joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Eugene O'Neill

Eugene Gladstone O'Neill (16. oktoober 1888 New York – 27. november 1953 Boston) pani aluse moodsale USA näitekirjandusele. 1936. aastal pälvis ta Nobeli kirjandusauhinna.

Tema loomingus põimuvad ekspressionism, psühholoogiline realism ja sümbolism. Oluline motiiv tema teostes on udu, mis sümboliseerib kogu inimese elu hämarust, tema subjektiivset ja ebareaalset maailma, inimese petlikku optimismi. Tema tegelased eelistavad enesepettust ja seda, et neile valetatakse.

Näidendeid
 "The Dreamy Kid"
 "Strange Interlude"
 "Marco Millions"
 "Mourning Becomes Electra"
 "A Long Day`s Journey Into Night" (eesti keeles "Pikk päevatee kaob öösse"; 1972; tõlkija Minni Nurme)
 "Anna Christie" (eesti laval aastal 1939 Tallinna Töölisteatris)

Eestikeelne valimik "Kariibide kuu" (inglise keelest tõlkinud M. Luht; sari "Nobeli laureaadid", Tartu: Loodus, 1938) sisaldab 7 ühevaatuselist näidendit: "Kariibide kuu", "Teel Itta Cardiffi", "Pikk teekond koju", "Tsoonis", "Õli", "Seal, kus rist on" ja "Silmus".

Viited

Kirjandus 
 Raoul Hällström, "Kaks nüüdisaja näitekirjanikku. W. B. Yeats ja Eugene O'Neill" – Looming 1924, nr 7, lk 543–546
 Voldemar Mettus, "Eugene O'Neill" – Looming 1936, nr 10, lk 1170–76
 Mardi Valgemäe, "Ekspressionismist Eugene O'Neilli näidendeis" – Tulimuld 1962, nr 4, lk 291–300
 Jaak Rähesoo, "Eugene O'Neill" – "Kalender 1988", Eesti Raamat 1987, lk 114–118
 Riina ja German Schutting, "Võõrapärasust ületada püüdes: O'Neill ja eesti lava" (kommentaar: Lea Tormis) – TMK 1988, nr 11, lk 62–74
 Lilian Vellerand, "Müüt ja elu" ("Saatuse heidikute kuu" Endlas, lavastaja Priit Pedajas, esietendus detsembris 1989) – TMK 1990, nr 4, lk 71–73
 Jaak Rähesoo, "Eugene O'Neill ja uue ameerika näitekirjanduse algus" – tema teatriartiklite kogumikus "Hecuba pärast", Ilmamaa, Tartu 1995, lk 77–112 (autori märkusega: "kirjutatud 1988 kaassõnaks O'Neilli näidendivalimikule, mis seni ikka ilmumata")

Ameerika Ühendriikide näitekirjanikud
Nobeli kirjandusauhinna laureaadid
Sündinud 1888
Surnud 1953
Eric Hobsbawm

Eric John Ernest Hobsbawm (9. juunil 1917 Aleksandria – 1. oktoober 2012 London) oli Briti ajaloolane. 

Eric Hobsbawn sündis Egiptuses vene-poola päritolu Briti alama ja Austria alama pojana. Mõlemad vanemad olid juudid. Tema isa nimi oli Leopold Percy Obstbaum, aga vaimuliku vea tõttu sünnitunnistusel sai poja nimeks Hobsbawm. Ta kasvas üles Saksamaal, aga sellegipoolest rääkisid vanemad tema ja ta noorema õe Nancyga inglise keeles. Isa suri 1929 ja ema suri 1931. Kuid ta ei jäänud õega päris ilma peale, sest tema ema õde Gretl ja isa vend Sidney abiellusid omavahel ja lapsendasid Ericu ja Nancy. Nad kõik asusid 1933 elama Suurbritanniasse.

Hobsbawm oli abielus kaks korda. Esimene abielu Muriel Seamaniga kestis 1943–1951 ja sellest sündis poeg Joshua. Teisest abielust Marlene Schwartziga sündisid tütar Julia ja poeg Andy.

Hobsbawm oli pikka aega Suurbritannia Kommunistliku Partei liige, kuni see 1991 tegevuse lõpetas. Ta oli Londoni ülikooli Birkbeck College'i emeriitprofessor ning Briti Akadeemia liige. 

Maailmakuulsaks sai ta nelja raamatuga maailma ajaloost: "Revolutsiooniajastu 1789–1848", "Kapitaliajastu 1848–1875", "Impeeriumiajastu 1875–1914" ja "Äärmuste ajastu".

Hobsbawm ei kirjutanud harjumuspärast ajalugu, ei esitanud fakte kronoloogilises järjekorras, vaid küsis põhjuste järele ja otsis seoseid. Ta kasutas rohkesti statistilisi andmeid ja teksti põimitud lühilood isikutest või sündmustest olid osa üldskeemist.

Ajaloolasena oli üks teemasid, millele ta keskendus, kahe samal ajal toimuva revolutsiooni analüüs: poliitiline (Prantsuse revolutsioon) ja tööstusrevolutsioon.

Ta käsitles ka nähtust, millele on andnud nime "sotsiaalne banditism" ning see tähistab olukorda, kus lihtrahvas hakkab austama ühiskonna äärealadel tegutsevaid kurjategijaid, pidades neid (tavaliselt ekslikult) vihatud keskvõimu vastu mässajateks ja revolutsionäärideks (Ned Kelly, Dick Turpin, Billy the Kid, piraadid, vennad Voitkad).

Ta avaldas paljudes ajakirjades artikleid ja esseesid, tegeledes selliste teemadega nagu barbaarsus uusajal, töölisliikumise probleemid ning konflikt anarhismi ja kommunismi vahel. Tema viimased publikatsioonid kandsid pealkirju "Globaliseerumine, demokraatia ja terrorism" (2007), "Impeeriumist" (2008) ja esseekogumik "Kuidas muuta maailma: Marx ja marksism 1840–2009" (2010).

Tunnustus
2003 – Balzani auhind
2005 – valiti Jaapani Akadeemia välisliikmeks

Välislingid
 Esther Addley, "Eric Hobsbawm dies, aged 95", guardian.co.uk, 1. oktoober 2012 (nekroloog)

Suurbritannia ajaloolased
Marksistid
Sündinud 1917
Surnud 2012
Euroopa Liidu Nõukogu

Euroopa Liidu Nõukogu (mida vahel nimetatakse ka ministrite nõukoguks) on Euroopa Liidu põhiline otsuseid tegev institutsioon, mis jagab seadusandlikku ja eelarvealast võimu Euroopa Parlamendiga.

Nõukogu on ühtne organ, kuid sõltuvalt arutusel olevast teemast koguneb nõukogu erinevates koosseisudes, millest võtavad osa valdkonna eest vastutavad liikmesriikide ministrid ja Euroopa Komisjoni volinikud.

Euroopa Liidu Nõukogu on üks seitsmest Euroopa Liidu institutsioonist.

Vastuvõtmiseks vajavad nii Euroopa Liidu nõukogu kui ka Euroopa Parlamendi heakskiitu Euroopa Liidu õigusaktid — Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrused ja direktiivid, mille eelnõusid koostab ja esitab Euroopa Komisjon.

Liikmesriikide välisministrid moodustavad "välisministrite nõukogu", teised ministrid tegelevad nõukogu koosolekutel osaledes oma vastutusala (põllumajandus, keskkond, tervishoid, eelarve jne) teemadega.

Euroopa Liidu majandus- ja rahandusküsimuste nõukogus (ECOFIN) esindab Eestit tavaliselt rahandusminister.

Nõukogu sai alguse 1950. aastate asutamislepingutega. Istungid toimuvad Brüsselis või Luxembourgis. Nõukogu eesistuja vahetub kindla rotatsiooni alusel iga poole aasta järel.

