joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Andrei Jegorov

Andrei Jegorov (2. juuli 1878 Aruküla – 30. jaanuar 1954 Tallinn) oli eesti maalikunstnik. 

1887. aastast elas ta Peterburis. Eestisse naasis alles 1921. aastal, mil kunstnik oli juba üle 40-aastane.

Jegorov kaotas lapseeas kuulmise. Õppis 1887–1896 Peterburi kurttummade koolis. Olles paistnud silma andeka joonistajana, suunati ta 1898 . aastal Peterburi Kunstide Edendamise Seltsi joonistamiskooli, mille lõpetas 1901. aastal. 1901–1909 õppis vabakuulajana Peterburi Kunstide Akadeemia kõrgemas kunstikoolis vene kunsti suurmeistrite Ilja Repini ja Dmitri Kardovski ateljeedes. 

Seejärel asus tööle vabakunstnikuna. Oli 1919–1920 Semjon Budjonnõi 1. ratsaarmee kunstnik.  

1921. aastal asus elama Tallinna. Teise maailmasõja ajal evakueerus NSV Liidu tagalasse. Lähtus loomingus vene realistlikust kunstist, olles tuntud peamiselt linnavaadete ja päikeseliste talvemaastike maalijana.

Tunnustus 
1948 Eesti NSV teeneline kunstitegelane
2018. aastal valiti Andrei Jegorov rahvahääletusega aktsioonil "Sajandi 100 arukülalast" saja meeldejäävama arukülalase hulka.

Isiklikku 
Andrei Jegorovi poeg on õigusteadlane Jüri Jegorov.

Viited

Eesti maalikunstnikud
Eesti NSV teenelised kunstitegelased
Sajandi 100 arukülalast
Sündinud 1878
Surnud 1954
Anneli Kuusk

Anneli Kuusk (sündinud 20. jaanuaril 1958 Türil, neiupõlvenimega Anneli Linno) on eesti flötist ja muusikapedagoog.

Haridus 
Anneli Kuusk lõpetas Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli flöödi erialal 1975. aastal (õpetaja Erika Tompson), 1986. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi Elmar Peäske klassis ja on end hiljem täiendanud ka plokkföödi erialal.

Muusikaline tegevus 
Aastail 1980–2004 töötas Anneli Kuusk Vanemuise teatri orkestris, alates 1981. aastast on ta Heino Elleri nimelise Tartu Muusikakooli flöödiõpetaja, hiljem on õpetanud ka Tartu 1. Muusikakoolis, Tartu 2. Muusikakoolis ja Ardente muusikastuudios. Peale Vanemuise orkestri on ta mänginud flöödiansamblites ja projektiorkestrites, Eller Sümfonietis, Eesti Muusikaõpetajate sümfooniaorkestris. 

Ta on plokkflöödiansambli Ellerino asutaja ja juht.

Anneli Kuuse õpilased on olnud Oksana Iljašenko, Kaur Kohv, Karina Vološina, Sander Tamm, Kersti Perandi ja Merilin Teppo.

2019. aastal pälvis Anneli Kuusk ühe tunnustuspreemiatest Eesti parimatele muusikaõpetajatele.

Viited 

Eesti muusikud
Eesti muusikapedagoogid
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia vilistlased
Sündinud 1958
Serge Telle

Serge Telle (sündinud 5. mail 1955 Nantesis) on Prantsusmaa diplomaat, kes oli 1. veebruarist 2016 kuni 1. septembrini 2020 Monaco riigiminister.

Elulugu
Tema isa oli insener.

Serge Telle on lõpetanud Pariisi Poliitikauuringute Instituudi. Lisaks on ta õppinud riiklikus ida keelte ja kultuuride instituudis suahiili keelt. Tal on ka kraad õigusteaduses.

Karjäär
Serge Telle asus Prantsusmaa välisministeeriumisse tööle 1982. aastal ja oli alguses sekretär Prantsusmaa saatkonnas Tansaania pealinnas Dar es Salaamis. Seejärel töötas ta aastatel 1984–1988 New Yorgis Prantsusmaa esinduses ÜRO juures. Aastatel 1988–1992 oli ta humanitaarmeetmete riigisekretäri Bernard Kouchneri nõunik. Telle töötas aastatel 1992–1993 Ühendkuningriigi välisministeeriumis ning seejärel kuni 1997. aastani ÜRO Genfi büroos. Aastatel 1997–2002 oli ta peaminister Lionel Jospini nõunik Lähis-Ida ja Aafrika asjades.

Ta oli aastatel 2002–2007 Prantsusmaa peakonsul (hiljem suursaadik) Monacos, 2007–2008 välisminister Bernard Kouchneri nõunik. Aastatel 2008–2012 oli ta Prantsusmaa saadik Vahemere Liidu juures ning 2013–2015 ministeeriumideülene delegaat. Ühtlasi oli ta aastatel 2011–2016 Vahemere linnade ja territooriumite agentuuri president. 1. veebruaril 2016 nimetati Serge Telle Monaco riigiministriks.

Tunnustus 

 Auleegioni orden (rüütel)
 Ordre national du Mérite (rüütel)
 Püha Karli orden (komandör)

Isiklikku
Telle tegeleb pikamaajooksuga, tema abikaasa Guilaine Chenu on telesaatejuht. Neil on poeg Alexis.

Ta andis 16. märtsil 2020 positiivse COVID-19 proovi.

Viited

Prantsusmaa suursaadikud
Sündinud 1955
Haltmaagijn Battulga

Haltmaagijn Battulga (mongoli keeles Халтмаагийн Баттулга; sündinud 3. märtsil 1963) on Mongoolia sambomaadleja ja poliitik, alates 10. juulist 2017 kuni 25. juunini 2021 Mongoolia president. 

Ta kuulus aastatel 2004–2016 Mongoolia parlamenti, aastatel 2008–2012 oli ta teede-, transpordi-, ehitus- ja linnaarenguminister. Enne poliitikasse minemist oli Battulga sambomeister. Ta oli 2017. aasta valimistel Demokraatliku Partei kandidaat ning kogus teises voorus 50,6% häältest; see oli esimene kord riigi ajaloos, kui presidendivalimised otsustati teises voorus.  Ta mängis 2019. aasta Mongoolia põhiseaduskriisis vastuolulist rolli.

Viited

Mongoolia presidendid
Sündinud 1963
Meeme Loik

Meeme Loik (11. detsember 1935 Aruküla) on eesti tee-ehitusinsener.

1950. aastal lõpetas Aruküla Mittetäieliku Keskkooli.

1960-ndatel osales Aruküla Spordiklubi moodustamisel ja täitis ühe perioodi klubi esimehe ametit.

Sõjaväeteenistuses osales Kaliningradis 1954 - 1956 ning peale Tallinna Polütehnilise Instituudi lõpetamist osales Viiburis Saima kanali ehitusel ja Leningrad - Murmansk maantee ehitusel Valge mere lähedal 1965 - 1970.

1988. aastast osales Aruküla Muinsuskaitse Seltsi tegevuses, mille raames osales 1991. aastal Aruküla 700. aastapäeva tähistamise korraldamises.

1994 - 2000 oli Aruküla veehaarde rajamise projektijuht ja järelevalve.

1999. aastal osales Raasiku valla juhtimises volikogu asendusliikmena, osales keskkonna- ja majanduskomisjoni töös.

2012. aasta suvel koostas Raasiku vallavalitsuse tellimusel Kangla, Rätla ja Sõerde tee teehoiutööde kirjeldused ning tegi remonditöödel järelevalvet.

2018. aastal valiti Meeme Loik rahvahääletuse tulemusel aktsioonil "Sajandi 100 arukülalast" saja meeldejäävama arukülalase hulka.

Viited

Eesti ehitusinsenerid
Sajandi 100 arukülalast
Sündinud 1935
Helena Valpeteris

Helena Valpéteris (aastani 1979 Helena Vassiljeva; sündinud 31. oktoobril 1955 Tartus) on eesti viiuldaja ja muusikapedagoog.

