joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
DME

DME ehk Distance Measuring Equipment on süsteem pilootidele õhusõiduki ja raadiomajaka vahelise kauguse mõõtmiseks. Lennukis olev seade saadab maapealsele majakale signaali, misjärel arvutatakse välja signaali levimise kiirus. Majakas saadab õhusõidukile vastusignaali ja annab teada kauguse sellest majakast. Iga majakas töötab kindlal sagedusel 
(962-1213 MHz), kuid võimalike inimlike vigade vältimiseks ei ole võimalik seda sagedust eraldi kokpitis valida. Kuna DME on tihti VOR-majakaga seotud, peab piloot seadmes valima VOR vahemikus (108-118 MHz) oleva sageduskanali ning seade konfigureerib end seejärel vastavale DME sagedusele, mis on seotud piloodi sisestatud VOR sagedusega.

Oluline on teada, et näidatav kaugus on nn. slant range ehk lennuki otsene kaugus majakast, mitte maapinna suhtes. Seetõttu muutub DME-näit majakale lähenedes ja/või kõrguse suurenedes ebatäpsemaks.

Lennundus
Keriloomad

Keriloomad ehk rotatoorid (Rotifera ehk Rotatoria) on kosmopoliitne alamate loomade hõimkond, kuhu kuuluvad mikroskoopilised pseudotsöloomiga loomad. 

Keriloomade morfoloogia ja bioloogia on väga mitmekesine. Mageveekogudes, eriti eutroofsetes, moodustavad nad tihti suure osa zooplanktonist.

Enamik keriloomi on umbes 0,1–0,5 mm pikad ning elavad valdavalt mageveelistes või vähese soolsusega veekogudes. 

Keriloomad võivad olla planktilised, aeglaselt substraadil liikuvad või sessiilsed ehk elavad substraadile kinnitunult. Keriloomad on virustajad ehk aktiivsed biofiltraatorid.

Keriloomade nimetus tuleb sellest, et nende peaotsas asub ripsmetest koosnev keriaparaat ehk mälumik, mille abil nad toiduosakesi suhu toimetavad ja mis neil vajadusel liikuda aitab.

Keriloomad võivad ellu jääda äärmuslikes tingimustes. Näiteks on õnnestunud elule äratada 24 tuhat aastat Siberi igikeltsas külmunud olekus veetnud keriloom.

Esimesena kirjeldas neid 1696. aastal John Harris.

Klassid 
Vappkerilised (Monogononta)
Usskerilised (Bdelloidea ehk Digononta)
Vallaspealised (Seisonidae)

Vaata ka 
Keriloomade loend

Viited
Jõhvussid

Jõhvussid (Nematomorpha, harvem nimetus Gordiacea) on loomade hõimkond, kuhu kuuluvad ainult parasiitse eluviisiga organismid. Nii morfoloogiliselt kui ka ökoloogiliselt sarnanevad nad ümarussidega. Nende pikkus on keskmiselt 1 m ja läbimõõt 1–3 mm. Nad elavad valdavalt mageveekogudes. Jõhvusse on kirjeldatud 320 liiki.

Täiskasvanuna nad ei toitu, kuid vastsed parasiteerivad paljudes veeputukates, vähilaadsetes ja tirtsulistes.

Viited
Ingliste mõis

Ingliste mõis (saksa keeles Haehl) oli rüütlimõis Juuru kihelkond Harjumaal. Tänapäeval jääb kunagine mõis Kehtna valda Rapla maakonnas.

Ajalugu
Ingliste mõisa on esmakordselt mainitud 1526. aastal, mil see kuulus Anrepite suguvõsale. Keskajal asus seal arvatavasti kivist peahoonega linnus.

1724 läks mõis Karl Friedrich Johann von Staali omandusse, kelle järeltulijatele kuulus mõis kuni 1919. aasta võõrandamiseni.

Ingliste mõisas on sündinud 1812. aasta Vene-Prantsuse sõjast osa võtnud kindralmajor Georg Johann von Staal.

Peahoone
1760. aastail ehitati barokne ühekorruseline kivist peahoone. Hoone on L-tähe kujulise põhiplaaniga, ning selle vasaku tiib ehitati keskaegse vasallilinnuse alusmüürile.

Härrastemajal oli mitmete väljaehitustega kõrge kelpkatus ja kolme akna laiune eenduv keskrisaliit. Risaliit lõppes kahe korruse kõrguse torniga, millel oli algselt barokne kiiver.

1905. aasta ülestõusu ajal põletati mõisahoone, mille järel see taastati veidi muudetud kujul. Härrastemaja tagaküljele ehitati historitsistlik trepikoda. Pärast võõrandamist töötas hoones kool. 1984. aastal põles ehitis uuesti, mille järel taastati küll hoone välimus, kuid mitte interjöör.

Tänapäeval on peahoone eravalduses.

Kõrvalhooned
Mõisa paljudest kõrvalhoonetest on säilinud vaid varemed. Pika kaaristuga aidast on originaalkujul säilinud vaid otsad, keskosa on tundmatuseni muudetud.

Kalmistu
Kalmistu jääb mõisa südamest linnulennult umbes 1,2 km kaugusele kagu poole.