Nõukogu ülesanded
Euroopa Liidu õigusaktide vastuvõtmine. 
Liikmesriikide üldise majanduspoliitika koordineerimine. 
Rahvusvaheliste kokkulepete sõlmimine EL-i ja ühe või mitme riigi või rahvusvahelise organisatsiooni vahel. 
EL-i eelarve kinnitamine koos Euroopa Parlamendiga. 
EL-i ühine välis- ja julgeolekupoliitika. 
Siseriiklike kohtute ja politseijõudude kriminaalasjades tehtava koostöö koordineerimine.

Vaata ka
 COREPER

Viited

Välislingid 
Euroopa Liidu Nõukogu koduleht

Nõukogu
Euroopa Kohus

Euroopa Kohus ehk Euroopa Ühenduste Kohus on  Euroopa Liidu kõrgeim kohus, mis tagab seaduste järgimise lepingute kohaldamisel ja tõlgendamisel. 

Euroopa Kohus koosneb 28 kohtunikust ja 11 kohtujuristist. Kohtunikud ja kohtujuristid nimetatakse ametisse liikmesriikide valitsuste ühisel kokkuleppel pärast konsulteerimist komiteega, mille ülesanne on anda arvamus nende ülesannete täitmiseks esitatud kandidaatide sobivuse kohta. Nende ametiaeg on kuus aastat, võimalusega seda pikendada. Nad valitakse isikute hulgast, kelle sõltumatus on väljaspool kahtlust ning kellel on oma riigi kõrgeimatesse kohtunikuametitesse nimetamiseks nõutav kvalifikatsioon või kes on tunnustatud ja pädevad juristid. 

Euroopa Kohut ei tohi segi ajada Haagi Rahvusvahelise Kohtuga, mis on Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni institutsioon, ega Euroopa Inimõiguste Kohtuga Strasbourgis, mis kuulub Euroopa Nõukogu juurde.

Euroopa Kohus ja Üldkohus kokku moodustavad Euroopa Liidu Kohtu, mis omakorda on üks seitsmest Euroopa Liidu institutsioonist. 2004–2016 tegutses Euroopa Liidu Kohtu koosseisus nende kõrval ka Avaliku Teenistuse Kohus.

Viited

Välislingid 
 Euroopa Kohtu koduleht
 Protokoll Euroopa Liidu Kohtu põhikirja kohta (eesti ja inglise keeles)

Euroopa Liidu Kohus
Luxembourg
Euroopa Kontrollikoda

Euroopa Kontrollikoda kontrollib Euroopa Liidu rahaliste vahendite korrakohast kasutamist. Järelevalve tulemused esitatakse aastaaruannetes Euroopa Parlamendile, millel on seejärel õigus eelarve täitmisele oma heakskiit anda või mitte. Euroopa Kontrollikoda on üks seitsmest Euroopa Liidu institutsioonist. See asub Luxembourgis. 

Aastatel 2004–2016 oli Eesti-poolne Euroopa Kontrollikoja liige Kersti Kaljulaid. 30. septembril 2016 tema mandaat peatati ja teda asendas Euroopa Kontrollikoja president. Alates 2017. aasta jaanuarist on Eesti esindaja Euroopa Kontrollikojas Juhan Parts.

Ülesehitus
Euroopa Kontrollikoja tööd juhib kolleegium, kuhu kuuluvad 27 Euroopa Kontrollikoja liiget – üks igast Euroopa Liidu liikmesriigist. Euroopa Kontrollikoja liikmed nimetab kuueks aastaks ametisse Euroopa Liidu Nõukogu. Liikmed valivad seejärel endi seast presidendi, kelle ametiaeg on kolm aastat ja keda saab tagasi valida.

Kontrollikoda jaguneb viieks auditikojaks, mis koosneb liikmetest ja audititöötajatest. Neli auditikoda tegelevad ELi erinevate kulu- ja tuluvaldkondade auditeerimisega. Viies, horisontaalne auditikoda (CEAD-auditikoda) vastutab kooskõlastuse, hindamise, kinnitamise ja arendustöö eest. 10. oktoobril 2016 otsustas Eesti valitsus esitada selle ametikoha kandidaadiks Juhan Partsi.

Ajalugu

Euroopa Kontrollikojale pandi alus 1975. aasta lepinguga ja see moodustati formaalselt 1977. aasta 18. oktoobril. Nädal aega hiljem pidas see oma esimese istungi. Sel ajal polnud koda veel ametlik institutsioon, vaid välisorgan, mille eesmärk oli auditeerida Euroopa Ühenduste rahalisi vahendeid. See asendas senist kahte eraldiseisvat auditiasutust, millest üks tegeles Euroopa Majandusühenduse ja Euratomi rahaliste vahenditega ning teine Euroopa Söe- ja Teraseühendusega.
Kontrollikoja staatus määratleti alles Maastrichti lepinguga, kui sellest sai viies institutsioon, mis oli ühtlasi esimene uus institutsioon alates ühenduse asutamisest. Täieliku õiguse ELi rahalisi vahendeid auditeerida sai see Amsterdami lepinguga.

Viited

Välislingid 
Euroopa Kontrollikoja koduleht

Kontrollikoda
Euroopa Keskpank

Euroopa Keskpank (lühend EKP) on üks seitsmest Euroopa Liidu institutsioonist, mis vastutab euroala rahapoliitika eest 19 Euroopa Liidu liikmesriigis, kes on võtnud kasutusele ühisvaluuta euro
(Austria, Belgia, Eesti, Hispaania, Holland, Iirimaa, Itaalia, Kreeka, Küpros, Luksemburg, Leedu, Läti, Malta, Portugal, Prantsusmaa, Saksamaa, Slovakkia, Sloveenia ja Soome). Euroopa Keskpank ja Euroopa Keskpankade Süsteem (EKPS) asutati põhikirja alusel 1. juunil 1998. 

Euroopa Keskpank asub Saksamaal Maini-äärses Frankfurdis. 

Euroopa Keskpanga mandaat on tagada euroala hinnastabiilsus, keskpanga inflatsioonisiht on "alla 2 protsendi, kuid ligi 2 protsenti keskpikal perioodil". Keskpikk periood on määratlemata, kuid seda on mõistetud kui kahte kuni kolme aastat, nii et ajutiselt võib inflatsioon 2 protsenti ületada. Inflatsioonisiht puudutab euroala keskmist inflatsiooni. Hinnastabiilsuse tagamiseks määrab Euroopa Keskpank kord kuus euro baasintressimääru: refinantseerimisoperatsioonide pakkumisintressi alammäära, laenamise püsivõimaluse intressimäära ning hoiustamise püsivõimaluse intressimäära.

Otsuste tegemine ja juhtimine 

Vastavalt Euroopa Ühenduse asutamislepingu artiklile 130 ei tohi Euroopa Keskpanga otsuseid mõjutada ühegi liikmesriigi ega ükski Euroopa institutsioon. Ka liikmesriikides tegutsevad Euroopa Keskpanga liikmeskeskpangad on oma liikmesriikide riiklikest organitest majanduslikult ja poliitiliselt sõltumatud.

Euroopa Keskpanga täitsaim otsuseid tegev organ on Euroopa Keskpanga nõukogu, kuhu kuuluvad kuus juhatuse liiget ja euroala 19 liikmesriigi keskpanga presidendid.

Euroopa Keskpanga juhatus on kuueliikmeline. Sellesse kuulub Euroopa Keskpanga president (alates 1. novembrist 2019 Christine Lagarde), asepresident (1. juunist 2018 kuni 31. maini 2026 Luis de Guindos) ja lisaks veel neli juhatuse liiget. Kõik liikmed nimetab ametisse Euroopa Ülemkogu kvalifitseeritud häälteenamusega. Juhatuse liikmed nimetatakse ametisse kaheksaks aastaks ja nende ametiaega ei pikendata. Erandiks oli 1998. aastal ametisse nimetatud esimene juhatus, mille liikmete ametiaeg oli erineva pikkusega, et vältida nende ametiaegade lõppemist samal aastal.

