaülikooli instituut.

Instituut loodi 2005. aastal Zooloogia ja Botaanika Instituudile viie suure uurimisrühma (agronoomiateaduskond, Keskkonnakaitse instituut, Eksperimentaalbioloogia Instituut, Polli Aianduse Instituut ning Taimebiotehnoloogia Uurimiskeskus EVIKA) liitmise teel. Moodustunud instituut on Maaülikooli viiest instituudist suurim.

Teaduslik kaader
Instituudi tuuma moodustavad tipprühmad Eesti bioloogia varasematest juhtivatest instituutidest — Zooloogia ja Botaanika Instituudist ja Eksperimentaalbioloogia Instituudist. Instituudi juhtida on Keskkonnamuutustele kohanemise tippkeskus. Instituudis töötajaskonnas on ka mitmeid välisprofessoreid (Robert Bunce, Henri-Charles Dubourguier jt.).

Instituudi struktuur 
Instituudi struktuur aastast 2017:

 Aianduse õppetool
 Elurikkuse ja loodusturismi õppetool
 Hüdrobioloogia ja kalanduse õppetool
 Keskkonnakaitse ja maastikukorralduse õppetool
 Maamajanduse ökonoomika õppetool
 Maastikuarhitektuuri õppetool
 Mullateaduse õppetool
 Taimekasvatuse ja taimebioloogia õppetool
 Taimetervise õppetool
 Polli Aiandusuuringute Keskus
 Rõhu Katsejaam

Aastail 2005–2017 oli instituudil 11 osakonda (nende juhatajad 2010):
 Aianduse osakond (Kadri Karp)
 Botaanika osakond (Tiiu Kull)
 Keskkonnakaitse osakond (Valdo Kuusemets)
 Maastikuarhitektuuri osakond (Simon Bell)
 Maastikukorralduse ja loodushoiu osakond (Kalev Sepp)
 Mullateaduse ja agrokeemia osakond (Alar Astover)
 Mükoloogia osakond (Bellis Kullman)
 Taimefüsioloogia osakond (Ülo Niinemets)
 Taimekaitse osakond (Marika Mänd)
 Taimekasvatuse ja rohumaaviljeluse osakond (Merrit Noormets)
 Zooloogia osakond (Olavi Kurina)
Samuti kuuluvad instituudi juurde
Limnoloogiakeskus (Ain Järvalt)
Polli Aiandusuuringute Keskus (Ave Kikas)
Rõhu Katsejaam (Toomas Tõrra)
Puhtu Bioloogiajaam

Direktorid
Illar Lemetti (2005–2010)
Aret Vooremäe (alates 2010)

Välislingid
Instituudi kodulehekülg

Eesti Maaülikool
Eesti teadusasutused
Valdo Jahilo

Valdo Jahilo (sündinud 27. jaanuaril 1972 Tallinnas) on eesti loovtöötaja, anekdoodikoguja, õhtujuht ja ajakirjanik. Ta on lõpetanud Tallinna 32. Keskkooli ja 1994. aastal Tartu Ülikooli ajakirjanduse erialal.

Töö ja loominguline tegevus
 Trükimeedias: Liivimaa Kroonika, Postimees, Sõnumileht, SL Õhtuleht; alates 1998. aastast ilmuvad Valdo Jahilo anekdoodid igapäevaselt ajalehes Postimees ning 2000. aastast ajalehes SL Õhtuleht
 raadios: Q-Raadio, Tartu Raadio
 televisioonis: aastatel 1992–1993 Eesti Televisiooni huumorisarjade "Rutikud" ja "Kahe sõbra lood" stsenarist; aastatel 1994–1998 loomingulise koosluse EHHEE TV koosseisus teinud telesketše Alo TVle, EVTVle, Kanal 2le ja ETVle
 Aastatel 2001–2005 reklaamiagentuuri Baltic FCB copywriter
 Aastast 2005 üritusturundusagentuuri Event Masters loovjuht

Saavutused
 Valdo Jahilo osalusel on mitmed loovlahendused jõudnud reklaami- ja üritusturundusauhinna Kuldmuna finaali ning võitnud auhindu 
 1997. aastal püstitas Valdo Jahilo koos Erkki Kõluga maailmarekordi anekdootide kestusrääkimises duona, esitades anekdoote 61 tundi järjest. Tulemus on fikseeritud ja kinnitatud Londonis asuvas Guinness World Recordsi  rekordite keskuses
 1998. aastal rääkis tandem Valdo Jahilo ja Erkki Kõlu Tallinna Loomaaias hüäänipuuris seitse tundi järjest loomaanekdoote 
 2001. aastal rääkis Valdo Jahilo ürituse Grillfest raames 24 tunni jooksul 4001 erinevat anekdooti
 2001. aastal Väätsal peetud huumorivõistlusel „Maamees muigab“ tunnistati Valdo Jahilo ja Erkki Kõlu parimateks naljameesteks

Isiklikku
Valdo Jahilo on abielus kunstnik Kirsti Jahiloga.