Pildid

Vaata ka
Ingliste mõisa kalmistu
Eesti mõisate loend

Välislingid

Eesti mõisaportaal

Eestimaa fideikomissmõisad
Harjumaa mõisad
Kehtna vald
Juuru kihelkond
Māris Riekstiņš

Māris Riekstiņš (sündinud 8. aprillil 1963 Riias) on Läti diplomaat ja poliitik. Ta oli 8. novembrist 2007 kuni 17. märtsini 2010 Läti Vabariigi välisminister.

Haridus
Aastatel 1982–1985 õppis ta Läti Spordiinstituudis, omandades kehalise kasvatuse õpetaja kutse. Aastatel 1989–1993 õppis ta Läti Ülikoolis õigusteadust.

Töökäik
1987. aastast töötas Riekstiņš Läti Noorteorganisatsioonide Komitee aseesimehena, jäädes sellele ametikohale neljaks aastaks.

1992. aastal asus ta tööle Läti välisministeeriumi ja oli aastatel 1993–2004 välisministeeriumi kantsler. Sellel ametikohal juhtis ta muuhulgas ka Läti delegatsiooni Eesti–Läti ja Leedu–Läti merepiiri määramisega seotud läbirääkimistel. Samuti juhatas ta aastatel 2002–2004 Läti delegatsiooni liitumisläbirääkimistel NATOga.

Detsembris 2004 määrati Riekstiņš Läti Vabariigi suursaadikuks Ameerika Ühendriikides ja sellele lisandusid märtsis 2006 veel suursaadiku kohustused Mehhikos.

Pärast suursaadiku ametiaja lõppu nimetas peaminister Aigars Kalvītis Riekstiņši jaanuaris 2007 oma personaliülemaks. Sellele ametikohale jäi ta kuni sama aasta 8. novembrini, mil parlament kinnitas ta peaministri ettepanekul Läti välisministriks.

Oma esimese välisvisiidi ministrina tegi Riekstiņš Eestisse, külastades Tallinna 15. novembril 2007.

Alates veebruarist 2011 on ta Läti suursaadik NATO juures.

Tunnustus
2003 – Maarjamaa Risti III klassi teenetemärk

Isiklikku
Māris Riekstiņš on abielus ja kahe lapse isa. Lisaks läti keelele valdab ta vene, saksa ja inglise keelt.

Läti välisministrid
Läti suursaadikud
Läti Ülikooli vilistlased
Maarjamaa Risti III klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1963
Brands Hatch

Brands Hatch on motospordiringrada Suurbritannias Kentis. 

Esimesed võistlused peeti sela 1920. aastatel.
Aastatel 1964–1986 peeti seal korduvalt Vormel-1 Briti GP võistlusi. Tänapäeval peetakse seal paljude mootorispordisarjade võistlusi, näiteks Briti Vormel 3, Briti GT ja Superbike'ide MM.

Ringraja pikkus on 3703 meetrit. 

Ringrajad
Vormel 1
Suurbritannia
Selgroogsed

Selgroogsed ehk vertebraadid (Vertebrata) on keelikloomade hõimkonna suurim alamhõimkond. Nagu nimetuski viitab, on kõigil selgroogsetel selgroog, mis on ühenduses koljuga. Selgroo ülesanne on kaitsta seljaaju.  Selgroogseid on kirjeldatud üle 66 170 liigi. Eestis on umbes 500 liiki selgroogseid.

Laiemas tähenduses on selgroogsed kõik keelikloomad. 

Tinglikult jaotatakse selgroogsed viide rühma: kalad, kahepaiksed, roomajad, linnud ja imetajad. Viimased neli rühma on klassid, kalad on aga parafüleetiline rühm, mis moodustades klaadi, kuhu kuuluvad ka tetrapoodid. Varasemates klassifikatsioonides oli kasutusel ka kalade klass, kuid tänapäeval seda ei tunnustata.

Kõikidele selgroogsetele on omane kõrgem närvisüsteem ja suletud vereringe. Selgroogsete keha jaotub selgmiseks ja kõhtmiseks pooleks, kus esimeses asub alati peaaju ja teises pooles süda.

Taksonoomia ja klassifikatsioon
Klassifikatsioon Janvier'i (1981, 1997), Shu et al. (2003) ja Benton'i (2004) järgi.

 Alamhõimkond Selgroogsed (Vertebrata)
 (määratlemata rühm) Hyperoartia (silmud)
 Klass †Conodonta
 Alamklass †Pteraspidomorphi
 Klass †Thelodonti
 Klass †Anaspida
 Klass †Galeaspida
 Klass †Pituriaspida
 Klass †Osteostraci
 Infrahõimkond Lõugsuused (Gnathostomata) (lõuaga selgroogsed)
 Klass †Placodermi 
 Klass Kõhrkalad (Chondrichthyes)
 Klass †Acanthodii 
 Ülemklass Luukalad (Osteichthyes) 
 Klass Kiiruimsed (Actinopterygii'''') 
 Klass Sagaruimsed (Sarcopterygii) 
 Alamklass Coelacanthimorpha 
 Alamklass Dipnoi Alamklass Tetrapodomorpha (neljajalgsete eellased)
 Ülemklass Tetrapoodid (Tetrapoda) (nelja jäsemega selgroogsed)
 Klass Kahepaiksed (Amphibia)
 Klaad Amniota 
 Klaad Sauropsida (roomajad ja linnud)
 Klass Linnud (Aves)
Klass Roomajad (Reptilia)
 Klaad Synapsida (imetajatesarnased roomajad)
 Klass Imetajad (Mammalia)

† = väljasurnud

Selgroogsete evolutsioon

Tulid maismaale Devoni ajastul, 380 miljonit aastat tagasi. Esimene teadaolev maismaal elav selgroogne, Icthyosesta oli kahepaikne. Selle fossiile on leitud Gröönimaalt. Need amfiibid arenesid vihtuimsetest kaladest (Rhipidistian''). Amfiibidest tekkisid omakorda reptiilid, kel tekkisid soomused, mis takistasid vee aurumist. Reptiilide munad olid kaetud kaitsva koorega, mis võimaldas poegi välja haududa ka maismaal. Vanim reptiilfossiil on leitud Kanadas, Nova Scotia's.