Euroopa Keskpanga üldnõukogusse kuuluvad Euroopa Keskpanga president, asepresident ning Euroopa Liidu 28 liikmesriigi keskpanga presidendid. Seega moodustavad üldnõukogu 19 euroala liikmesriigi ja 9 euroalavälise riigi esindajad. Ülejäänud Euroopa Keskpanga juhatuse liikmed, Euroopa Liidu Nõukogu eesistuja ja üks Euroopa Komisjoni liige võivad osaleda üldnõukogu istungitel hääleõiguseta.

Euroopa Keskpanga presidendid 

 1998–2003 Wim Duisenberg
 2003–2011 Jean-Claude Trichet
 2011–2019 Mario Draghi
 Alates 1. novembrist 2019 on Euroopa Keskpanga president endine Rahvusvahelise Valuutafondi tegevdirektor Christine Lagarde.

Vaata ka
 Eurosüsteem
 Euroopa Keskpankade Süsteem
 Euribor
Euroala
Intress
Intressi keeld
Kopteriraha
Kvantitatiivne lõdvendamine
Negatiivne intress
Rahapoliitika
Rahasüsteem

Viited

Välislingid 
 Euroopa Keskpanga veebisait

 Aadu Hiietamm, Euroopa Keskpank peab avatseremoonia okastraadi taga, 18. märts 2015

Keskpank
Frankfurt
Keskpangad
Ettevõtte juhtimine

Ettevõtte juhtimine on tegevus, mille tulemusena saavutatakse ressursside efektiivne ja edukas kasutamine kõiki töötajaid ja tervet ettevõtet kaasates.

Igapäevases ärielus puututakse kokku vägagi erinevate juhtimisliikidega:

aja juhtimine
integratsiooni juhtimine
kliendisuhete juhtimine
kommunikatsioonide juhtimine
koosotsustamine
kriiside juhtimine  
kulude juhtimine 
kvaliteedijuhtimine
lisandunud väärtuse juhtimine
meeskonna juhtimine
muutuste juhtimine
personalijuhimine 
piirangute juhtimine 
projektijuhtimine 
protsessijuhtimine
ressursside juhtimine
riskide juhtimine
strateegiline juhtimine 
stressi juhtimine
suhete juhtimine
süsteemide juhtimine
teadmistepõhine juhtimine  
tootejuhtimine  
tootlikkuse juhtimine

Vaata ka
Juhtimine

Juhtimine
Edi Rama

Edi Rama (sünninimi Edvin Kristaq Rama; sündinud 4. juulil 1964 Tiranas) on Albaania poliitik ja kunstnik, alates 10. septembrist 2013 Albaania peaminister.

Ta oli Tirana linnapea alates oktoobrist 2000 kuni 2011. aastani.  

Edi Rama on lõpetanud Tirana Kunstide Akadeemia ning olnud Albaania kultuuri-, noorsoo- ja spordiminister (1998–2000). Ta on elanud ja töötanud kunstnikuna Pariisis.

Rama viibis kord Tiranas, kord Pariisis, ning kritiseeris valitsevat režiimi. 1997. aastal peksid Sali Berisha julgeolekupolitsei agendid Rama tema oma maja ees peaaegu surnuks. Pärast pikka paranemist otsustas Rama jääda Pariisi elama. 

1998. aastal tuli ta isa (Enver Hoxha aegse ametliku skulptori) matustele ning võttis Fatos Nano ettepanekul vastu kultuuriministri koha.   

Edi Rama kandideeris linnapeaks sõltumatu kandidaadina Sotsialistliku Partei toetusel ja sai 54% häältest. Veidi aega pärast valimisi, 9. novembril 2000 tulistas tundmatu isik tema maja. Rama jäi terveks.

12. oktoobril 2003 valiti ta esialgsete teadete kohaselt 58-protsendise häältearvuga linnapeaks tagasi. 

Linnapeana on ta ellu viinud palju radikaalseid ideid, et linna paremaks teha. Ta ei karda oma arvamust välja öelda, mistõttu on tal olnud ägedaid vaidlusi teiste linnametnike ja -elanikega. 

Kuigi Ramat on süüdistatud korruptsioonis ja saamatuses rahaasjades, tunnustatakse tema julget stiili ja samme linna välimuse kordategemisel. Tema projekt "Tagasi identiteedi juurde" puhastas linna paljudest linna maadele (näiteks parkidesse ja Lana oja kaldapealsetele) ebaseaduslikult ehitatud hoonetest ja kioskitest. Alates aastast 2000 rajati koostöös ÜRO Arenguprogrammiga projekti "Puhtaks ja roheliseks" raames 96 700 ruutmeetrit haljasalasid ja parke ning istutati ligikaudu 1800 puud. Need tööd on leevendanud ka tööpuudust. Samuti laskis Rama paljud vanad majad niinimetatud Edi Rama värvidega (väga ere kollane, roheline ja lilla) üle värvida. 

Rama on tegelnud ka Lana jõe saastumisest tingitud keskkonnaprobleemidega. 

Edi Rama juhib Albaania linnapeade assotsiatsiooni. Ta ei tegele enam kunstiga, kuid nimetab linnapeaks olemist kunstiks.

2005. aastal valiti Edi Rama Albaania Sotsialistliku Partei esimeheks.

Näitused
1992 Tirana Rahvusgalerii
1993 New York, Janos Gat Gallery
1993 Berliin, Galerie ACUD
1994 São Paulo biennaal 
1995 Prantsusmaa, Place de la Médiathèque 
1996 Vilnius, M. Žilinsko dailės galeria
1997 Frankfurt, Palais Jalta
1999 Tirana, Galerii XXI

Tunnustus
 2002 ÜRO Arenguprogrammi vaesuse väljajuurimise auhind

Välislingid
 Edi Rama kunsti näide
Video: Rama linnapeana
Foto
Foto
Foto
Foto
Foto
Foto

Albaania peaministrid
Sündinud 1964
Eliel Saarinen

Gottlieb Eliel Saarinen (20. august 1873 – 1. juuli 1950) oli Soome arhitekt, kes sai kuulsaks oma juugendstiilis ehitistega 20. sajandi algul. 

Eliel Saarinen õppis aastatel 1893–1897 Helsingi tehnikakõrgkoolis arhitektuuri ja Helsingi Ülikoolis maalikunsti. Aastal 1896 asutas ta koos Armas Lindgreni ja Herman Geselliusega arhitektuuribüroo Gesellius, Lindgren & Saarinen, mis tegutses kuni 1905. aastani.

Pärast Esimest maailmasõda läks Saarinen Ameerikasse, kus jätkas ühiskondlike hoonete projekteerimist. Samal ajal töötas ka arhitektuuriõppejõuna.

Tema poeg Eero Saarinen oli samuti silmapaistev arhitekt.

Olulisemad ehitised
Soome Rahvusmuuseum Helsingis (koos Geselliuse ja Lindgreniga; 1902–1911)
1900. aasta Pariisi maailmanäituse Soome paviljon (koos Geselliuse ja Lindgreniga)
Helsingi pearaudteejaam (1904–1911)

Eestis
Lutheri vabriku töölissöökla-rahvamaja Tallinnas (Vana-Lõuna 37; (koos Geselliuse ja Lindgreniga; 1905)
 Endine Krediidipanga peahoone Tallinnas (Pärnu mnt 10, praegu Kultuuriministeerium) (1912)
 Tallinna raekoja projekt 
 Tallinna 1913. aasta generaalplaan (Suur-Tallinn vt ISBN 9789985958506)
 Tartu Pauluse kirik (1911–1913)

Ekslikult on Eliel Saarineni tööks nimetatud ka Narva-Jõesuu rannahoonet (1935–1941), mille projekteeris insener Erich Otting.