Haridus 
Helena Valpeteris lõpetas 1975. aastal Heino Elleri nimelise Tartu Muusikakooli (õpetaja Tatjana Zaozjornaja), 1981. aastal lõpetas ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi Endel Lippuse klassi ja 1987. aastal Tartu Riikliku Ülikooli psühholoogia erialal.

Muusikaline tegevus 
Alates 1978. aastast on Helena Valpeteris mänginud Vanemuise orkestris, on 1981. aastast Eesti Teatriliidu liige. Alates aastast 1992 töötab ta lisaks viiuliõpetajana Tartu 1. Muusikakoolis. Kuulub Eesti Keelpilliõpetajate Ühingusse.

1996. aastast alates on ta tegelnud varajase muusikaga ning mänginud barokkviiulit ja fiidlit. Ta on täiendanud end John Holloway barokkviiulikursustel. 1998.–1999. aastatel mängis ta vanamuusikaansambli Via Sonora 16. ja 17. sajandi kavades, veel on ta mänginud Viljandi Linnakapellis, vanamuusikaansamblis Cantiga, Fa Schola projektides ja ajaloolise tantsu ansambli Saltatriculi saateansamblis.

Isiklikku 
Helena Valpeterise isa on geodeet-kartograaf Lev Vassiljev ja vend arst ja poliitik Viktor Vassiljev.

Viited 

Eesti muusikud
Eesti muusikapedagoogid
Sündinud 1955
Fiori (ansambel)

Fiori oli 2010.–2015. aastatel Rakveres tegutsenud vanamuusikaansambel, kes esines ka koos Muusika- ja Kunstikooli KAUR muusikaõpilastega.

Ansambli asutas Kauri kooli klavessiiniõpetaja ja kauaaegne Viljandi Linnakapelli liige Piret Villem. Fiori nime all hakati esinema alates 2011. aastast. Veel mängivad ansamblis Herle Pius flöödil, Eva Siil viiulil ja laulusolistina Keio Soomelt. Enne teda oli solist Kelly Pärnaste, ansamblis on kaasa teinud ka Viljandi muusikud Kai-Riin Kont ja Piret Kreek.

Viited

Välislingid 
 T. Sikk. Sajanditetagune muusika ja tants Rakveres. - Virumaa Teataja, 23. august 2013
 Video: Fiori ja vanatantsuansambli Fioretto kava "Renessansist barokini" 2014

Eesti vanamuusikaansamblid
Rakvere
Võrkpall olümpiamängudel

Võrkpall ilmus esmakordselt 1924. aasta suveolümpiamängudele Pariisis . Seal toimus USA selle spordiala demonstratsioon. Võrkpall lisati olümpiaprogrammi siiski alles pärast Teist maailmasõda. Selle aja jooksul tekkisid rahvusvaheline alaliit FIVB ja mõned mandrite alaliidud. 1957. aastal korraldasid võrkpallurid ROK-i 53. istungjärgu raames Sofias turniiri enda reklaamimiseks. Turniir oli edukas. 1964. aasta suveolümpiamängudel Tokyos oli võrkpall esimest korda olümpiaprogrammi osa.

Rannavõrkpall on olümpiaala alates 1996. aastast Atlantas.

1964. ja 1968. aasta turniiridel mängisid kõik kvalifitseeritud meeskonnad formaadis "kõik kõigi vastu". Seda režiimi kasutatakse täna veel ka maailmameistrivõistlustel. Kuna sellisel turniiril võis medalistid kindlaks teha enne viimaseid mänge, tehti otsus neid muuta. Alates 1972. aastast on turniir jagatud eel- ja lõppvooruks. Seda režiimi nimetatakse ka „olümpiaformaadiks”.

Osalevate võistkondade arv on pärast esmaosalust stabiilselt tõusnud. Alates 1996. aastast on kaksteist riiki võistelnud nii meeste kui ka naiste kuldmedalite pärast. Kõiki viit mandrit esindab olümpiamängudel vähemalt üks võistkond.

Meeste olümpiavõrkpalli edukaimad riigid on olnud Nõukogude Liit, USA ja Brasiilia. Naiste olümpiaturniiride edukaimad riigid on Nõukogude Liit, Hiina ja Kuuba. 

Rannavõrkpallis on USA võitnud kaheteistkümnest võimalikust tiitlist nii meeste kui naiste arvestuses kokku kuus olümpiatiitlit. Olümpiamängude võitu peetakse kõrgeimaks autasuks rahvusvahelises rannavõrkpallis, millele järgnevad maailmameistrivõistlused ning Rahvusvahelise Võrkpalliföderatsiooni (FIVB) maailmaturnee meestele ja naistele.

Eestlased olümpiamängudel
 Viljar Loor oli eesti kõigi aegade edukaim võrkpallur, kes võitis NSV Liidu koondises olümpiakulla 1980. aasta suveolümpiamängudelt Moskvas.
 1996. aasta suveolümpiamängudel Atlantas osalesid rannavõrkpallis Avo Keel ja Kaido Kreen. 24 paari seas oli neil 21 asetus. Esimeses voorus kohtusid nad Prantsusmaa paariga Jean-Philippe Jodard ja Christian Penigaud, kus neil tuli vastu võtta kaotus 15-8. Sellega sai nende olümpiadebüüt otsa.
 2008. aasta suveolümpiamängudel Pekingis esindasid Eestit rannavõrkpallis Kristjan Kais ja Rivo Vesik. Maailmaedetabeli alusel olid nad 24 osavõtja seas 14 asetusega. Oma alagrupis võitsid nad ühe kohtumise ja kaotasid kaks kohtumist.

Võrkpalli meeste turniirid

Võrkpalli naiste turniirid

Medalid

Rannavõrkpalli meeste turniirid

Rannavõrkpalli naiste turniirid

Medalid
Užpaliai

Užpaliai on alev Leedus Utena rajoonis, Užpaliai valla halduskeskus. Alev asub Šventoji jõe ääres. 

Užpaliais on gümnaasium, postkontor ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on Viktorija Jovarienė mootorite ja hoburiistade muuseum, Krokulė allikas, vesiveski, endise Užpaliai mõisa hooned, aastal 1872 ehitatud õigeusu kirik ja aastal 1898 ehitatud katoliku kirik. Alevi juures asub Užpaliai lohukivi, sinna jäävad ka Užpaliai ja Šeimyniškise linnamäed.

Elanikkond

Nimi 

Alevile on nime andnud sealse ümbruskonna sood. Nimi tuleneb sõnadest už palių (tõlkes soo juures).

Ajalugu 

Alevi juures asub Užpaliai linnamägi. Selle kõrgus on 15 m, pindala 76x22 meetrit. Linnamägi oli kasutusel esimese aastatuhande alguses, selle juures asub 1,5 ha suurune asulakoht. Aastal 1970 läbi viidud väljakaevamistel tuvastati kultuurikiht ka linnamäel.

Kirjalikes allikates on Užpaliaid esmakordselt mainitud aastal 1261. Tõenäoliselt oli toona tegemist alevist kolme kilomeetri kaugusel asuva Šeimyniškise linnamäega, kus asus Užpaliai linnus. Aastal 1233 võitsid seal Rimgaudase juhitud Leedu väed ristisõdijaid. Ristisõdijatel seda linnust vallutada ei õnnestunudki, aga aastal 1433 põles see Žygimantas Kęstutaitise ja Švitrigaila vahelise võitluse käigus maha. Linnust ei taastatud ja asula hakkas kujunema selle tänapäevases asukohas.

Užpaliai mõis oli riigimõis. Aastal 1522 on esimest korda mainitud Užpaliai kirikut. Aastast 1529 on teateid mõisa juures asunud alevist, mis oli Kristinas Astikase valduses. Aastal 1792 sai alev omavalitsuse, 25. veebruaril ka Magdeburgi õigused. Pärast Venemaaga ühendamist kaotas Užpaliai aga omavalitsusliku staatuse ja läks Sapiehade valdusse. 