Selgroogsed teadusuuringutes

Tiit Kändleri arvamuse kohaselt kasutatakse maailmas teadusuuringutel igal aastal vähemalt sadat miljonit selgroogset looma.

Vaata ka 
keelikloomad
selgrootud

Viited

Keelikloomad
Hulkharjasussid

Hulkharjasussid ehk polüheedid (Polychaeta) on klass rõngusside hõimkonnast. 

Nende keha on segmenteerunud ja igal kehalülil on üks paar jäsendeid ehk parapoode, kuhu kinnitub palju kitiinist harjaseid. 

Hulkharjasussidel on palju seltse ja perekondi. Liike on kirjeldatud üle 10 000. 
Nende eluviisid on  väga mitmekesised. 

Hõimkonda kuuluv uss Escarpia laminata võib elada 300-aastaseks.

Eesti liigid
Eesti merevetes on kirjeldatud 8 hulkharjasussi, neist tavalisim on harilik harjasliimukas (Hediste diversidcolor, sünonüüm Nereis diversicolor). 

Eestis esinevad ka järgmised liigid.
Aeolosoma hemprichi harilik pisiliimukas
Aeolosoma variegatum
Laonome xeprovala (leitud Pärnu lahest aastal 2012)

Teisi liike
Arenicola marina rand-liivatõlv
Eunice viridis roheline paloolouss

Vaata ka
skolekodondid

Viited

Välislinngid
EE, hulkharjasussid.

Rõngussid
Norra mõis

Norra mõis (saksa keeles Kaltenborn) oli rüütlimõis Koeru kihelkonnas Järvamaal. Praegu asub kunagine mõis Järva vallas Järva maakonnas.

Ajalugu

Norra mõisa on esmakordselt mainitud 1569. aastal, mil Rootsi kuningas Johan III kinkis selle Gerdt Bravele. 1594. aastal läks mõis Heinrich Ruthele, kes abiellus Udeva mõisaomaniku Karin Hansdotter Lejoniga.

17. sajandil sai abielu kaudu mõisaomanikuks Heinrich von Knorring, kelle järeltulijatele jäi mõis kuni 1908. aastani.

Knorringid, kelle nimest on tulnud ka mõisa eestikeelne nimi, lasid ehitada  esindusliku mõisakompleksi. Mõisaomanike hulka kuulus ka vene jalaväekindral Gotthard Johann von Knorring, kelle poeg kindralmajor Karl von Knorring sai tuntuks Napoleoni sõdade käigus.

1908. aastal ostis Nikolai von Knorringilt 165 000 rubla eest mõisa Charles von Lilienfeld, kes kinkis selle 291 000 rubla eest Pärnu kodanik Karl Florellile. 1917. aastal sai Norra ja Udeva mõisad 450 000 rubla eest vabahärra Bernhard von Maydell.

Mõisakompleks

Varaklassitsistlik peahoone ehitati 1790. aastatel arhitekt Johann Gabriel Kranhalsi projekti järgi.

Kahekorruselisel kivihoonel oli kõrge kelpkatus ning rustikaga kaunistatud fassaad. Siseruumid olid kaunistatud loodusteemaliste maalingutega.

Mõisa võõrandamise järel asus kuni 1971. aastani härrastemajas kool. Hiljem seisis hoone tühjalt ja jäi varemetesse.

1996. aastal läks hoone eravaldusse (Robert Sasorin) ning seda on veidi taastatud, kuid taastamise käigus on hävitatud kogu ajalooline sisearhitektuur: nii stukk, karniisid kui ka vanad laemaalingud.

Kõrvalhooneid oli mõisas vähe, sest majandustegevus toimus Udeva mõisas.

Norra mõisa pargis oli keerukas tiikide ja kanalite süsteem, mis oli ühendatud lähedalasuvate Norra allikatega.

Vaata ka
Eesti mõisate loend

Viited

Kirjandus
Alo Särg. Järvamaa mõisad ja mõisnikud. Argo, Tallinn 2005

Välislingid

Eesti mõisaportaal
 Eesti Ajalooarhiivi Kinnistute register: Norra mõis (Koeru khk)
 Norra mõisa lugu Mõisablogis

Järvamaa mõisad
Järva vald
Koeru kihelkond
Maydellide mõisad
Karl von Knorring

Karl von Knorring (venepäraselt Карл Богданович Кнорринг) (12. august 1774 Tartu – 17. märts 1817 Rooma) oli Eestimaa päritolu Venemaa sõjaväelane.

Karl von Knorring sündis Norra ja Udeva mõisniku, jalaväekindrali Gotthard von Knorringi ja tema abikaasa Wilhelmine (sünd. von Liphart) pojana.