Tunnustus
1947 – AIA kuldmedal
1950 – kuninglik kuldmedal

Kirjandus 
 Igor Djomkin, "Eliel Saarinen ja "Suur-Tallinn": Tallinna esimene generaalplaan ajaloolisest ja linnaehituslikust aspektist". Kunst, 1977 (Tallinn : Punane Täht) (Tekst eesti, saksa ja vene keeles)
 Karin Hallas-Murula, Suurlinn Tallinn : Eliel Saarineni "Suur-Tallinna" projekt, 1913, ISBN 9789985958506
 

Soome arhitektid
Sündinud 1873
Surnud 1950
Eesti valitsusjuhtide loend

Siin loetletakse Eesti peaministreid ja teisi valitsusjuhte.

Peaministrid või muud valitsusjuhid

1918 Ministrite Nõukogu esimees
Parteid

1918–1920 peaminister
Parteid

1920–1934 riigivanem 
Parteid

1934–1937 peaminister

1937–1938 riigihoidja

1938–1940 peaminister
Parteid

1940–1992 peaministri asetäitja (Vabariigi Valitsus eksiilis)

1991–... peaminister 
Parteid

Märkused

 Päts oli vangistuses kuni 20. novembrini 1918, tema ametisse määramisest kuni vangistusest vabanemiseni täitis peaministri kohuseid Jaan Poska.
 Eesti Sotsiaaldemokraatlik Tööliste Partei liitus koalitsiooniga 16. novembril 1918.
 Saksa Erakond Eestimaal liitus valitsusega 28. novembril 1918. Vene Kodanikkude Kogu liitus valitsusega 28. veebruaril 1919.
 Eesti Rahvaerakond lahkus valitsusest 20. septembril 1919.
 Kuigi nimetati ametisse, ei asunud Birk ametikohuseid täitma.
 Eesti Tööerakond lahkus valitsusest 13. oktoobril 1921. Tööerakonna ministrid astusid tagasi 20. oktoobril 1921.
 Eesti Tööerakond lahkus valitsusest 14. veebruaril 1924. Tööerakonna ministrid astusid tagasi 19. veebruaril 1924.
 Rahvuslik Vabameelne Partei liitus koalitsiooniga 12. jaanuaril 1926.
 Kuna kõik poliitilised erakonnad olid keelatud, siis Põhiseaduse Elluviimise Rahvarinnet ei peetud erakonnaks, vaid organisatsiooniks, mis koondas 1938. aasta Riigivolikogu valimistel Pätsi toetajaid.
 Kuna Johannes Varese valitsus nimetati ametisse Nõukogude okupatsioonivõimude poolt põhiseaduse vastaselt, siis seaduslikult lõppesid Uluotsa valitsuse volitused Otto Tiefi valitsuse ametisse astumisel 18. septembril 1944.
 Nimetati ametisse Nõukogude okupatsioonivõimude korraldusel põhiseaduse vastaselt, ei ole Eesti seaduslik peaminister.
 Jäi okupeeritud Eestisse, Nõukogude Liidu vang alates 10. oktoobrist 1944.
 Reformierakond lahkus valitsusest 1. detsembril 1996. Arengupartei liitus koalitsiooniga 9. detsembril 1996.
 Sotsiaaldemokraatlik Erakond lahkus valitsusest 21. mail 2009.
 Keskerakond lahkus valitsusest 3. juunil 2022..

Vaata ka
Eesti riigivanemate loend
Eesti NSV valitsusjuhtide loend

Välislingid 
Eesti Vabariigi valitsuste loetelu

 
Valitsusjuhtide loendid
Peaministrite loend
Elagabalus

Elagabalus (Imperator Caesar Divi Antonini Magni Divi Septimii Severii Pii Diadumenianus Severus Augustus; sünninimi Varius Avitus; u 203 – 11. märts 222) oli Vana-Rooma keiser 16. maist 218 kuni surmani. Ta valitses 4 aastat ja suri 19-aastasena. 

Teisi tiitleid: Sacerdos amplissimus dei invicti solis Elagabali.

Elagabalus oli pärit Süüriast ja pühendati Süüria päikesejumalale Elagababalile, kellelt pärineb tema nimi. Keisrina üritas ta kuulutada nimetatud päikesejumalat kogu Rooma impeeriumi ühtseks jumalaks. Elagabalus sai keisriks juba 14-aastasena. Tegelik võim kuulus aga tema emale ja vanaemale. Keisrina deklareeris ta, et tema elu ja valitsemise eesmärk on pakkuda endale võimalikult palju naudinguid. Seega armastas ta ka pidutseda. Kõiki senaatoreid kutsus ta toogadesse riietatud orjadeks. 

Sigitamaks "jumalasarnaseid lapsi", abiellus Elagabalus Emesa Baali ülempreestri tütrega.

Teda on kirjeldatud julma, liiderlikuna, aga ka naljamehena. Näiteks on ta serveerinud oma külalistele toidu asemel kunstroogasid või laudlinale maalitud toite. Tema julmemad naljad on näiteks amfiteatris etenduste ajal pealtvaatajate toolide alla peidetud maod. Veel on ta lasknud pärast suurt pidutsemist oma külaliste juurde kodustatud lõvid, kes hommikul ärkavaid pidutsejaid ehmatasid. Väidetavalt kutsus ta kõiki oma sõpru roppude nimedega. Elagabalus olevat ka olnud hea teeskleja.

Elagabaluse julmuse tõttu muutus ta väga ebapopulaarseks. Ta hukati sõdurite poolt oma enda ema ja vanaema käsul, kes soovisid niimoodi talitades dünastiat päästa. Keiser uputati Tiberi jõkke ning tema jalgade külge seoti kivid, et keegi ei saaks teda keisri kombel matta. 

Väidetavalt oli keisrile ennustatud, et ta sureb vägivaldsesse surma, mille peale ta soovis ehitada kõrge torn. Selle torni alla soovis keiser paigutada kulda ja vääriskivisid, et ta saaks viskuda enne surma tornist nendele väärismetallidele ja surra seeläbi väärilisse surma. See plaan ei teostunud.

Viited 

Vana-Rooma keisrid
Vana-Rooma konsulid
Sündinud 200. aastatel
Surnud 222
Fotograafia

Fotograafia on kogum protsesse, mille abil jäädvustatakse valgustundlikule materjalile või salvestatakse valgustundliku elektroonilise seadme (sensori) abil reaalsetest objektidest tõepäraseid ja detailseid kujutisi (ka faile). 

Seadet, mida kasutatakse kujutise jäädvustamiseks, nimetatakse fotoaparaadiks ehk fotokaameraks. Saadud tõepärast kujutist nimetatakse fotoks ja kujutise salvestamist fotoaparaadiga nimetatakse fotografeerimiseks ehk pildistamiseks.

Fotosid tegev inimene on fotograaf.

Fotograafia ajalugu

13. sajand 
Fotograafia ajaloo algust ei saa eriti täpselt määratleda, kuid nimetus "kaamera" pärineb fotograafia eelkäijaks olnud camera obscura'st ehk pimekambrist. Camera obscura oli kasutusel juba 11. sajandil. 13. sajandi lõpul kasutasid astronoomid seda Päikese vaatlemisel. Läätse asemel on selles kaameras üksnes väike auk, mida läbinud valguskiired projitseerivad kambri vastasseinale ümberpööratud kujutise ava ees olevatest esemetest.

16.–17. sajand 
Läbimurdeks oli 1550. aastal läätse taasavastamine, mille abil saadi luua heledamaid ja samas ka teravamaid kujutisi.

18. sajand: eelkäijad ja eellugu 
Vaata ka laterna magica, panoraam ja dioraam. Keemikud, näiteks Humphry Davy, hakkasid valgustundlikke aineid uurima ja loodud kujutise kinnisteid otsima.

19. sajand: varased tehnoloogiad

Fotograafia alaliigid

Digitaalfotograafia on fotograafia alaliik, kus tulemuseks on digitaalne pilt, mida saab vaadata arvutiekraanil või mõne muu seadme vahendusel või teha sellest printimise teel paberfoto. Digitaalfotograafias salvestatakse pilt digitaalse infona.