Alev oli oluline linatöötlemise keskus. Tsaariajal oli Užpaliai venekeelne nimekuju Ушполь või Ушполе. Alevi elanikud osalesid aktiivselt novembriülestõusus, ent jaanuariülestõusu järel rüüstati alevit rängalt. Ülestõusu järel asustati sinna venelasi ja nende tarbeks püstitati sinna aastal 1872 ka õigeusu kirik.

Aastal 1847 elas Užpaliais 515 juuti Aastal 1897 olid alevi 740 elanikust 691 juudid. Teise maailmasõja eel oli juute 350. Asula vallutanud Saksa väed laastasid selle ja süütasid põlema. Sealsed juudid viidi mitmesse eri kohta hukkamisele. Põhjalikumalt asuti Užpaliaid taastama aastal 1967, mil asfalteeriti ka sealsed tänavad.

Tuntud elanikke 

Kazys Pakštas – Leedu geograaf
Balys Tarvydas – Leedu ajaloolane ja esperantist
Povilas Vaitonis – Leedu maletaja

Viited

Välislingid 

Poola Kuningriigi geograafiline leksikon
Alev portaalis vietoves.Lt

Utena rajoon
Leedu alevid
Radu Berceanu

Radu Mircea Berceanu (sündinud 5. märtsil 1953 Râmnicu Vâlceas) on Rumeenia insener ja poliitik, ta on Demokraatliku Liberaalse Partei liige. Ta oli aastatel 2008–2010 Rumeenia transpordi- ja taristuminister.

Pärast keskkooli lõpetamist asus ta õppima Bukaresti Polütehnilisse Instituuti, õppides lennunduse ja kosmosetehnoloogia erialal ning lõpetades kõrgkooli 1978. aastal. Samuti oli ta 1990. aastal Kanadas parlamentaarsuse kursusetel ja 1991. aastal Ameerika Ühendriikides demokraatlike institutsioonide kursustel.

Pärast 1989. aasta Rumeenia revolutsiooni asus ta tegelema poliitikaga.

Ta oli 17. aprillist 1998 kuni 28. novembrini 2000 Rumeenia tööstus- ja kaubandusminister. 22. augustist 2006 kuni 5. aprillini 2007 oli ta Rumeenia transpordiminister. 22. detsembrist 2008 kuni 3. septembrini 2010 oli ta Rumeenia transpordi- ja taristuminister.

Ta oli aastatel 1990–2004 Rumeenia saadikutekoja (Rumeenia parlamendi alamkoja) liige. Aastatel 2004–2012 oli ta Rumeenia senati (Rumeenia parlamendi ülemkoja) liige.

Isiklikku 
Radu Berceanu on abielus ja on kahe poja isa.

Rumeenia poliitikud
Sündinud 1953
Transpordiministrid
Win Myint

Win Myint (birma keeles ဝင်းမြင့်; sündinud 8. novembril 1951) on Myanmari poliitik ja endine poliitvang, kes oli 30. märtsist 2018 kuni 1. veebruarini 2021 Myanmari president. 

Ta oli aastatel 2016–2018 Myanmari esindajatekoja spiiker. Ta kuulus parlamenti alates 2012. aastast.  

Win Myinti nähti riiginõunik Aung San Suu Kyi olulise liitlasena, viimane oli teama ajal riigi valitsuse tegelik juht, kuid ei saanud põhiseaduse järgi president olla.

Ta kukutati sõjaväelise riigipöördega 1. veebruaril 2021.

Viited

Myanmari presidendid
Sündinud 1951
Tauragnai

Tauragnai on alev Leedus Utena rajoonis, Tauragnai valla halduskeskus. Alev asub Tauragnase ja Labė järvede vahel. 

Tauragnais on põhikool, postkontor ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on koduloomuuseum ja kaks lohukivi. Alevist idas asuvad Tauragnai ja Taurapilise linnamäed jäävad Aukštaitija rahvusparki.

Elanikkond

Nimi 

Alevile on nime andnud Tauragnai järv. Järve nimi tuleneb omakorda sõnadest tauras, mis tähendab tarvast, ja ragas, mis tähendab sarve.

Ajalugu 

Alevi juures asub Tauragnai linnamägi. Selle kõrgus on 12 m, pindala 16×10 meetrit. Linnusena oli kasutusel pikliku künka keskmine osa. Linnamägi oli kasutusel esimese aastatuhande algusest teise aastatuhande alguseni, sellest edelas asub 0,5 ha suurune asulakoht. Linnamäest kirdes asuvad Tauragnai muinaskalmed. Aastal 1970 tehti seal arheoloogilised uuringud.

Legendide kohaselt olevat Tauragnai asutanud vürst Rigimantas. Kirjalikes allikates on Tauragnaid esmakordselt mainitud aastal 1373. Toona oli tegemist Taurapilise linnamäega, kus asus Tauragnai linnus. Liivi ordu väed põletasid selle aastal 1433 maha. Thovraxe nimelist paika on küll mainitud Mindaugase poole üle läinud seelide valduste nimekirjas, kuid selle näol oli tõenäolisemalt tegemist Anykščiai rajoonis asuva Lašiniai linnamäega.

Aastal 1387 andis Jogaila Tauragnai linnuse ja ümbritsevad maad Vilniuse piiskoppide käsutusse. Esimesed teated Tauragnais asuvast kirikust pärinevad aastast 1498. Alev ja selle ümbruskond jäid piiskoppide valdusse aastani 1797.

XV sajandil tekkis Tauragnai asukohta alev. Aastal 1792 pärinevad esimesed teated sealsest mõisast, mille ehitisteks olid pruulikoda, viinaköök ja neli kõrtsi.

XIX sajandi keskpaigas oli Tauragnai mõisa omanikuks jaanuariülestõusus osalenud Puslovskis. Mihhail Muravjovi eestvedamisel küüditati suurem osa ülestõusuga seotud inimestest Siberisse, nende asemele asustati aga venelasi. Tsaariajal oli Tauragnai venekeelne nimekuju Таврогины. Aastal 1874 valmis uus katoliku kirik. Aastal 1893 alev põles. Aastail 1919–1920 oli Tauragnai mõnda aega Poola vägede käes. Aastal 1944 põles alev taas, tules hävis ka kirik.

Sõja järel tegutsesid alevi ümbruskonnas Leedu metsavennad, kokku varjas end metsades ligi 120 inimest. Aastal 1959 rajati alevisse kultuuimaja, mille ruumidesse aastal 1971 rajati Teofilis Tilvytise muuseum, mis aga sajandi lõpus kujunes koduloomuuseumiks. Kihelkonna rahvas kogunes jumalateenistusteks kas pastoraadi majja või kalmistul asuvasse kabelisse, kuni aastal 1969 valmis uus kirikuhoone.

Viited

Välislingid 

Poola Kuningriigi geograafiline leksikon
Alev portaalis vietoves.Lt

Utena rajoon
Leedu alevid
Hadjatš

Hadjatš (ukraina Гадяч, vene Гадяч) on oblastilise alluvusega linn Ukrainas Poltava oblastis, Hadjatši rajooni halduskeskus (ei kuulu ise rajooni koosseisu). Hadjatš asub Poltavast umbes 97 km põhjaloodes.

Hadjatši on esmamainitud 1533. aastal, linnaõigused sai 1643. aastal.

2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Hadjatši elanikest ukrainlasi 94,45%, venelasi 4,69%, valgevenelasi 0,36%, armeenlasi 0,07% ja tatarlasi 0,07%.

Viited

Ukraina linnad
Poltava oblast
Cessna 150

Cessna 150 on kolmerattalise telikuga Cessna Aircraft Company kahekohaline metallkonstruktsiooniga, just lennuõppeks loodud väikelennuk, mille sarjana ehitamine algas 1958. aastal. Selle lennuki alusel loodi hiljem uuendatud lennuk Cessna 152. Kuna Cessna 150 on konstruktsioonilt ja juhitavuselt lihtne, kasutatakse seda tänapäeval jätkuvalt kogu maailmas piloodilitsentsi saamiseks õppelennukina.