Knorring teenis Tatari ulaanipolgus, kus sai 1807. aastal alampolkovniku ning hiljem polkovniku auastme ja polgukomandöri ametikoha.

1806. aastal Pultuski lahingus osutatud teenete eest anti talle Püha Georgi ordeni IV klass.

1812. ülendati ta kindralmajoriks ning sai hiljem 2. ulaanidiviisi pealikuks.

1813. aasta veebruaris anti Knorringile Püha Anna I klassi orden ja detsembris Kulmi lahingu  eest Püha Georgi III klassi orden.

Karl von Knorringit autasustati ka Püha Vladimiri III klassi, Preisi Punase Kotka ja Pour le Mérite ning Austria Maria-Theresia ordeniga.

Tema portree asub Ermitaaži Isamaasõja galeriis.

Karl von Knorring on maetud Vastseliinasse.

Perekond
Karl von Knorring abiellus 1802. aastal Aleksandra Narõškinaga, kes oli Dmitri Narõškini (suri 1790) ja vürstitar Praskovja Dolgorukova tütar. Abielust sündisid:
Wilhelmine von Knorring (1803–1855)
Johann von Knorring (1804–1861), Norra ja Udeva mõisnik
Johanna von Knorring 
Sophia von Knorring, abiellus Mihhail Tširikoviga
Natalie von Knorring, abiellus Reinhold Guido von Liphartiga.
Elisabeth von Knorring, abiellus Peter de Ribas'ga.

Esivanemad

Vaata ka
Knorring

Viited

Välislingid
Genealoogia
Karl von Knorring (vene keeles)

Baltisaksa sõjaväelased
Venemaa keisririigi sõjaväelased
Karl
Sündinud 1774
Surnud 1817
Charles Eugène de Croy

Hertsog Charles Eugène de Croy, ka Charles Eugène de Croÿ ja Carl Eugen de Croy (1651 Rœulx – 30. jaanuar 1702 Tallinn) oli Austria ja Vene väejuht.

Elulugu
Vanast Madalmaade hertsogisuguvõsast pärinev Charles Eugène de Croy astus juba noorena armeeteenistusse ning osales 1676. aastal Lundi lahingus Taani poolel. Hiljem teenis ta Austria armees ja võttis osa Türgi vastastest sõjakäikudest, muuhulgas osales ta Viini vabastamisel 1683. aastal ja Belgradi vallutamisel 1690. aastal. Oma teenete eest ülendati ta feldmarssaliks. 1697. aastal asus ta Venemaa teenistusse ja juhtis 1700. aastal Narva lahingus vene vägesid. Ta andis end rootslaste kätte vangi ja suri Tallinnas 1702. aastal. 

Suurte võlgade tõttu rakendasid võlausaldajad vana seadust, mille järgi ei maetud hertsogit maha ja tema mumifitseerunud keha seisis Niguliste kiriku Roseni kabelis pea 200 aastat, olles populaarne vaatamisväärsus.

Sõjaväeline karjäär
1677 Taani kindralmajor
1678 Taani kindralleitnant
1682 Püha Rooma keisririigi kindralfeldvahtmeister
1683 Püha Rooma keisririigi feldmarssal-leitnant
1683 Püha Rooma keisririigi feldzeugmeister
1688 Püha Rooma keisririigi kindralfeldmarssal
1698 Saksi kindralfeldmarssal
1700 Venemaa kindralfeldmarssal

Perekond
Charles Eugéne de Croy abiellus 1681. aastal krahvinna Wilhelmina Juliana van Bergh-s'Herenbergiga (1638–1714)

Sugupuu

Viited

Välislingid
Charles Eugéne de Croy sugupuu
Heiki Haljasorg: Niguliste kirik ja Püha Nikolaus, Äripäev, 15. detsember 2006
«Посмертные похождения» герцога де Кроа, vene keeles
Kalmar Ulm, "Tallinna Niguliste kiriku mumifitseerunud kindralfeldmarssal", Tallinna Postimees, 1. november 2008
Бантыш-Каменский Д.Н.: Биографии российских генералиссимусов и генерал-фельдмаршалов, Часть 1, 2-й Генерал-фельдмаршал герцог Крои , vene keeles
Pilte Johann Christoph Brotze kollektsioonist:
Ohngefaehre Vorstellung, wie der ehemalige Duc de Croix in einer Seiten Kapelle der St. Nicolai Kirche zu Reval, noch diese Stunde unbegraben liegt und als eine lieflaendische Mummie anzusehen ist. 1800 [Carl Eugenius Croy; Eduard Philipp Körber; das Grabmal] Pilt
Carl Eugenius Herzog von Croy kiri Pilt

Austria sõjaväelased
Venemaa keisririigi sõjaväelased
Venemaa kindralfeldmarssalid
Sündinud 1651
Surnud 1702
Venemaa näljahädad

Nälga on Venemaa ajaloos esinenud sageli. Nälga põhjustasid klimaatilised olud, eriti põud ja selle põhjustatud ikaldus, aga ka sõjad ja majanduslikud ümberkorraldused. Keskmiselt tekkis nälg iga 10–13 aasta järel ja ikaldus iga 5–7 aasta järel.