Digitaalfotograafia eeliseks võrreldes filmile pildistamisega on vahetu tulemus ja operatiivsus. See võimaldab vaadata pilti kohe pärast pildistamist, edastada seda elektrooniliselt ilma füüsilise kohale viimiseta, töödelda, kasutada ja väljastada füüsilisel kujul.

Fotograafia stiilid
Pitoreskne fotograafia ehk pitorealism

Vaata ka
Foto
Fotokunst
Aerofotograafia
Digitaalfotograafia
Loodusfotograafia 
Loodusfotograaf
Pulmafotograafia
Sõjafotograafia
Refotograafia
Stereofotograafia
Eesti Fotopärand
Fotoajakirjandus
Fototöötlus
Astrofotograafia
Teadusfotograafia
Tänavafotograafia
Aktifoto
Kohtufotograafia

Kirjandus
 Kaljula Teder. "Eesti fotograafia teerajajaid. Sada aastat (1840–1940) arenguteed". Illustreeritud fotodega muuseumide, raamatukogude, arhiivide, klubide ja eraisikute kogudest.) Tallinn, Eesti Raamat 1972. 148 lk.
 Moonika Teemus. Reisides toas. Pano-, kosmo- ja dioraamadest Tallinnas ja Tartus (1826–1850). Tartu 2005. ISBN 9949-11-122-6
Fejzi Alizoti

Fejzi Bej Alizoti (22. september 1874 – 14. aprill 1945) oli Albaania poliitik.

Oli 22. jaanuarist 7. märtsini 1914 Albaania Keskadministratsiooni esimees. 

Alizoti oli Albaania rahandusminister 1918–1920, 1927 ja 1939–1940.

Kui Itaalia oli vallutanud suure osa Jugoslaaviast, anti Mussolini otsusega 29. juunil Albaaniale üle albaanlastega asustatud alad Itaalia okupatsiooni all olevast Jugoislaaviast: suurem osa Kosovo provintsist, Lääne-Makedoonia (Tetovo, Gostivari, Kitševo, Debari ja Struga distrikt) ning väike osa Montenegrost. Alizoti määrati nende alade ülemkomissariks (tsiviilkuberneriks). Ta nõudis selle ala muutmist etniliselt ja konfessionaalselt homogeenseks, nii et seal elaksid ainult albaanlased ja moslemid. Alizoti  jäi sellele ametikohale kuni 3. detsembrini, mil need alad ametlikult annekteeriti.

Albaania poliitikud
Tapetud poliitikud
Sündinud 1874
Surnud 1945
Folkungid

Folkungid on Rootsi ja Norra valitsejate, Folkungite dünastia liikmete loetelu:

                  Folke Paks    
                  Bengt Snivil
        –1202 Birger Brosa
1250–1266 Birger Jarl
1250–1275 Valdemar Birgersson
1275–1290 Magnus Aidalukk
1290–1298 Torgils Knutsson
1290–1318 Birger Magnusson
1318–1319 Mathias Kettilmundsson
1319–1364 Magnus Eriksson
1356–1359 Erik Magnusson
1362–1364 Håkan Magnusson

Vaata ka
Rootsi ajalugu, Rootsi kuningas
Norra ajalugu, Norra kuningate loend, Rootsi riigipeade loend
 
Skandinaavia ajalugu
Grigori Pomerants

Grigori Solomonovitš Pomerants (13. märts 1918 Vilnius – 16. veebruar 2013 Moskva) oli juudi päritolu Vene kirjandusteadlane, kultuuriteoreetik, filosoof ja õiguskaitsja.

Grigori Pomerants sündis 13. märtsil 1918 Vilniuses.

1940 lõpetas Moskva Ajaloo-, Filosoofia- ja Kirjandusinstituudi vene kirjanduse osakonna. Et tema kursusetöö ei olnud "ideoloogiliselt väljapeetud", siis teda aspirantuuri ei võetud. 

Võttis osa Suurest Isamaasõjast. Käis läbi sõjatee Stalingradist Berliinini. Sai kaks korda haavata.

1946 heideti "parteivastaste avalduste" eest parteist välja. 1949 arreteeriti süüdistatuna nõukogudevastases tegevuses ning mõisteti süüdi. Pärast Stalini surma vabastati 1953 ja rehabiliteeriti 1956. 

Pomerants oli lähedane dissidentlikele ringkondadele. Tema teoseid anti palju välja tamizdatis ja samizdatis.

1976–1988 oli Nõukogude ajakirjanduses keelatud Grigori Pomerantsi nime mainida.

Töökohad
 1940–1941 Tula Pedagoogilise Instituudi õppejõud
 trustis Sojuzenergomontaž
 1946–1949 Ajakirjanduslevi kiosköör
 1953–1959 maakooli õpetaja
 1956. aastast NSVL Teaduste Akadeemia Ühiskonnateaduste fundamentaalraamatukogu Aasia ja Aafrika maade osakonna bibliograaf

Teosed

1965 – avaldati tema diskussiooniline esinemine "О роли нравстенного облика личности в жизни исторического коллектива" ("Isiksuse kõlbelise palge rollist ajaloolise kollektiivi elus") samizdatis ning sellest sai üks 1960. aastate teisitimõtlemise märgilisi sündmusi.
1972 – kogumik Неопубликованное (Avaldamata kirjutised) Münchenis (1960. aastatel samizdatis avaldatud tekstid
1984 – Сны Земли (Maa unenäod) Pariisis
1989 – Открытость бездне. Этюды о Достоевском (Avatus kuristikule. Etüüdid Dostojevskist) New Yorgis
1990 – Открытость бездне. Встречи с Достоевским (Avatus kuristikule. Kohtumised Dostojevskiga) Moskvas
1993 – Собирание себя (Enesekogumine) Moskvas (esseedetsükkel isiksuse saamisloost)
1994 – esseekogu ajakirjas Russkoje bogatstvo
1995 – Выход из транса (Transist väljumine) Moskvas (filosoofilised ja religioossed esseed aastatest 1990. aastateni);
1998 – Записки гадкого утенка (Inetu pardipoja märkmed) Moskvas (filosoofilised memuaarid)
1998 – Страстная односторонность и бессмертие духа (Kirglik ühekülgsus ja vaimu surematus) Moskvas (esseed, põhiliselt kirjandusest)

Pomerants avaldas raamatuid ka kaasautorluses oma abikaasa poetess Zinaida Mirkinaga (näiteks Великие религии мира (Maailma suured religioonid)). 

Ta pidas regulaarselt loenguid Moskvas Venemaa metseenide ja heategijate muuseumis.

Vaata ka
 Grigori Pomerantsi ettekanne Isiksuse kõlbelise palge rollist ajaloolise kollektiivi elus

Välislingid
 Gleb Pavlovski. Померанц и изобретение советской интеллигенции, gefter.ru, 19. veebruar 2013 

Venemaa kirjandusteadlased
Vene filosoofid
NLKP-st väljaheidetud liikmed
Sündinud 1918
Surnud 2013
Gaius Caesar

Gaius Caesar (Gaius Julius Caesar Vipsanianus; 20 eKr – 4 pKr) oli Vana-Rooma keisri Augustuse tütrepoeg, kasupoeg ja pärija, Marcus Vipsanius Agrippa ja Julia poeg. 

Augustus adopteeris Gaiuse ja tema venna Lucius Caesari 17 eKr. 

15-aastasena (täisikka jõudnuna) sai Gaius senati liikmeks. Aastal 1 pKr sai ta konsuliks ning talle anti tiitel princeps juventutis.

Pärast konsuliaega läks Gaius aastal 1 pKr prokonsulina Partiasse. Seal kohtus ta 2 Partia kuningaga, määras Armeeniasse sõltlasest kuninga ning surus seal maha mässu.