Lennuki ehitus 
Cessna 150 on ülatiivaline täismetall-, poolmonokokk-konstruktsiooniga ühe kolbmootoriga ja ninatelikuga väikelennuk. Selle lennuki tunneb ära kabiini iseloomulikult suure tagumise akna järgi.

Tehnilised andmed 
Tabelis on esitatud Cessna 150 tehnilised andmed.

Uuendused 
Cessna 150 ja 152 -le lisati tiiva aerodünaamikat parandavad metallribad. Federal Aviation Administrationi 1977. aasta uuringus „Analysis of Selected General Aviation Stall-Spin Accidents“ tuvastati, et Cessna 150 on uuritud lennukite hulgas varisemiste ja pööriste tüüpi õnnetustes neljandal kohal. Seetõttu tehti põhjalik analüüs, et välja selgitada, kuidas seda probleemi lahendada. Edaspidi lisati mudelitele Cessna 150 ja 152 tiiva tüveosale metallribad. Täpse suurusega metallribad kinnitusid mõlema tiivapoole esiservale ettenähtud kohas. Selle tulemusena vähenes lennuki tahtmatu pöörisesse sattumise tõenäosus.

Mootor 
Cessna 150 kolbmootor on 100 hobujõuline Continental O-200. Lennukit on testitud võimsama mootoriga Lycoming O-320-E-2D, mis arendab 150 hobujõudu.

Viited 

Lennukid
Ameerika Ühendriikide lennukid
Paderborni kreis

Paderborni kreis [paːdɐˈbɔʁn] on haldusüksus Saksamaa Nordrhein-Westfaleni liidumaa idaosas.

Ajalugu 

Paderborn oli Paderborni piiskopkonna osa kuni selle Preisimaaga liitmiseni 1802. aastal. Pärast Napoleoni sõdasid, kui Preisimaa lõi Vestfaali provintsi, asutas see ka 5 kreisi, mis laias laastus katavad endise riigi ala - Brakel, Büren, Höxter, Paderborn ja Warburg. 1975. aastal ühendati Paderborni ja Büreni kreisid praeguseks Paderborni kreisiks. Samal ajal liideti kreisi linnad ja vallad tänase 10 linna ja valla moodustamiseks. See on maakreis linnaliste valdadega.

Geograafia 

Paderborni kreis asub Teutoburgi metsa läänenõlval, Eggegebirgest läänes. Kõrgeim punkt on Totenkopfi küljel (498 m) kreisi piiri ääres Bleiwäsche (Bad Wünnenberg) lähedal, madalaim on Delbrücki lähedal (77 m). Kreisi peamine jõgi on Lippe, mille lähe on Bad Lippspringes.

Linnad ja vallad 

 Linnad

 Bad Lippspringe
 Bad Wünnenberg
 Büren
 Delbrück
 Lichtenau
 Paderborn
 Salzkotten

 Vallad

 Altenbeken
 Borchen
 Hövelhof

Viited 

Nordrhein-Westfaleni kreisid
Olpe kreis

Olpe kreis on haldusüksus Saksamaa North Rhine-Westphalia liidumaa kaguosas.

Ajalugu 

Kreis loodi 1817. aastal kui Bilsteiner Kreis, 1819. aastal sai keskuseks Olpe. Kreiside reorganiseerimisega 1969. aastal ühendati kreisi mitu valda linnadeks, kuid kreisi ennast muudeti vähe, ja ka teise reorganiseerimisega 1974. aastal jäi see peaaegu samadesse piiridesse kui 1817. aastal.

Geograafia 

Geograafiliselt katab see Sauerlandi mägede edelaosa, mis teeb kreisi metsarikkaks. Peamine kreisi läbiv jõgi on Lenne.

Schützenbund 

Kreisschützenbund Olpe teostab Kreisschützenfesti.

Linnad ja vallad 

 Linnad

 Attendorn 
 Drolshagen
 Lennestadt
 Olpe

 Vallad

 Finnentrop
 Kirchhundem
 Wenden

Viited 

Nordrhein-Westfaleni kreisid
Poks olümpiamängudel

Poks on olnud kõigil suveolümpiamängudel alates ala tutvustamisest 1904. aasta suveolümpiamängudel Saint Louises, välja arvatud 1912. aasta suveolümpiamängud Stockholmis, sest Rootsi seadused keelasid sel ajal spordiala. 2008. aasta suveolümpiamängud olid viimased olümpiamängud, kus poks oli ainult meeste ala. Alates 2012. aasta suveolümpiamängudest on naiste poks olümpiaprogrammi osa. Olümpiapoksi haldab Rahvusvaheline Poksiliit. Olümpiapoksi edukaim riik on Ameerika Ühendriigid.

Val Barkeri karikaga (karikas on olümpiamängudel tehniliselt parima poksija auhind) on autasustatud (sõltumata kaalukategooriast) alates 1936. aastast.

Ungari keskkaalu poksija László Papp ning Kuuba raskekaalu tähed Teófilo Stevenson ja Félix Savón on kolme kuldmedaliga edukaimad poksijad olümpiamängudel. 50 kuld-, 24 hõbe- ja 40 pronksmedaliga (kokku 114) on USA edukaim riik.

Ameeriklane Oliver Kirk on seni ainus poksija, kes on samal olümpial võitnud kahes erinevas kaaluklassis kaks kuldmedalit. Ta tegi seda kukk- ja sulgkaalus. Sel ajal lubati kergema kaaluklassi poksijal võistelda kõrgemates kaaluklassides, mis hiljem muutusid.

Naiste võistlused toimusid esimest korda 2012. aasta Londoni suveolümpiamängudel, kuid ainult kolmes kaalukategoorias. 2010. aastal korraldati poksivõistlused esimest korda Singapuri noorte olümpiamängudel.

Esmakordselt said profid osaleda ka 25. olümpia poksiturniiril, mis peeti 2016. aastal Brasiilia linnas Rio de Janeiros. Selle otsustas AIBA 24. veebruaril 2016. aastal Manchesteris oma ühise komisjoni koosolekul. "Rahvusvaheline Olümpiakomitee soovib mängudel näha parimaid sportlasi ja AIBA on siiani ainus erialaliit, mis seda ei võimalda," ütles AIBA president Wu Ching-Kuo. Lisaks oli see turniir poksitud esimest korda pärast Los Angeleset 1984. aastal ilma eelnevalt nõutud peakaitseta.

Tokyos 2020. aastal meeste kaaluklasside arvu vähendati kahe klassi võrra – klasside uus klassifikatsioon muutus. Samal ajal suurendati naiste kaaluklasse kahe võrra.

Poksivõistlus korraldatakse turniiride komplektina, üks iga kaaluklassi kohta. Kaaluklasside arv on aastatega muutunud (praegu 8 meeste ja 5 naiste jaoks) ning iga klassi määratlus on mitu korda muutunud. Kuni 1936. aastani mõõdeti kaalu naelades ja alates 1948. aastast mõõdetakse kaalu kilogrammides.

Alates 2016. aasta suveolümpiamängudest ei pea meessportlased enam võistlustel kaitsvaid peakatteid kandma, kuna AIBA ja ROK on otsustanud, et see aitab kaasa suurema põrutusohu tekkele. Naissportlased jätkavad peakatte kandmist, kuna puuduvad andmed selle kohta, kas need naiste kohta on tõhusad. 

Rahvusvaheline Olümpiakomitee teatas 22. mail 2019, et Rahvusvaheliselt Poksiliidult (AIBA) on olümpiaturniiri korraldamise õigus ära võetud "rahanduse, valitsemise, eetika ning kohtunike ja kohtunikega seotud probleemide tõttu". Poksi korraldab selle asemel ajutine töörühm, mida juhib Rahvusvahelise Võimlemisliidu (FIG) president Morinari Watanabe.

Eestlased olümpiamängudel

Medalid
Eftim IV

Eftim IV (kodanikunimega Paşa Ümit Erenerol; sündinud 1960. aastal İstanbulis) on tunnustamata Autokefaalse Türgi Õigeusu Kiriku neljas, praegu ametisolev patriarh ja İstanbuli peapiiskop alates 22. detsembrist 2000.