11.–16. sajandil olid suuremad näljahädad aastatel 1024, 1070, 1092, 1128, 1215, 1230–1231, 1279, 1309, 1332, 1422, 1442, 1512, 1553, 1557 ja 1570. 17. sajand algas suure näljaga 1601. ja 1602. aastal. Järgnesid näljahädad aastatel 1608, 1630 ja 1636. 1650. aastal põhjustas ikaldus mässu Pihkvas.

18. ja 19. sajandil näljahädade arv kasvas. 19. sajandi algusest 1854. aastani oli 35 ikalduseaastat. Ikalduste põhjustatud näljahädad tekkisid ka 1873, 1880 ja 1883. aastal. 1891–1892 oli näljahäda 16 kubermangus Venemaa Euroopa-osas. Samal ajal oli läänepoolsetes kubermangudes (Baltikumis, Ukrainas) ja Kaukaasias väga hea viljasaak. Nälja põhjustas võimude logistiline suutmatus viljavarudega ümber käia.

Gennadi Golubev ja Nikolai Dronin eristavad kolme tüüpi põuda: keskmine tüüp (mustmulla regioonis, Volga basseinis ja Põhja-Kaukaasias), lõuna tüüp (Volga ja Vjatka basseinis ning Uuralites) ja ida tüüp (stepi- ja metsastepi alad Lääne- ja Ida-Siberis). Nende järgi on 20. sajandi põua-aastad Venemaal olnud järgmised:
 Keskmine : 1920, 1924, 1936, 1946, 1972, 1979, 1981, 1984.
 Lõuna: 1901, 1906, 1921, 1939, 1948, 1951, 1957, 1975, 1995.
 Ida: 1911, 1931, 1963, 1965, 1991.

Nõukogude Liidus oli esimene suur nälg aastatel 1921–1923.

Teise suure näljahäda aastatel 1932–1933 Golodomor põhjustas sundkollektiviseerimine, mil Ukrainas ja Lõuna-Venemaal suri nälga 5 kuni 10 miljonit inimest.

Viimane suurem näljahäda tekkis 1947. aastal pärast 1946. aasta põuda, mil nälga suri üle miljoni inimese.

Nälg pole Venemaalt kadunud ka tänapäeval. FAO andmetel nälgis aastatel 2000–2002 Venemaa elanikest 4% ehk 5,2 miljonit inimest.

Viited 

Venemaa ajalugu
Camille Pissarro

Camille Pissarro (10. juuli 1830 – 13. november 1903) oli prantsuse maalikunstnik, kes maalis impressionistlikus stiilis. Oma töödel kujutas ta muuhulgas Pariisi suuri bulvareid, näiteks Montmartre'i linnaosa omi.

Prantsusmaa maalikunstnikud
Père-Lachaise'i kalmistule maetud
Sündinud 1830
Surnud 1903
Väheharjasussid

Väheharjasussid ehk oligoheedid (Oligochaeta) on rõngusside hõimkonda kuuluv alamklass.

Tuntuimad sellesse alamklassi kuuluvad organismid on vihmaussid. 

Väheharjasussid nagu teisedki rõngussid kuuluvad kõrgemate usside hulka: nad on kõige kõrgema arengutasemega ussid. Nende keha jaguneb kolme ossa: pea, lüliline kere ja anaalsagar. Niisugust keha selget liigendust madalama arengutasemega loomadel ei ole. 

Väheharjasussid on saanud oma nime selle järgi, et nad näevad välja üsnagi nagu rõngusside teise suure alamklassi moodustavad hulkharjasussid, aga kui hulkharjasusside keha on tihedalt harjastega kaetud, siis väheharjasussidel on neid vähe ja mõnel liigil puuduvad nad täielikult.

Maailmas on teada umbes 3000 liiki väheharjasusse, Eestist on neid leitud üle 100. Need arvud pole aga kaugeltki lõplikud, sest mõned väheharjasusside sugukonnad, näiteks valgeliimuklased (Enchytraeidae), on veel peaaegu uurimata. 

Senikirjeldatud liikidest enamik elab mullas, 600 elab magevees ning 200 on kohandunud eluga riimvees ja rannalähedases merevees. On selliseidki liike, kes suudavad elada nii vees kui veekogu kallastel. 

Väheharjasusside suurus on väga erinev. Kõige pisemad mageveevormid on mikroskoopilised ja palja silmaga neid ei näegi, aga kõige suuremad troopikas elavad väheharjasussid on rohkem kui 2,5 m pikad. Enamasti on vees elavate väheharjasusside pikkus mõnest millimeetrist 15 sentimeetrini, mullavormidel 5 millimeetrist 40 sentimeetrini. 

Väheharjasusside, nagu hulkharjasussidegi kehaehituse tähtsaim iseärasus on keha lülideks ehk segmentideks jaotumine ehk metameeria, mis tähendab elundite korrapärast kordumist piki kehatelge. Segmente eraldavad üksteisest ristivaod. Kõige väiksem segmentide arv on 5–6, kõige suurem 500–600. Hulkharjasussidest eristab neid see, et väheharjasusside segmentidel ei ole kunagi jäsendeid ehk parapoode ehk paarilisi jätkeid. Neil võib olla üksnes 4 kimpu harjaseid ja sedagi mitte kõigil liikidel. 

Väheharjasussidele on iseloomulik kehapaksend ehk vöö (clitellum), mille eritistest moodustub munadega kookon.