Artagira piiramisel sai Gaius tõsiselt haavata ning suri 18 kuud hiljem tagasiteel Rooma.   

Et Gaius ja Lucius olid nüüd mõlemad surnud, oli keiser Augustus sunnitud adopteerima Livia poja Tiberiuse.

Pärast Gaiuse ja Luciuse surma pühendati neile monumente ja hooneid.

Välislingid

Foto skulptuurist
Skulptuur

Vana-Rooma konsulid
Sündinud 20 eKr
Surnud 4
Gruusia kirjandus

Gruusia kirjandus on gruusia keeles kirjutatud kirjandus.

Gruusia kirjanikke
Alekhsandre Abašeli
Grigol Abašidze
Irakli Abašidze 
Tšabua Amiredžibi
Nikoloz Barathašvili
Guram Dotšanašvili
Mihheil Džavahhišvili
Nodar Dumbadze
Konstantine Gamsahhurdia
Thengiz Gudava
Revaz Inanišvili
Otia Ioseliani
Amiran Kaladze
Amiran Kurašvili
Guram Petriašvili
Guram Phandžikidze
Moriss Potshišvili
Šotha Rusthaveli
Sajathnova
Giorgi Šatberašvili
Mariam Tsiklauri
Rezo Tšeišvili
Bela Tšekurišvili
Othar Tšiladze
Thamaz Tšiladze
Daniel Tšonkhadze
Važa-Phšavela

Gruusia kultuur
Kirjandus keeleti
Gwangju

Gwangju [gwang'džu] (ka Kwangju; hangõlis 광주, hani kirjas 光州) on keskalluvusega linn Lõuna-Koreas.

2005. aastani oli Gwangju Lõuna-Jeolla provintsi halduskeskus.

Linna pindala on 501 ruutkilomeetrit ja elanike arv 1,3 miljonit.

Linnas asub Chonnami Riiklik Ülikool.

Aastal 2015 toimus seal suveuniversiaad. Samuti peeti seal 2019. aasta ujumise maailmameistrivõistlused.

Sõpruslinnad 
  Tainan, Hiina Vabariik (1968) 
  San Antonio, USA (1981) 
  Guangzhou, Hiina (1996) 
  Medan, Indoneesia (1997) 
  Sendai, Jaapan (2002) 
  Maceió, Brasiilia (2009)

Viited 

Lõuna-Korea linnad
Ganghwa maakond

Ganghwa maakond (Ganghwa-gun, hangulis 강화군, hanjas 江華郡) on Incheoni haldusüksus. Jaguneb üheks eup'iks ja 12 myeon'iks.

Lõuna-Korea maakonnad
Gyeonggi provints

Gyeonggi provints (ka Kyŏnggi provints, Lõuna-Korea omaladinas Gyeonggi-do) on 1. järgu haldusüksus Korea Vabariigi loodeosas, 126° ja 127° idapikkuse ning 36° ja 38° põhjalaiuse vahel. Provints hõlmab 10,2% kogu Lõuna-Korea pindalast.

Provintsis oli 2000. aasta rahvaloenduse andmetel 9,28 miljonit elanikku.

Gyeonggi provintsi haldussüsteem koosneb kubernerist ja kolmest leitnant-kubernerist. Provintsivalitsuses on 16 osakonda ja 64 sektsiooni. Provintsis on 25 linna ja 6 maakonda.

Lõuna-Korea provintsid
Põhja-Gyeongsangi provints

Põhja-Gyeongsangi provints (ka Põhja-Kyŏngsangi provints, Lõuna-Korea omaladinas Gyeongsang-bukdo) on 1. järgu haldusüksus Lõuna-Korea edelaosas.

Provints on Lõuna-Korea suurim – ta hõlmab 19,2% kogu riigi pindalast.

Lõuna-Korea provintsid
Lõuna-Gyeongsangi provints

Lõuna-Gyeongsangi provints (ka Lõuna-Kyŏngsangi provints, Lõuna-Korea omaladinas Gyeongsang-namdo) on 1. järgu haldusüksus Lõuna-Koreas.

Pindalalt on see riigi neljas provints ja võtab enda alla 10,5% kogu Lõuna-Korea pindalast.

Lõuna-Gyeongsangi provints on tasane ja madal maa. 37% on madalam kui 100 m, 49% on 100–500 m kõrgune, 12% on 500–1000 m kõrgune ja 2% on ulatub üle 1000 m. Provintsi idaosas on palju orge ja üle 1000 m kõrguvaid mägesid: Cheonhwangsan (1189 m), Sinbulsan (1209 m), Wonhyosan (922 m) ja Cheonseongsan (840 m).

Praegune nimi Lõuna-Gyeongsang anti provintsile kohaliku omavalitsuste süsteemi reformi käigus Joseoni perioodi lõpul (edikt nr 36 4. augustist 1896). Varasem süsteem vahetati uue vastu välja, 23 bu'd muudeti 13 do'ks ning Gyeongsangi provints jagati põhja- ja lõunaprovintsiks.

Välislingid 

Lõuna-Korea provintsid
Harku järv

Harku järv (varem Haabersti järv, Loodjärv, Argo järv) asub Tallinna lääneservas.

Järve pindalaks on mõõdetud 1,64 km² ja sügavuseks kuni 2,5 meetrit. See on kunagine Läänemere osa, mis umbes 2000 aastat tagasi maapinna kerkimise tagajärjel eraldus omaette veekoguks. Järve põhjas on 2–3 meetri paksune mudakiht. Harku järv on hea kalapüügiks, seal harrastatakse ka suplust ja veesporti.

Vanasti nimetati Harku järve Loodjärveks. Nimi tulenes sellest, et ülalt mäenõlvalt vaadates näis järv olevat sama kõrgel kui taamal paistev meri. Arvatakse, et raamatus "Tasuja" mainitud Lodijärve nime tuletas Eduard Bornhöhe just selle järve nimest.

Välislingid

 

Tallinna järved
Harju alamvesikond
Haabersti linnaosa
Hape

Hape on keemiline aine, mis vesilahustes dissotsieerudes (lagunedes) annab lahusesse vesinikioone. Selle happeteooria lõi Rootsi keemik Svante Arrhenius ja seda nimetatakse elektrolüütilise dissotsiatsiooni teooriaks.

Protolüütilise teooria ehk Brønstedi-Lowry teooria järgi on hape keemiline aine, mis keemilise reaktsiooni käigus loovutab prootoni, ehk hape on prootoni doonor.

Lewise teooria ehk elektronteooria kohaselt on hape osake, mis käitub elektronpaari aktseptorina. Seega happel peab olema vaba orbitaal.

Omad raskused on kõigil kolmel teoorial. Neist kõige laiemalt kasutatakse protolüütilist teooriat. Arrheniuse teooria kõlbab ainult vesilahuste uurimiseks.

Happed
Tugevad happed, tugevamast nõrgemani:
Perkloorhape
 Lämmastikhape
 Väävelhape
Soolhape
 Vesinikjodiidhape
Vesinikbromiidhape

Karboksüülhapped
 Äädikhape (CH3COOH)
 Sidrunhape (C6H8O7)
 Sipelghape (HCOOH)
 Piimhape (CH3-CHOH-COOH)
 Askorbiinhape

Nukleiinhapped
 Desoksüribonukleiinhape (DNA)
 Ribonukleiinhape (RNA)

Vaata ka
Alus
pH
Prootonhape
Lewisi hape

 Hape
Hugo Treffneri Gümnaasium

Hugo Treffneri Gümnaasium (lühend HTG) on Tartus asuv gümnaasium. 

Gümnaasium asub 1919. aastast Rüütli ja Munga tänava nurgal aadressil Munga 12 / Rüütli 20. 

Kooli direktor on 2001. aastast Ott Ojaveer.

Koos teiste Lõuna-Eesti koolidega osaleb kool igal aastal Viie Kooli Võistlusel.

Anton Hansen Tammsaare romaani "Tõde ja õigus II" sündmused leiavad aset Hugo Treffneri Gümnaasiumis ehk Mauruse koolis.