Ta on esimese patriarhi Eftim I pojapoeg ja kolmanda patriarhi Eftim III poeg. 2008. aastal ta vahistati koos oma õe Sevgi Ereneroliga. 

Patriarhaadil on kolm kirikut İstanbulis ja umbes 300 liiget, keda teenivad üks patriarh, üks preester ja kolm diakonit.

Sündinud 1960
Bidhya Devi Bhandari

Bidhya Devi Bhandari (nepali keeles विद्या देवी भण्डारी; sündinud 19. juunil 1961) on Nepali poliitik, alates 28. oktoobrist 2015 Nepali president. Ta kogus parlamendis 549 häälest 327, tema vastaskandidaat oli erakonna Nepali Kongressi kandidaat Kul Bahadur Gurung. Ta on varem olnud Nepali Kommunistliku Partei aseesimees ning Nepali Naiste Ühenduse juht.

2016. aastal nimetas Forbes ta maailma mõjukuselt 52. naiseks. Ta oli peaminister Madhav Kumar Nepali valitsuses kaitseminister. 1997. aastal oli ta keskkonnaminister; ta on olnud riigis keskkonnateemade ja naiste õiguste eestkõneleja. 

Juunis 2017 kohtus ta Šveitsis Glandis Rahvusvahelise Looduskaitseliidu peadirektori Inger Anderseniga, arutati koostöö tugevdamist looduskaitse ja jätkusuutliku arengu valdkondades.

Viited

Välislingid
Ametlik kodulehekülg

Nepali poliitikud
Sündinud 1961
Ameerika Ühendriikide pilvelõhkujate loend

Siin loetletakse Ameerika Ühendriikide pilvelõhkujaid.

32 Avenue of the Americas
15 Broad Street
45 Broad Street
26 Broadway
220 Central Park South
9 DeKalb Avenue
20 Exchange Place
500 Fifth Avenue
30 Hudson Street
10 Hudson Yards
15 Hudson Yards
30 Hudson Yards
35 Hudson Yards
56 Leonard Street
75 Livingston Street
3 Park Avenue
270 Park Avenue
432 Park Avenue
70 Pine Street
8 Spruce Street
17 State Street
33 Thomas Street
100 United Nations Plaza Tower
1 Wall Street
14 Wall Street
48 Wall Street
63 Wall Street
90 West Street
7 World Trade Center
4th & Vine Tower
53W53
American Standard Building
Aon Center (Chicago)
Barclay Tower
Broadway-Chambers Building
Carnegie Hall Tower
Central Park Tower
Chanin Building
Chrysler Building
City Investing Building
Comcast Building
Continental Bank Building
Crown Building
DuMont Building
Empire State Building
Equitable Building
Everett Building
Flatiron Building
Four World Trade Center
Fox Plaza (Los Angeles)
Fuller Building
General Electric Building
Helmsley Building
Hotel Pierre
Javits Federal Office Building
John Hancock Center
JPMorgan Chase Tower
Lefcourt Colonial Building
Maailma Kaubanduskeskus
Manhattan Municipal Building
Mercantile Building
MetLife Building
Metropolitan Life Insurance Company Tower
Nelson Tower
New York Life Building
New York Times Building (41 Park Row)
One Dag Hammarskjöld Plaza
One Grand Central Place
One Liberty Place
One Liberty Plaza
One Manhattan Square
One Penn Plaza
One Vanderbilt
One World Trade Center
One57
Park Row Building
Plaza Hotel
Renaissance Center
Ritz Tower
Rockefeller Center
Seagram Building
Sherry-Netherland Hotel
Singer Building
Smith Tower
Solow Building
The Downtown Club
The Steinway Tower
Three World Trade Center
Thurgood Marshall United States Courthouse
Transamerica Pyramid
Transportation Building
Trump Building
Trump Tower
Trump World Tower
U.S. Bank Tower
Waldorf Astoria New York
Whitehall Building
Willis Tower
Woolworth Building

 
Ehitiste loendid
Imran Khan

Imran Ahmed Khan Niazi (urdu keeles عمران احمد خان نیازی; sündinud 5. oktoobril 1952) on Pakistani poliitik ja endine kriketimängija, alates 18. augustist 2018 kuni 10. aprillini 2022 Pakistani peaminister. 

Ta on alates 1996. aastast juhtinud erakonda Pakistan Tehreek-e-Insaf (PTI). Enne poliitikasse minemist oli ta Pakistani kriketikoondise, mis võitis 1992. aasta kriketi maailmameistrivõistlused, kapten.

Khan on rahvuselt puštu, ta sündis 1952. aastal Lahores. Ta on õppinud Lahore Aitchisoni kolledžis, Suurbritannias Worcesteri kuninglikus humanitaarkoolis ning Oxfordi ülikooli Keble College'is. 

13-aastaselt hakkas ta treenima kriketimängu, 18-aastaselt tegi ta Pakistani koondise kontrollmängus Inglismaa vastu debüüdi. Pärast Oxfordi ülikooli lõpetamist mängis ta 1992. aastani täiskohaga kriketit. Ta oli aastatel 1982–1992 koondise kapten, 1992. aastal võideti siiani riigi ainus MM-i kuldmedal.

Khan lõpetas kriketimängija karjääri 1992. aastal, temast oli selleks ajaks saanud Pakistani ajaloo edukamaid mängijaid. Pärast karjääri lõpetamist sattus ta skandaali, kui tunnistas, et tegi nooruspõlves sohki. 2003. aastal hakkas ta Pakistani kohalikku kriketimeeskonda juhendama, 2010. aastal lisati ta ICC Cricket Hall of Fame'i.

Khan on aastate jooksul palju tegelenud heategevusega. 1991. aastal algatas ta rahakogumiskampaania, et oma ema mälestuseks avada vähihaigla. Ta sai kokku 25 miljonit dollarit, avas 1994. aastal haigla Lahores ning 2015. aastal Peshawaris. 2008. aastal avas ta Lahoresse ehitatud haiglas ka vähiuurimiskeskuse ning asutas kõrgkooli Namali instituut. Aastatel 2005–2014 oli ta Bradfordi ülikooli kantsler.

Aprillis 1996 asutas ta tsentristliku erakonna Pakistan Tehreek-e-Insaf (otsetõlkes Pakistani Liikumine Õiglusele), mida ta on sellest ajast juhtinud. Khan kandideeris Mianwali ringkonnas 2002. aastal edukalt parlamenti, kus ta kuulus kuni 2007. aastani opositsiooni. 2013. aasta valimistel kogus PTI-st rohkem hääli vaid Nawaz Sharifi Pakistani Muslimiliiga (PML) ning Khan juhtis kuni 2018. aastani parlamendis suuruselt kolmandat fraktsiooni. Samal ajal oli PTI koalitsioon võimul Khyber Pakhtunkhwa provintsis. PTI võitis 2018. aasta valimised ning Khani erakond pääses esmakordselt riiki valitsema.

Viited

Pakistani peaministrid
Kriketimängijad
Sündinud 1952
Peruu ministrite nõukogu president

Peruu ministrite nõukogu president, mitteametlikult peaminister, on Peruu ministrite nõukogu juht, kelle nimetab ametisse Peruu president. Vaja on ka Peruu parlamendi ja kõikide ministrite nõusolekut.

Peruu peaminister ei ole Peruu valitsusjuht, valitsusjuht on riigi president. Peruu on üks vähestest Ladina-Ameerika riikidest, kus peaministri institutsioon tänapäeval olemas on (ülejäänud on Belize, Kuuba ja Haiti). Alates 8. veebruarist 2022 on Peruu peaminister Aníbal Torres.

Reform
Viimastel aastatel on riigis arutatud peaministri volituste laiendamist. Sellist mõtet on toetanud näiteks ekspresidendid Alan García Pérez, Alejandro Toledo ja Ollanta Humala. Reformid muudaksid peaministri tegelikuks valitsusjuhiks, umbes nagu Prantsusmaal ja Venemaal.