Paljud loomad söövad väheharjasusse, sest see on puhas liha, ilma kondita. Väheharjasusse süüa on märksa kergem kui teisi loomi. Näiteks sõudiklane, kes sööb surusääse 2 mm pikkuse vastse ära 9 minuti jooksul ja 3 mm pikkuse vastse söömisele kulutab pool tundi, sööb 4 mm pikkuse väheharjasussi klaasliimuka ära kõigest 3,5 minutiga .

Sugukondi 

Siin on loetletud sugukondi, mille esindajaid leidub ka Eestis.
Naididae (klaasliimuklased)
Tubificidae (mudatuplased)
Lumbriculidae (rabeliimuklased)
Enchytraeidae (valgeliimuklased)

Viited 

Rõngussid
Presnja rajoon

Presnja rajoon ehk Presnenski on munitsipaalringkond Moskvas Kesklinna haldusringkonnas. Piirneb lõunas Moskva jõega.

Rajoonis on palju tehaseid ja vabrikuid. Seal asub ka Venemaa Föderatsiooni valitsuse hoone Valge maja, Moskva loomaaed, ITAR-TASS-i peahoone ja Vagankovo kalmistu. Rajoonis on ligi 900 elumaja.

Viited

Välislingid 

 http://www.napresne.info/

Moskva rajoonid
Ingmar Kurg

Ingmar Kurg (sündinud 13. aprillil 1955) on eesti teoloog, vaimulik ja kirjastaja.

Haridustee
Ingmar Kurg lõpetas 1973. aastal Rakvere 1. Keskkooli, seejärel õppis ta ühe aasta Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonnas ja lõpetas 1980. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi ehitusinsenerina. 1980. aastal astus ta EELK Usuteaduse Instituuti ning 1999. aastal sai teoloogiamagistriks Columbia International University's Saksamaal. Aastal 2000 sai Kurest Tartu Ülikooli usuteaduskonna doktorant. Aastail 2005–2007 oli ta täiendõppes Tübingeni Eberhard Karli Ülikoolis Saksamaal. 2010. aastal sai ta Tartu Ülikoolis teoloogiadoktoriks, dissertatsiooni teema oli "Oikumeenilise evangelisatsiooni perspektiiv Euroopa kontekstis: missioloogiline ja religioonisotsioloogiline uurimus".

Töökäik
 Lektor Tartu Teoloogia Akadeemias, EELK usuteaduse instituudis, EMK Usuteaduslikus Seminaris, Tartu Ülikooli usuteaduskonnas, Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias.
 Ajakirja Logos toimetaja (1981–1988)
 Ajakirja Teekäija peatoimetaja (1988–1991)
 Ajakirja Usuteaduslik Ajakiri toimetuse kolleegiumi liige (2000. aastast)
 Kirjastuse Logos asutaja (1991)
 Eesti Piibliseltsi, Avatud Piibli Ühingu, Tartu Teoloogia Akadeemia ja Eesti Evangeelse Alliansi asutajaliige

Uurimisvaldkond on misjoniteoloogia ja oikumeenika.

Autasud
 Conventus Terra Mariana I järgu orden 
 Eesti Muinsuskaitse Seltsi teenetemedal

Isiklikku
Ingmar Kurg on abielus. Tal on viis last, sealhulgas Regina-Nino Mion. Tema isa Ilmar Kurg (1922–2003) oli soomepoiss ja baptisti vaimulik.

Viited 

Eesti baptisti vaimulikud
Eesti teoloogid
Eesti kirjastajad
Tallinna Tehnikaülikooli vilistlased
Sündinud 1955
Gustav Friedrich von Engelhardt (1732–1798)

Gustav Friedrich von Engelhardt (10. juuni (vkj 30. mai) 1732 – 9. jaanuar 1799 (vkj 29. detsember 1798) oli baltisakslasest poliitik.

Gustav Friedrich sündis Caspar Friedrich von Engelhardti (1699–1768) ja Brigitte Eleonore von Roseni pojana.

Teenis Vene armees, kus sai majori auastme. 

Gustav Friedrich von Engelhardt töötas meeskohtunikuna ning oli aastail 1780–1783 Eestimaa rüütelkonna peamees ja 1796–1798 maanõunik.

Talle kuulusid Jäneda, Viisu, Pärsti, Kodasema ja Väike-Kareda mõis.

Perekond

Gustav Friedrich von Engelhardt abiellus 1759. aastal Charlotte von Richteriga (1737–1811). Abielust sündisid:
Hedwig Eleonore von Engelhardt (1760–1811), abiellus Paul Gotthard von Dückeriga
Karl Wilhelm Reinhold von Engelhardt (1765–1806), Viisu mõisnik
Gustav Konrad von Engelhardt (1768–1841), Vene kindralmajor, Pjatigorski komandant, Viisu, Kodasema ja Väike-Kareda mõisnik
Anna Auguste Charlotte von Engelhardt (1770–1823), abiellus Otto Johann Magnus von Richteriga
Otto Moritz Ludwig von Engelhardt (1779–1842), Tartu Ülikooli professor

Sugupuu

Vaata ka
Engelhardt

Välislingid
Väljavõte Eestimaa rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust

Gustav Friedrich
Eestimaa rüütelkonna peamehed
Eestimaa maanõunikud
Kukruse mõisnikud
Väike-Kareda mõisnikud
Sündinud 1732
Surnud 1799
Basel

Basel on linn ja vald Šveitsis, Baseli linnakantoni keskus. Asub Reini jõe kaldal. 