Kronoloogia 
1883 – 7. detsembril sai Hugo Treffner loa asutada oma kool, mis alates jaanuarist 1884 hakkas tegutsema. See oli kolme noorema gümnaasiumiklassiga kool, mille õppekeeleks oli saksa keel.
1886 – kooli asupaigaks sai maja Hobuse tänaval.

1889 – kooli õppekeeleks sai vene keel. 
1890 – Treffneri kool sai 8-klassilise gümnaasiumi õigused. 
1907 – Hugo Treffner sai oma koolile eragümnaasiumi nime ja õigused.
1912 – suri Hugo Treffner, kooli asusid juhtima tema lesk ja mitmed kooli õpetajad. 
1917 – direktoriks sai Konstantin Treffner. 
1918 – sügisest hakkas õppetöö toimuma eesti keeles.
1919 – veebruaris koliti praegusesse koolimajja Rüütli ja Munga tänava nurgal, olles sel ajal Eesti suurim kool. Kooliga ühendati osa endisest Tartu Aleksandri Gümnaasiumist. 
1933 – tähistati suurejooneliselt kooli 50. aastapäeva. Pidustustest võttis osa ka riigivanem Konstantin Päts. 
1940 – kool nimetati Tartu IV keskkooliks. 
1944 – kool ühendati Tartu I Gümnaasiumiga ja moodustus Tartu I Keskkool, mis tegutses HTG majas. 
1954 – muudeti senine poeglastekool segakooliks. 

1958 – kool nimetati A. H. Tammsaare nim. Tartu 1. Keskkooliks. 
1984 – tähistati Hugo Treffneri Eragümnaasiumi asutamise 100. aastapäeva konverentsiga Tartu Riikliku Ülikooli aulas ja õpilaste kontserdiga Vanemuises. 
1990 – taastati Hugo Treffneri Gümnaasium.
1995 – lõpetati õpilaste vastuvõtt 7. klassi. 
1998 – kool muutus täielikult kolmeklassiliseks gümnaasiumiks. 16. novembril toimus koolimajas tulekahju.
1999 – alustati koolimaja renoveerimist.
2008 – kooli 125. aastapäev. 5. detsembril avati koolimuuseum.

Õppesuunad
1998. aastast koosneb kool vaid gümnaasiumiklassidest (10., 11. ja 12. klass). Igal aastal võetakse kooli vastu viis (tavaliselt 36 õpilasega) paralleelklassi: kaks reaalklassi (a- ja b-klass), üks loodusklass (c-klass) ning kaks humanitaarklassi (d- ja e-klass).

Direktorid
  Hugo Treffner 1883–1912
  Vladimir Usbenski 1913–1914
  Nikolai Sahharov 1914–1917
  Konstantin Treffner 1917–1940
  Johannes Valgma 1940–1941
  August Raielo 1941–1944
  Karl Maasik 1944–1950
  Juhan Truus 1950–1953
  Elmar Loodus 1953–1956
  Allan Liim 1956–1970
  Uno Langer 1970–1975
  Laine Raudsepp 1975–1987
  Helmer Jõgi 1987–2001
  Ott Ojaveer 2001–...

Vaata ka
Tartu Kesklinna Kool
Tartu Luterlik Peetri Kool

Välislingid 

Hugo Treffneri Gümnaasiumi koduleht

 
Tartu koolid
Hannah Arendt

Hannah Arendt (14. oktoober 1906 Linden, Hannoveri lähedal – 4. detsember 1975 New York) oli juudi päritolu Saksa politoloog, keda sageli nimetatakse filosoofiks, kuigi ta ise ennast selleks ei pidanud.

Hannah Arendt sündis mitteusklike juutide peres.

Arendt esindas poliitilisel areenil paljuse (pluraalsuse) kontseptsiooni. Sellest lähtuvalt on poliitikas inimeste vahel võimalik vabadus ja võrdsus. Oluline on ka teiste vaatenurk. Poliitilised kokkulepped, lepingud ja põhiseadused peaksid kaasama teotahtelisi ja sobivaid inimesi. Selle vaate tõttu oli Arendt kriitiline ainult esindusdemokraatiate suhtes ning eelistas nõukogusüsteeme ja otsedemokraatia vorme.

Publikatsioone
Der Liebesbegriff bei Augustin. Versuch einer philosophischen Interpretation, Berlin: Julius Springer Verlag 1929.
The Origins of Totalitarianism, New York: Harcourt Brace Jovanovich 1951. 
Understanding and Politics. – Partisan Review, 1953, kd 20, nr 4, lk 377–392. 
Rahel Varnhagen: The Life of a Jewess, London 1958. The Human Condition, Chicago: University of Chicago Press 1958.Between Past and Future, New York: Viking Press 1961. Eichmann in Jerusalem: A Report on the Banality of Evil, New York: Viking Press 1963. On Revolution, New York: Viking Press 1963. 
Personal Responsibility under Dictatorship. – The Listener, 1964, lk 185–205. Men in Dark Times, New York: Harcourt Brace Jovanovich 1968.On Violence, New York: Harcourt Brace Jovanovich 1970.
Thinking and Moral Considerations: A Lecture. – Social Research, 1971, 38(3), lk 417–446. Crises of the Republic, New York: Harcourt Brace Jovanovich 1972.The Life of the Mind, New York: Harcourt Brace Jovanovich 1978.

 Teosed eesti keeles 
 Raamat 
 "Mineviku ja tuleviku vahel. Harjutusi poliitilise mõtte vallas". Tõlkinud Liisi Keedus ja Ene-Reet Soovik; saatesõna: Liisi Keedus. Sari Avatud Eesti Raamat, Ilmamaa, Tartu 2012, 392 lk; ISBN 9789985771969

 Artiklid 
 "Mis on vabadus?". Tõlkinud Ene-Reet Soovik – Akadeemia 1991 , nr 3, lk 475–490 ja nr 4, lk 699–716 
 "Filosoofia ja poliitika". Tõlkinud Ene-Reet Soovik – kogumikus "Kaasaegne poliitiline filosoofia: valik esseid", EYS Veljesto, Tartu 2002, lk 140–162

 Tunnustus 
 1975 Sonningi auhind

 Kirjandus 
 Jüri Ruus, "Kas Hannah Arendt oli filosoof või poliitikateadlane?" – Akadeemia 1991, nr 9, lk 1826–1841
 Iivi Masso, "Võimatu revolutsioon = Impossible revolution''" (Hannah Arendt ning poliitiline, sotsiaalne, feministlik ja kultuurirevolutsioon) – Kunst.ee, 2001, nr 3, lk 37–43 
 Iivi Masso, "Hannah Arendt totalitarismi põhjustest ja olemusest" – Vikerkaar 2001, nr 8/9, lk 188–194
 Fanny de Sivers, "Armastus ja filosoofia ning (muuseas) supikausi-probleem: armastuse lugu" (Martin Heidegger ja Hannah Arendt) – Elukiri 2001, nr 9, lk 40–42

Välislingid

 Margaret Tali, "Hannah Arendt ja totalitarismi käsitlused kaasajal" – Sirp 9. märts 2007, lk 4
 Aro Velmet, "Kas eestikeelne Arendt on ikka Arendti nägu?" – Sirp 8. juuni 2012, lk 5; online: 7. 6. 2012

Juudi filosoofid
Ameerika Ühendriikide politoloogid
Saksamaa politoloogid
Sündinud 1906
Surnud 1975
Harri Tiido

Harri Tiido (sündinud 8. oktoobril 1953 Jõhvis) on Eesti ajakirjanik ja diplomaat.

Haridus 
 1971 Tallinna 2. Keskkool (Tallinna Reaalkool)
 Tartu Riiklik Ülikool inglise filoloogia

Tiido valdab inglise, soome ja vene keelt.