Peruu peaministrite loend (1856–)

Välislingid
Presidencia del Consejo de Ministros (hispaania keeles, valitsuse veebileht)
World Statesmen – Peru (inglise keeles)
Samuel Weymouth Tapley Seaton

Samuel Weymouth Tapley Seaton (sündinud 28. juulil 1950) on Saint Kittsi ja Nevise advokaat, alates 19. maist 2015 Saint Kittsi ja Nevise kindralkuberner. Ta sai kindralkuberneri kohusetäitjaks 19. mail 2015, kui Edmund Lawrence tagasi astus. Elizabeth II nimetas ta 1. septembril 2015 peaminister Timothy Harrise ettepanekul ametlikult riigi kindralkuberneriks.

Viited

Saint Kittsi ja Nevise inimesed
Sündinud 1950
Timothy Harris

Timothy Sylvester Harris (sündinud 14. jaanuaril 1964) on Saint Kittsi ja Nevise poliitik, kes oli 18. veebruarist 2015 kuni 6. augustini 2022 Saint Kittsi ja Nevise peaminister. Ta oli aastatel 2001–2008 välisminister, 2008–2010 rahandusminister ja 2010–2013 põllumajandusminister.

Viited

Välislingid
 St. Kitts & Nevis - Saint Kittsi ja Nevise valitsuse ametlik kodulehekülg
 United Nations - Saint Kittsi ja Nevise esindus ÜRO juures

Saint Kittsi ja Nevise inimesed
Sündinud 1964
Maria Gripe

Maria Gripe (25. juuli 1923 Vaxholm – 5. aprill 2007 Rönninge) oli Rootsi kirjanik, kelle looming on suunatud lastele ja noortele täiskasvanutele.

Eluloolist 
Ta sündis Maja Stina Walterina Vaxholmis. Kuueaastaselt kolis ta koos perega Örebrosse. Pärast mõnd aastat seal koliti Stockholmi, kus Maria lõpetas gümnaasiumi ja õppis Stockholmi ülikoolis filosoofiat ja religioonilugu. Enamiku aja oma elust elas Maria Gripe Nyköpingis.

1946. aastal abiellus ta kunstnik Harald Gripega, kes on illustreerinud enamiku tema raamatuid. Tütar Camilla Gripe on samuti lastekirjanik ja tõlkija.

Maria Gripe kirjutas 38 raamatut ja teda on tõlgitud paljudesse keeltesse, samuti on tema raamatuid dramatiseeritud ja nende alusel on tehtud filme. Tänapäeval loetakse teda Astrid Lindgreni kõrval olulisimate Skandinaavia lastekirjanike hulka. Ta on pälvinud mitu kirjandusauhinda, sealhulgas maineka Hans Christian Anderseni lastekirjanduspreemia 1974. aastal.

Eesti keeles 
Eesti keelde on tõlgitud kolm Maria Gripe raamatut:
 "Elvis Karlsson" (tõlkinud Vladimir Beekman, Tiritamm 2001)
 "Elvis! Elvis!" (tõlkinud Vladimir Beekman, Tiritamm 2002)
 "Sitasitikas lendab videvikus" (tõlkinud Mari Aidla, Varrak 2008)

Viited

Välislingid 
 Maria Gripe biograafia ja teosed
 Maria Gripe fantaasiakirjanduse portaalis fantasticfiction.com
 Maria Gripe portaalis IMDb

Rootsi kirjanikud
Lastekirjanikud
Sündinud 1923
Surnud 2007
Qantasi lend 32

Qantasi lend 32 oli regulaarlend Londoni ja Sydney vahel Singapuri kaudu Airbus 380-ga (VH-OQA). Intsident juhtus 4. novembril 2010. aastal kell 01.56 (UTC). Pardal oli 5 lennumeeskonnaliiget, 24 pardateenindajat ja 440 reisijat. Õhkutõusul tekkis lennuki mootoril nr 2 mootoririke. Mootor plahvatas ja tekitas kahjustusi lennuki kerele ja rikkeid tehnilises süsteemis. Meeskond hädamaandus edukalt Changi lennujaama ja keegi ei saanud viga.

Sündmus 
4. novembril 2010. aastal kell 01.56 (UTC) jätkas Qantasi lend 32 lendu Changai lennujaamast Sydneysse. Neli minutit peale tavapärast õhkutõusu, kui lennuk oli tõusnud 7000 ft kõrgusele, kuulsid pardalolijad kahte valju plahvatust ning meeskond sai hoiatuse ECAMile, mis teatas, et mootor nr 2 on üle kuumenenud.

Meeskond asus olukorda kohe lahendama ja jälgis vastavat juhendi. Meeskond üritas lahendada probleemi mootoriga ja edastas lennujuhtidele PAN-i sõnumi. Peale seda ilmnesid mitu muud probleemi lennuki süsteemidega, kuna plahvatanud mootori osad olid kahjustanud lennuki kere, tiibu, elektroonikat, hüdraulikat ja kütusepaake. Lennuki kütusepaagid lekkisid.

Lennuk alustas ringide lendamist mere kohal, sest piloodid üritasid välja selgitada, mis lennukiga juhtus ja kuidas edasi toimida. Lennuki rattad puudutasid maad kell 03.46. Lennuk peatus 150 m enne lennuraja lõppu, kuna lennuk oli 50 t raskem lennuki lubatud maandumismassist. Lennuraja lõpus võtsid lennuki vastu päästemeeskonnad. Lennukimeeskond märkas peale maandumist, et pidurite temperatuur oli tõusnud üle 900 kraadi ja kuna lennukist lekkis kütust, andsid nad sellest kohe teada päästemeeskonnale. Seejärel lülitati välja kõik mootorid, kuid mootor nr 1 ei lülitunud välja. 35 minutit peale lennuki maandumist alustati reisijate evakueerimisega. Evakueerimisel kasutati ühte ust ja trappi, et reisijatel oleks ohutum.  

Mootor nr 1 suudeti välja lülitada alles 3 tundi peale maandumist tuletõrjevahuga. Muud meetodid ei andnud positiivset lahendust. Keegi õnnetuses kannatada ei saanud.

Meeskond 
Lennul oli 5 lennumeeskonnaliiget. Meeskond oli kogenud ja teinud rohkelt lennutunde. Samuti oli kõigil ATPL-i lennuluba (liinipiloodi luba). Kaptenil oli kokku 15 140 lennutundi, millest 570 oli lennatud A380-ga. Eelnevalt oli lennuki kapten lennanud mitme eri lennukiga, sealhulgas B747-ga ja A330-ga.

Lennuk 
Qantasi lendu 32 lennati Airbus A380-842-ga (VH-OQA). Lennuk mahutas kahele korrusele 450 reisijat ja 259 471 t kütust. Lennukil oli enne intsidenti 8533 lennutundi ning 1843 leg’i. Lennuk oli toodetud 2008. aastal Prantsusmaal ja lennuk kasutas nelja Roll-Royce Trent 972-8 mootorit. Lennukit remonditi 139 miljoni eest ja lennuk naasis lennukiparki 24. aprillil 2012.

Uurimine 
Australian Transport Safety Bureau (ATSB) tuvastas, et mitu mootoris rõhu all olnud õlitoru ei vastanud nõuetele, kuna need olid toodetud ettenähtust õhemana. Neid õlitorusid kasutati ka Trent 900 mootoris. Õhukesed seinad vähendasid oluliselt torude eluiga ja seetõttu tekkisid sinna sisse praod. Need antud põhjustasid lennul õlilekke, millest sai alguse mootori plahvatamise tekitanud põleng.

Kasutatud allikad 

2010
Lennuõnnetused
Allen Chastanet

Allen Michael Chastanet (sündinud 1960 või 1961) on Saint Lucia ettevõtja ja poliitik. Ta oli 2016–2021 Saint Lucia peaminister. Ta juhib Ühendatud Tööliste Parteid ning esindab parlamendis Lõuna-Micoundi. Ta oli 2006–2011 Saint Lucia turismi- ja tsiviillennundusminister.