Basel on Zürichi ja Genfi järel suuruselt kolmas Šveitsi linn.
Baselit on nimega Basilia esmakordselt mainitud 374. aastal. 912. aastast kuulus Burgundiale. 1356. aastal tabas linna maavärin. 1501. aastal liitus Šveitsi liiduga. 1844. aastal sai Basel esimesena Šveitsi linnadest raudteeühenduse.
Linnas on 3 raudteejaama.

Basel on Šveitsi keemia- ja farmaatsiatööstuse keskus. Linnas on ka masina-, metalli-, tekstiili- ja toiduainetetööstust ning palju kirjastusi. Baselis on panganduskontserni UBS peakontor.

15. juunil 1954 asutati Baselis UEFA.

Basler Messeturm on Šveitsi kõrgeim hoone. Linnas asub Šveitsi suurim jalgpallistaadion St. Jakob-Park.

Baseli botaanikaaed on üks maailma vanimaid. Baselis on ka loomaaed.

Baselis asub varajase muusika uurimisele ja esituspraktikale orienteeritud muusikakõrgkool Schola Cantorum Basiliensis.

Baselis tegutseb jalgpalliklubi FC Basel.

Viited

Välislingid 
 Baseli koduleht (saksa, prantsuse ja inglise keeles)
 Baseli turismileht (saksa, prantsuse, inglise, itaalia, hispaania, vene, hiina ja jaapani keeles)

 
Vana-Rooma asulad
Heliteos

Heliteos ehk muusikateos ehk helitöö (Hermann, Kasemets 1918) ehk helind (Visnapuu 1923) ehk kompositsioon on muusikaline teos, mis kujutab endast kindlakujulist muusikaliste väljendusvahenditega määratud helide kogumit. Heliteose materjaliks võivad olla muusikalised helid ja mürad. 

Heliteos on mõtlemise teel kavandatud ja välja töötatud, seda on võimalik kirjalikult või muul viisil fikseerida ja kõlaliselt taasesitada. Heliteoste loomisega tegelevat inimest nimetatakse heliloojaks. Helilooja töö tulemuseks võib olla kõigis üksikasjades fikseeritud ja lõpetatud heliteos, improviseerimise aluseks olev teatud piirides organiseeritud ja planeeritud muusikaline keskkond või muusikaline protsess. 

Heliteose legaaldefinitsioon on tuletatav teose legaaldefinitsioonist: heliteos on heliloomingu ehk komponeerimise tulemus. Heliteose loojat ehk autorit nimetatakse heliloojaks. Õiguslikult võib heliteos olla olemas kui
nimetus (pealkiri),
partituur,
esitus,
salvestis.

Heliteosele tajutava vormi andmiseks võib kasutada muusikainstrumenti, kirjutusvahendit ja paberit, arvutit või muid vahendeid. Partituuri kirjutamiseks kasutatakse noodikirja. Arvuti mällu salvestatakse heliteos elektrooniliselt kodeeritud helitähistena muusikatarkvara abil, kas noodigraafikaprogrammi (näiteks Finale, Sibelius), helisünteesiprogrammi (näiteks Csound), MIDI- või muu arvutifailina. Helisalvestised võivad olla analoog- või digitaalsalvestised kas helilindil, heliplaadil, helikassetil või muul andmekandjal.

Heliteost võib vaadelda ka abstraktse objektina, mis võib realiseeruda näiteks mälujälje, kujutluse, ettekande, taasesituse, käsikirja, trükise või arvutifailina, samuti jäljena helikandjal või ka muul moel.

Vaata ka 
Autor
Helilooming
Teos

 Heliteos

de:Musikalisches Werk
es:Obra musical
fr:Œuvre musicale
pl:Utwór muzyczny
ru:Музыкальное произведение
uk:Музичний твір
Eesti Rahvavägi

Eesti Rahvavägi oli Eesti sõjaväe mitteametlik nimetus 16. novembrist 1918 kuni 27. märtsini 1920 ja õigusvastaselt 1940. aastal. Rahvavägi võttis osa Eesti vabadussõjast.

Kuna sõnade rahvavägi ja rahvaväelane kasutamine segadust sünnitas, võeti Sõjaministri päevakäsuga 27. märtsist 1920 nr. 48 kasutusele sõnad sõjavägi, sõjaväelane ja sõdur.

Rahvaväe loomine
Eesti Vabariigi Ajutise Valitsuse korraldusega 21. novembrist 1918 moodustati Eesti rahvavägi ja 1. Diviisi ülemaks määrati kindral Aleksander Tõnisson.

1. Diviisi koosseisus moodustatavate polkude asukohtadeks määrati: 
1. polk – Tallinna, kindral Ernst Põdderi juhtimisel
2. polk – Tartu, kolonel Johan Unti juhtimisel
3. polk – Võru, kolonel Eduard-Alfred Kubbo juhtimisel
4. polk – Narva, kolonel Aleksander Seimani juhtimisel
5. polk – Rakvere, kolonel Nikolai Reeki juhtimisel
6. polk – Pärnu, J. Puskari juhtimisel. 

Suurtükiväe-, ratsaväe- ja inseneriväepolkude asukohaks määrati Tallinn.