Ametid 

 1976–1980 raamatukoguhoidja F. R. Kreutzwaldi nimelises Eesti NSV Riiklikus Raamatukogus 
 1980–1992 Eesti Raadio väliskommentaator
 alates 1992. aastast Kuku Raadio toimetaja ja saatejuht. Koostas uudiseid, päevakommentaare (sise- või välispoliitilisel teemal), juhtis saateid "Keskpäevatund", "Väli(s)määraja", "Elu võimalikkusest Eesti Vabariigis" jt
 1996–1997 raadio Ameerika Hääl toimetaja 
 1997–2000 Kuku Raadio peatoimetaja 
 2000–2003 Eesti Vabariigi Välisministeeriumi asekantsler julgeolekupoliitika alal 
 2. september 2003 – 2007 Eesti suursaadik NATO juures
 2008–2011 Eesti suursaadik Afganistanis, asukohaga Tallinnas
 2011–2014 Eesti alalise esinduse asejuht Euroopa Liidu juures PSC küsimustes
 Trilateraalse Komisjoni Täidesaatva Komitee liige
 2014 – 2018 Eesti suursaadik Poolas
 2018 – 2020 Eesti suursaadik Soomes

Tunnustus 
 Pälvis esimesena Robert Lepiksoni asutatud eetilise ajakirjaniku preemia
 1998 Kuldmikrofon analüütilise ajakirjanduse viljelemise eest
 2001 Valgetähe IV klassi teenetemärk
 2004 Valgetähe III klassi teenetemärk

Saatesari „Harri Tiido taustajutud” Vikerraadios
Alates teisipäevast, 29. septembrist 2020 avaldab Harri Tiido Vikerraadios arvamust saatesarjas „Harri Tiido taustajutud”, üllitades kaks korda nädalas, teisipäeval ja neljapäeval, lühiloo avardamaks kuulajate maailmapilti.

Isiklikku
Harri Tiido on abielus rahvusvaheliste suhete teadlase Anna Tiidoga (PhD), neil on tütar Katrin.

Viited

Välislingid

 "HARRI TIIDO: Ivanovid ja ida-lääne suhted" Eesti Päevaleht, 16. veebruar 2004 (koopia välisministeeriumi kodulehel)
 18.12.2008, Harri Tiido, Maailm pärast aastat 2008, sirp.ee
 Toomas Sildam "Harri Tiido: Eesti kõige suurem oht on Eesti ise" ERR, 4. august 2020 (intervjuu pärast lahkumist välisteenistusest)
„Harri Tiido taustajutud”

Eesti ajakirjanikud
Eesti suursaadikud
Tallinna Reaalkooli vilistlased
Tartu Ülikooli filoloogiateaduskonna vilistlased
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Valgetähe III klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1953
Eesti saatejuhid
Inglise keel

Inglise keel (English) on indoeuroopa keelkonda kuuluv läänegermaani keel, mis kujunes välja anglosakside valitsemise ajal Inglismaal. Seda räägib 380 miljonit inimest emakeelena ja umbes 600 miljonit esimese võõrkeelena. Ligikaudu 2 miljardit inimest maailmas valdab inglise keelt vähemalt elementaarse suhtlemise tasandil. 

Inglise keel on ametliku keelena kasutusel Suurbritannias, Ameerika Ühendriikides, Kanadas, Austraalias, Uus-Meremaal ja Lõuna-Aafrika Vabariigis. Briti Rahvaste Ühenduse riikides kasutatakse seda ametliku või tähtsuselt teise keelena.

Inglise keel kuulub läänegermaani anglo-friisi alamrühma. Tema lähimad sugulased on šoti keel ja Põhja-Hollandis räägitav friisi keel. Mõned keeleteadlased ei pea šoti keelt eraldi keeleks, vaid inglise keele murdeks.

Veel on inglise keele lähedased sugulased ülejäänud läänegermaani keeled, mis ei kuulu anglo-friisi rühma: alamsaksa, hollandi, afrikaani ja ülemsaksa keel. Kuid inglise ja šoti keel on arenenud neist isoleeritult ja sellepärast neist tugevalt lahknenud.

Vanainglise keel (Old English) tekkis pärast läänegermaani hõimude (anglite, sakside jt) asumist Britanniasse, seega pärast 5.–6. sajandit. 12.–14. sajandil sai inglise keel suuri mõjutusi prantsuse keelest: (laenati sõnu, grammatika muutus lihtsamaks).

Nüüdisaegne kirjakeel on kujunenud 14. sajandist alates, kui vanainglise keel arenes keskinglise keeleks (Middle English). Selle enam-vähem muutumatuna püsinud õigekirjutus kajastab 15.–16. sajandi hääldust.

Umbes 16. sajandil algul arenes keskinglise keel uusinglise keeleks, mis püsib tänapäevani.  

Inglise keelel on hulgaliselt häälduse ja ka sõnavara poolest erinevaid dialekte ja muid alamkeeli. Inglismaa eri krahvkondades kõneldakse murrakuid, mis võivad teise kandi inimestele olla arusaamatud. Samuti kõneldakse maailmas kümneid inglise keele kreoolkeeli.

Vaata ka 
Inglise tähestik
Ingliskeelne kirjandus
Ingliskeelne Vikipeedia
Põhja-Ameerika inglise keel
Ameerika inglise keel
Kanada inglise keel

Viited

Välislingid 

 Inglise-eesti-inglise sõnastik. EKI
 Eesti-inglise-eesti sõnastik. Annaabi.com
 Inglise keele sõnaloend Vikisõnaraamatus

 Artikleid
 Michael D. Gordin: "Absolute English" Aeon, 4. veebruar 2015 (kuidas tõusis inglise keel teaduses ainuvalitsevaks keeleks)

Inglise keel
Erakond Isamaaliit

Erakond Isamaaliit oli rahvuslik-konservatiivne kristlik-demokraatlik liberaalse majanduspoliitikaga Eesti erakond aastatel 1995–2006.

Isamaaliit loodi 2. detsembril 1995 Eesti Rahvusliku Sõltumatuse Partei ja Rahvusliku Koonderakonna "Isamaa" ühinemise teel. Paljud nimetatud kahe partei liikmetest olid juba varem töötanud koos Eesti kodanike komiteede liikumises, Eesti Muinsuskaitse Seltsis ja Eesti Kongressis.

1995–1998 oli erakonna esimees Toivo Jürgenson, 1998–2002 Mart Laar, 2002–2005 Tunne Kelam ja aastast 2005 kuni ühinemiseni Res Publicaga Tõnis Lukas.

Isamaaliit on mänginud olulist rolli iseseisvuse taastanud Eesti elu kujundamisel, olles valitsuse juhtiverakond kolmandiku sellest ajast. Samuti oli Lennart Meri "Isamaa" kandidaadiks Eesti Vabariigi presidendi kohale 1992. aastal.
 
Isamaaliidu juures tegutsesid Rahvuslaste ühendus, Naiskogu, Ettevõtjate ühendus, Rahvuskultuuri ühendus, Sportlaste ühendus, Seeniorite kogu, mitmed toimkonnad ja töörühmad ning noorteühendus Noor-Isamaa.

2001. aasta presidendivalimistel valiti Isamaaliidu presidendikandidaadiks Peeter Tulviste.

2006. aasta jaanuari seisuga oli Isamaaliidul üle 3200 liikme.

18. märtsil 2006 võttis Eesti Demokraatliku Partei kongress vastu otsuse liituda Isamaaliiduga. 

4. aprillil 2006 teatasid erakond Isamaaliit ja erakond Res Publica kavatsusest ühineda. Sama aasta 4. juunil saavutas ühinemisotsus ka Pärnus peetud erakonna suurkogu toetuse. Ühenderakonna nimeks kinnitati ametlikult Isamaa ja Res Publica Liit. Kuni ühinemisprotsessi lõpuleviimiseni juhtisid seda kaks esimeest – Tõnis Lukas ja Taavi Veskimägi.

Viited 

Isamaaliit