Haridus
Ta omandas 1979. aastal Kanadas Stansteadi kolledžis keskhariduse. Ta on lõpetanud Bishop'si ülikooli bakalaureusekraadiga ning American University magistrikraadiga.

Ettevõtjana
Chastenet on töötanud Air Jamaica turundus- ja müügiosakonna asepresidendina. Ta on Rodney Bays asuva külalistemaja Coco Palm Hotel tegevdirektor.

Poliitikas
Chastenet oli aastatel 2006–2011 turismi- ja tsiviillennundusminister ning kuulus Saint Lucia senatisse. Ta kandideeris 2011. aasta valimistel Soufrières, kuid ei osutunud valituks. Aastal 2013 valiti ta opositsioonierakonna Ühendatud Tööliste Partei juhiks. Chastanet kandideeris 2016. aasta valimistel Lõuna-Micoudis edukalt. Ta vannutati 7. juunil 2016 riigi peaministriks.

Isiklikku
Allen Chastaneti isa on ettevõtja. Tema abikaasa on vandeadvokaat, neil on kaks last.

Viited

Sünniaeg puudub
American Airlinesi lend 587

American Airlinesi lennu 587 traagiline õnnetus juhtus 12. novembril 2001, mil Airbus A300-605R tüüpi reisilennuk kukkus alla Belle Harbori elamurajooni New Yorgis. Lennuk alustas lendu John F. Kennedy rahvusvaheliselt lennuväljalt ja suundus Dominikaani Vabariigi Las Americanasi  rahvusvahelisse lennujaama. Lennukis viibis 260 inimest: 2 pilooti, 7 meeskonnaliiget ja 251 reisijat. Kõik lennukis viibijad said surma, kaasa arvatud 5 maapealset töötajat.

Lennuk saabus üks päev enne lennuõnnetust Costa Rica San Jose lennujaamast John F. Kennedy lennujaama. Õnnetusjuhtumi järgses vestluses ütlesid piloodid, kes tõid selle lennuki lennujaama, et lend oli sujuv ja probleeme ei esinenud.  Lennuõnnetuse päeva hommikul kell 06.14 saabus tööle kapten Edward States ja kell 06.30 esimene ohvitser Sten Molin. Lennueelse kontrolli käigus leidsid piloodid, et pitch trim’i ja yaw damper’i  süsteemid ei toimi korrektselt. Lennuki peale saadeti kaks tehnikut, kes kontrollisid automaatset lennusüsteemi kontrolli (AFS), mis ei tuvastanud ühtegi probleemi. Hiljem tehnikud lähtestasid ja kontrollisid, kuid süsteem toimis intsidentideta.

Õnnetus 
Kell 09.01 sai lend 587 loa liikuda lennurajale 31L. Japan Airlinesi lend 47 (Boeing 747-400) sai kell 09.06 samuti loa liikuda rajale. Paar minutit hiljem võeti American Airlinesi pilootidega ühendust, et nad sõidaksid lennu 47 järel stardirajani välja. Lennuraja ääres seistes kontrollis esimene ohvitser lennuki tüüri. Selgus, et kõik toimis. Kell 09.11 sai Boeing 747-400 loa stardiks. Samal ajal hoiatas lennujuht lendu 587, et Japan Airlinesi lennu järel oli tekkinud keerisjälg (õhukeeris) ja et nad takseeriks end lennurajale 31L valmis. Kell 09.13 startis lennuk ja sai käsu tõusta 5000 jalani ja hiljem 13 000 jalani. Tõustes lennukõrguseni hakkas kapten tundma märke, et keerisjälg ei olnud nende eest kadunud. Sellest väljumiseks üritas esimene ohvitser pedaalidega tüüri liigutada paremale ja vasakule, kuid kell 09.16 käis kõva mütsatus. Paugu tagajärjel oli vertikaalstabilisaator lennuki küljest ära murdunud. Enne kokkupõrget maaga eraldusid mõlemad lennuki mootorid tugevate jõudude tõttu.

Ohvrid 
Kõik lennukis viibinud 251 reisijat ja 9 meeskonnaliiget hukkusid õnnetuses ja need on kajastatud tabelis 1. Lisaks said 5 maa pealset inimest surma.

Tabel 1. Hukkunud reisijate arvud

Viited 

Lennuõnnetused
2001
Mikk Pikkmets

Mikk Pikkmets (27. detsember 1983 – 29. september 2020) oli Eesti poliitik, aastatel 2017–2020 Lääneranna vallavanem.

Elulugu
Mikk Pikkmets on kasvanud kuuelapselises peres. Ta on lõpetanud Lihulas põhikooli ning omandanud keskhariduse Pärnu Koidula Gümnaasiumis. Aastal 2007 lõpetas ta Estonian Business Schoolis rahvusvahelise ärijuhtimise eriala. Seejärel jätkas õpinguid Tallinna Tehnikaülikoolis majandusarvestuse erialal, kuid katkestas need Euroopa Parlamenti tööle suundumise tõttu.

Jaanuarist 2006 kuni augustini 2009 töötas ta Riigikogus Keskfraktsiooni nõunikuna ning seejärel viis aastat Euroopa Parlamendis Vilja Savisaar-Toomasti nõunikuna.

Aastal 2009 kandideeris ta kohalike omavalitsuste valimistel Koonga vallas ja osutus valituks ning juhtis 4 aastat spordi- ja noorsookomisjoni. Kandideeris ka järgmistel valimistel 2013. aastal samas vallas ning saavutas valimisliit Rukkilille koosseisus 104 häälega parima tulemuse. Pärast pooleliolevate töökohustuste täitmist Vilja Savisaar-Toomasti nõunikuna Euroopa Parlamendis sai Mikk Pikkmetsast Koonga vallavanem 1. märtsil 2015. 2017. aasta kohalike omavalitsuste valimiste järel sai Pikkmetsast 9. novembril 2017 Lääneranna vallavanem.

Pikkmets sattus 19. septembril 2020 kell 11:38 kodukülas Oidremal raskesse liiklusõnnetusse, kui tema juhitud ATV sõitis teelt välja. Ta toimetati Politsei- ja Piirivalveameti kopteriga Põhja-Eesti Regionaalhaiglasse, kus ta suri 29. septembril 2020.

Erakondlik kuuluvus
Mikk Pikkmets oli Eesti Keskerakonna liige veidi rohkem kui 10 aastat, 29. jaanuarist 2002 kuni 3. maini 2012.

Isiklikku
Mikk Pikkmets oli abielus ja kolme lapse isa. Alates 2003. aastast tegeles jalgpalliga ning mängis Estonian Business Schooli võistkonnas Eesti meeste meistrivõistlustel 5. ja 4. liigas. Ka on mänginud 5 aastat Brüsseli Euroleague Eesti meeskonnas. Mängis episoodilises rollis jahimeest 2011. aastal linastunud Arbo Tammiksaare filmis "Täitsa lõpp".

Viited

Eesti Keskerakonna poliitikud
Eesti vallavanemad
Sündinud 1983
Surnud 2020
Va'aletoa Sualauvi II

Tui A'ana Tuimalealiifano Va'aleto'a Eti Sualauvi II (sündinud 29. aprillil 1947) on Samoa poliitik, alates 21. juulist 2017 Samoa riigipea. Talle omistati juulis 1977 üks neljast kõrgeimast tiitlist, tama'aiga tuimaleali'ifano. Ta on ka Tui A'ana (A'ana kuningas).

Haridus
Tuimaleali'ifanol on õigusteaduse erialal Australian National Universityst bakalaureusekraad. Ta on lõpetanud ka Malua teoloogiakolledži.

Elulugu
Tui A'ana Tuimaleali'ifano Va'aleto'a Eti Sualauvi II kuulub Tuimaleali'ifano dünastiasse. Tema naine on Masiofo Faamausili Leinafo Tuimalealiifano.