Raamatud
"500 fakti abielust" (anekdoodikogumik). Tallinn, K-Kirjastus 2001. ISBN 9985-9263-9-0
"500 anekdooti: Vahvad ametid" (anekdoodikogumik). Tallinn, Ühiselu 2002. ISBN 9985-3-0569-8
"Veri, naer ja pisarad: Anekdoodid uusrikastest ja nende tüdruksõpradest” (anekdoodid). Tallinn, Meediakontor 2002. ISBN 0085-9422-5-6
"Minu esimene laptop" (naljalood). Tallinn, Kirjamees 2003. ISBN 9949-10-229-4
"Päkapikud meie ümber" (lühijutud). Tallinn, Kirjamees 2003. ISBN 9949102731
"Summukas otsib jõule" (lastejutud). Tallinn, Print Best Trükikoda 2004. ISBN 9949-10-822-5
"Blondiinid ja bikiinid" (anekdoodikogumik). Tallinn, Tammerraamat 2005. ISBN 9985-9604-1-6
"Võllanaljad" (anekdoodikogumik). Tallinn, Tammerraamat 2006. ISBN 9985-9641-3-6
"112 Häda abi naljad" (anekdoodikogumik). Tallinn, Tammerraamat 2007. ISBN 978-9985-9785-2-8
"Naljakas amet" (anekdoodikogumik). Tallinn, Tammerraamat 2008. ISBN 978-9985-9851-7-5

Välislingid
OÜ Sulg ja Kaabu koduleht
ERAL koduleht
"Naljamehed rääkisid 24 tunniga 4001 anekdooti" SL Õhtuleht
"Väätsa naljapäeval võidutses Lääne-Virumaa" Maaleht
"Jahilo-Kõlu purustasid anekdoodirääkimise maailmarekordi" Postimees
"Naljamehed pannakse puuri" SL Õhtuleht

Eesti humoristid
Eesti ajakirjanikud
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna vilistlased
Sündinud 1972
Elina Purde

Elina Purde (aastani 2014 Elina Pähklimägi; sündinud 7. veebruaril 1983 Amblas) on eesti näitleja ja lavastaja.

Haridus
Ta on lõpetanud 2002. aastal Rakvere Reaalgümnaasiumi, õppinud aastatel 2002–2004 Sisekaitseakadeemias maksundust (ja seejärel töötanud kaks aastat maksuametnikuna) ning lõpetanud 2008. aastal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli (23. lennus). 
2007. aastal õppis ta vahetusüliõpilasena Londonis Rose Bruford College’is.

Loominguline tegevus

2008. aastal mängis ta peaosalist Liinat filmis "Soovide puu" (režissöör Liina Paakspuu). 

Elina Purde on mänginud ka telesarjades "Ohtlik lend", "Kelgukoerad", "Eestlane ja venelane", "Kättemaksukontor" ja "Alpimaja".

Ta on näidelnud filmides "Kormoranid ehk Nahkpükse ei pesta", "Imelise ajastu lõpp", "Mehetapja/Süütu/Vari" ja "Svingerid" ning lühifilmis "Legend vägevast seebist". 

Teatrinäitlejana on ta üles astunud VAT Teatris, Draamateatris, Vanemuises, Vene Teatris jm. 

Lavastajana on ta loonud lavastused "Fanny ja Faggot" (2010, Cabaret Rhizome), "Lähedus", "Hobune, kes kaotas prillid ära" (2013, Rakvere Teater) ja "Hullemast hullem" (2018, Rakvere Teater). 

2013. aastal osales ta kohtunikuna telesaates "Su nägu kõlab tuttavalt".

Isiklikku
Viis aastat oli tema elukaaslane näitleja Kristjan Sarv. 2012. aastast on Elina suhtes olnud Andrus Purdega ja nad abiellusid 2014. aastal. Neil on kaks ühist tütart (sündinud 2014 ja 2019).