Tema vanaisa oli üks Mau liikumise juhte, tuimaleali'ifano Fa'aoloi'i Si'ua'ana. Tema vanaonu Tuiaana Tuimaleali'ifano Suatipatipa II oli aastatel 1962–1974 Asetäitjate nõukogu ainuliige. Ta on töötanud politseinikuna, advokaadina, õpetajana ning on olnud Samoa politseiülem. Ta on politseinikuna töötanud kolm aastat ka Uus-Meremaal. Ta on erinevatel ametikohtadel töötanud ka Samoa ülemkohtus.

Ta on olnud Matautu Falelatai külas vaimulik. Ta on Samoa kiriku eest käinud jutlustamas Uus-Meremaal ja Austraalias. Ta oli aastatel 1993–2001 ja alates 2004. aastast asetäitjate nõukogu liige. 21. juulil 2017 vannutati ta Samoa riigipeaks. Aastal 2019 võõrustas ta Viimse Aja Pühade Jeesuse Kristuse Kiriku juhti Russell M. Nelsonit.

Viited

Välislingid
Va'aletoa Sualauvi II: ametlik kodulehekülg

Sündinud 1947
Samoa inimesed
Eliot Engel

Eliot Lance Engel (sündinud 18. veebruaril 1947 New Yorgis) on juudi päritolu Ameerika Ühendriikide poliitik, Demokraatliku Partei liige ja alates 3. jaanuarist 1989 Ameerika Ühendriikide Esindajatekoja liige New Yorgi osariigist. Alates 2013. aastast on ta valitud New Yorgi osariigi 16. valimisringkonnast.

Engel on elukutselt õpetaja. Ta lõpetas ülikooli Lehman College ja töötas alates 1969. aastast mitmes New Yorgi koolis.

1977–1988 oli ta New Yorgi osariigi esindajatekoja liige. 1988. aastal kandideeris edukalt Ameerika Ühendriikide Esindajatekoja valimistel ning teda on seejärel järjepidevalt tagasi valitud. 2019. aastast on ta Esindajatekoja välisasjade komitee juht. 

1987. aastal kaitses ta doktorikraadi (JD) ülikoolis New York Law School.

Välislingid 

Eliot Engel Ameerika Ühendriikide Esindajatekoja kodulehel

Ameerika Ühendriikide Esindajatekoja liikmed‎
Sündinud 1947
Evaristo Carvalho

Evaristo do Espírito Santo Carvalho (22. oktoober 1942 – 28. mai 2022) oli São Tomé ja Príncipe poliitik. 3. septembrist 2016 kuni 2. oktoobrini 2021 oli ta São Tomé ja Príncipe president. Aastatel 1994 ja 2001–2002 oli ta peaminister.

Karjäär
Ta oli São Tomé ja Príncipe peaminister 7. juulist 25. oktoobrini 1994 ning 26. septembrist 2001 kuni 28. märtsini 2002. Ta kuulus erakonda Sõltumatu Demokraatlik Aktsioon (ADI).

Carvalho kandideeris 2011. aastal presidendiks, ta oli sel ajal rahvusassamblee president. Talle avaldas toetust ka toonane peaminister Patrice Tovoada. Esimeses ringis õnnestus tal koguda 21,8% häältest, suurem häältesaak oli vaid ekspresident Manuel Pinto da Costal. Teise vooru võitis Costa 52,9% toetusega ning sai uueks presidendiks. Carvalhost sai pärast valimisi ADI asepresident.

Presidendina
Carvalho kandideeris taas presidendiks 2016. aastal, esimeses voorus õnnestus küll saada 49,8% hääletanute toetus, kuid võitmiseks läinuks vaja üle poole häältest. Teine voor pidi toimuma mõni nädal hiljem, kuid 7. augustil teatas Carvalho vastaskandidaat ning ametisolev president Costa oma kandidatuuri tagasivõtmisest; ta tõi põhjenduseks juulis toimunud hääletustulemuste võltsituse. Selle tulemusel sai Carvalhost automaatselt president, ta vannutati ametisse 3. septembril 2016. Rahvusvahelisel tasandil peeti valimisi ausateks, USA välisministeerium märkis oma pressiteates: "Äsjaolnud valimised on järjekordne tõestus São Tomé ja Príncipe demokraatlikest väärtustest. Tänu riigi heale tööle on São Tomé ja Príncipe rahvas jätkuvalt teistele riikidele demokraatlikuks eeskujuks."

3. septembril 2021 pidi lõppema Carvalho mandaat. Saô Tomé et Principe ei olnud selleks ajaks temale järglast veel valinud ja presidendivalimiste teine ​​voor toimus alles 5. septembril. Enneolematu olukord, mis oli tingitud vaidlusest esimese vooru tulemuste kehtivuse üle, põhjustas teise vooru korraldamise edasilükkamise kaks korda. Seetõttu hääletas parlament Carvalho volituste pikendamise üle. Carvalho oli ametis kuni uue presidendi Carlos Vila Nova ametisse astumiseni 2. oktoobril 2021.

Viited

São Tomé ja Príncipe poliitikud
São Tomé ja Príncipe presidendid
São Tomé ja Príncipe peaministrid
Sündinud 1942
Surnud 2022
Semeliškės

Semeliškės on alev Leedus Elektrėnai omavalitsuses, Semeliškėse valla halduskeskus. Alev asub Strėva jõe ääres. 

Semeliškėses on gümnaasium, postkontor, kultuuriklubi ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on aastal 1783 ehitatud puidust katoliku kirik (vanim puukirik Leedus), õigeusu kirik aastast 1895 ja vesiveski.

Elanikkond

Nimi 

Alevi nimi on lõpu järgi otsustadest tulenenud isikunimest. Nimi oli tõenäoliselt Samilis; alevi nimi oli pikka aega Samiliškės, hiljem aga Semeliškiai'. Tänapäevast nime kannab alev alates XX sajandi esimesest poolest.

Ajalugu 

Arvatakse, et asula tekkis millalgi vahemikus 1276–1283, mil Traidenis asustas sellesse piirkonda ristisõdijate eest pagevaid preislasi ja Leedu läänealade elanikke. Kirjalikes allikates on Semeliškėst esmakordselt mainitud aastal 1375. Aastal 1501 ehitati sinna esimene kirik.

Aastail 1529–1567 oli Semeliškės privileegideta linnade nimistus. Tõenäoliselt oli toona tegemist ikkagi aleviga, sest alevitele tüüpiliselt olid Semeliškėsel olemas õigus turuplatsile ja elanikel õigus metsadest puid varuda, seeni ning marju korjata ja jõgedest ning järvedest kala püüda.

Aastast 1578  on esimesed teated Semeliškėse mõisa kohta. See kuulus pikka aega Römeritele, alates XVIII sajandist aga Zawiszadele. Aastal 1782 valmis sealne puidust katoliku kirik.  

Tsaariajal oli Semeliškės venekeelne nimekuju Сумилишки. Aastal 1895 valmis sealne õigeusu kirik, järgmisel aastal moodustati selle juurde ka õigeusu kihelkond. Aastast 1954 on see Vievise õigeusu kihelkonna abikirikuks.

XX sajandi alguseks elas alevis 300 juuti, kes moodustasid ligi kolmandiku alevi elanikkonnast. Sõja puhkedes pagesid sinna 200 juuti Baranavičyst, paisutades sealse juudi kogukonna 500-pealiseks. 6, oktoobril 1941 hukkasid saksa okupatsiooniväed alevi lähistel metsast 962 juuti, kellest osad olid pärit Vievisest, osad aga Žasliaist.

Viited

Välislingid 

Alev portaalis vietoves.Lt

Elektrėnai omavalitsus
Leedu alevid
Vegan (ajakiri)

Vegan on Eesti esimene veganlusele pühendatud elustiiliajakiri, mis ilmus esimest korda 2016. aasta talvel. Ajakiri on täisvärviline ja liimköites ning ilmub 11 korda aastas.

Ajakirja annab välja Ajakirjastus OÜ.

Eesti ajakirjad