Viited

Välislingid
Näitleja Elina Pähklimägi oli kaks aastat maksuametnik, Elu24, 12. detsember 2008
Tiiu Laks, Elina Pähklimägi toob lavale lapsmõrtsuka loo, Eesti Päevaleht, 6. veebruar 2010
Eva Kübar, Noor lavastaja arutleb kuritöö ja karistuse üle, Postimees.ee, 12. veebruar 2010

Eesti näitlejad
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia vilistlased
Sündinud 1983
Aleksander Kuller

Aleksander Kuller (16. september 1886 Sindi – 20. oktoober 1937 Tallinn) oli esimene Sindi alevivanem aastatel 1921–1934.

Ta sündis Sindis ja käis seal koolis.

Ametilt oli ta elektritööline ja töötas Sindi vabriku hüdroelektrijaamas. Ta oli aktiivne töölisliikumise tegelane. Ta osales ametiühingu, töölisnõukogu, Sõpruse seltsi juhatuse töös. Elu viimastel aastatel oli alevivolikogu, revisjonikomisjoni ja Eesti Panga nõukogu liige.

Ta suri Tallinna–Pärnu rongis südamerabanduse tõttu. Ta on maetud Sindi uuele kalmistule.

Viited

Eesti omavalitsustegelased
Sündinud 1886
Surnud 1937
Kotkaklubi

Kotkaklubi on 1999.a. loodud vabaühendus, mis koondab kotkaste ja must-toonekure kaitsmisele, uurimisele ja tutvustamisel pühendunud kotkasõpru. Kotkaklubi eesmärgiks on, et kotkad ja must-toonekurg jääksid ilmestama Eesti maastikku ka tulevikus.

Kotkaste vaatlemisel ja kaitsmisel Eestis on pikk ajalugu. Esimesed teadaolevad vaatlused pärinevad 20. sajandi esimesest poolest. Ilmselt on olnud kotkahuvilisi ka varem, aga puudub tõestusmaterjal. Läinud sajandi alguspoole kotkatöödest on valminud 1937. aastal lühifilm „The Last of the Golden Eagle”. See on tõenäoliselt Muraka rabas 1935. aastal Eesti Kultuurfilmi vändatud ja hiljem Inglismaal monteeritud ringvaade (vaata lisaks Postimees, 9. juuli 1935). Tollel ajal olid metsavahid ja ka metsaülemad põhilisteks infokogujateks kohapeal. Kotkapesade kontrollimisega tegelesid Johannes Lepiksaar, N. Mikkelsaar, Gustav Vilbaste. Peale sõda tegelesid kotkastega Eerik Kumari, Ü. Järvekülg, Lembit Enok, Hillar Pärjassaar. Alates 1960ndatest kaitsevad kotkaid Aksel Baumer, Fred Jüssi, Tiit Randla, Jaan Rannap, Edgar Valter. Hiljem Jüri Tõnisson ja Anti Õun. Organisatsiooniliselt uuele tasemele jõuti kotkakaitses 1989. aastal, mil Einar Tammuri eestvõttel moodustati looduskaitse-kooperatiiv “Kotkas”. 1991. aastal algasid kotkasõprade igasügisesed kokkusaamised, mida esialgu nimetati ka looduskaitse-kooperatiivi “Kotkas” laiendatud koosolekuteks. Uute liikmete lisandudes ja Eesti riigi arenedes kujunes kooperatiivist kümne aasta jooksul kotkahuviliste klubi, mis sai 1999. aasta 18. märtsil ametliku nime Kotkaklubi. Kotkaklubi nime all tegutsetakse sõltumatu vabaühendusena tänaseni.

Praegusel momendil kuulub Kotkaklubisse 29 liiget, keda ühendab soov teha midagi kotkaste heaks. Nii on ka Kotkaklubi põhikirjaliseks eesmärgiks, et kotkad ja must-toonekurg jääksid ilmestama Eesti maastikku ka tulevikus. Oma eesmärkide saavutamiseks algatab ja vajadusel teostab Kotkaklubi mitmesuguseid loodus- ja keskkonnakaitselisi projekte, osaleb praktiliste kaitseabinõude väljatöötamises ja rakendamises ning tegeleb avalikkuse informeerimisega. Koostöös riigiasutuste, teadusasutuste, ettevõtete ja aktiivsete kodanikega pingutatakse kotkaste ja must-toonekure kaitse nimel.

Vaata ka
Looduskaitseühing Kotkas

Viited

Looduskaitse
Eesti mittetulundusühingud