29. november - Eesti Ajutine Valitsus kehtestas riigis sõjaseaduse ja kuulutas välja sundmobilisatsiooni 1893-1896. aastatel sündinud meestele Harju-, Lääne-, Viru-, Järva-, Viljandi-, Pärnu-, Võru- ja Tartumaal. 
5. detsember - ilmus Eesti Ajutise Valitsuse määrus sõjaväljakohtute moodustamiseks.
9. detsember - kuulutati välja 1889-1892. aastatel sündinud meeste mobilisatsioon Harju- ja Järvamaal, ning 1886-1889. aastatel sündinud meeste mobilisatsioon Saaremaal.
11. detsember - kuulutati välja 1882-1892. aastatel sündinud meeste mobilisatsioon Pärnu-, Viljandi-, Tartu- ja Võrumaal ning 1882-1888. aastatel sündinud meeste mobilisatsioon Saare-, Lääne-, Järva-, Harju- ja Virumaal.

Rahvaväe juhtorganid

Sõjavägede ülemjuhatuse organisatsioon 1918. aasta detsembris:
Sõjavägede Ülemjuhataja Johan Laidoner:
Operatiivstaap
Peastaap:
Andres Larka:

Rahvaväe areng
Rahvaväe esmaste maaväeosade moodustamise järel loodi Eesti soomusvägi (soomusrongid ning soomusautod), suurtükivägi (väli- ja kindlusepatareid) jne.

Vaata ka
Eesti Rahvaväe auastmed

Viited 

Eesti sõjanduse ajalugu
Eesti Vabadussõda
Septakord

Septakord on neljast erinevast heliklassist koosnev akord, mille põhikuju helid paiknevad kolme ülestikuse tertsina. 

Akordi nimetus tuleneb sellest, et selle põhikuju äärmiste helide vahe on septim.

Septakordi akordi helid on (alt lugedes) priim, terts, kvint ja septim. Muusikas enamkasutatavad septakordid on dominantseptakord ja juhtseptakord. Kõik septakordid ja nende pöörded on dissoneerivad kooskõlad, mis harmoonilistes järgnevustes nõuavad lahendamist.

Septakordi liigid
Suur mažoorseptakord
Dominantseptakord ehk väike mažoorseptakord
Suur minoorseptakord
Väike minoorseptakord
Väike septakord ehk poolvähendatud septakord
Vähendatud juhtseptakord ehk vähendatud septakord
Suurendatud septakord

Septakordide kujud

Septakordidel on neli kuju:
põhikuju
kvintsekstakord
tertskvartakord
sekundakord

Septakordid heliridades

Akordid
Artur Tiganik

Artur Tiganik (sündinud 13. jaanuaril 1971 Loksal) on Eesti sõjaväelane.

Haridus
1988 Loksa Keskkooli vene õppekeelega klass
 Rjazani Kõrgem Õhudessantkool
 Relvastuskontrolli kursus Ühendkuningriigis
 Demokraatliku juhtimise kursus
 Pataljoni- ja garnisoniülemate kursus Taanis
2001 Balti Kaitsekolledž

Teenistuskäik
2005. aastal osales Tiganik Afganistanis välisoperatsioonil.

Auastmed

Autasud
Kaitseväe teenetemärk
Mälestusmedal "10 aastat taastatud kaitseväge"
Rahuoperatsioonide Keskuse teenetemärk
2004 Kotkaristi IV klassi teenetemärk

Isiklikku
Ta on abielus ning tal on üks tütar.

Viited

Eesti brigaadikindralid
1. jalaväebrigaad
Kaitseväe teenetemärgi kavalerid
Kotkaristi IV klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1971
Christian Barthold Rotermann

Christian Barthold Rotermann (9. juuni 1840 Tallinn – 6. juuli 1912 Tallinn) oli Tallinna 19. ja 20. sajandi alguse suurtööstur.

Tema isa Christian Abraham Rotermann oli Tallinna ettevõtja, kes asutas kaubahoovi "Chr. Rotermann", mis tegeles peamiselt ehitustarvete valmistamise ning nende sisse- ja väljaveoga. Ta ehitas 1849. aastal Viru väljaku äärde Rotermanni kaubamaja, millega liitus ajapikku terve vabrikute kompleks ja Mere puiestee äärde kujunes nn Rotermanni kvartal. 

Christian Barthold juhtis alates 1865. aastast oma isa alustatud äritegevust ning laiendas raua- ja puidutööstust. 1879. aastal ehitas ta Rotermanni kvartalisse aurusaeveski, asutas 1887. aastal makaronivabriku, ehitas 1888. aastal uue kaubahoone Mere puiestee äärde ning seejärel ka viljaveski, mis kasvas suurimaks Tallinnas. Tehaste toorainena kasutas ta nii kohalikku kui ka Venemaalt Volga äärest ja Lääne-Siberist kokkuostetud vilja.
 
Tema tegutsemise ajal ärijuhina oli Rotermannide ettevõte Venemaal ja Lääne-Euroopas laialt tuntud, tema ise oli ka Tallinna linnavolinik ja Belgia aukonsul.

Isiklikku
Christian Barthold Rotermanni vanaisa, samuti Christian Rotermann tegutses Paides kullassepana, isa Christian Abraham Rotermann (1801–1870) oli aga algselt käsitöölisest mütsimeister, kes kolis 1828. aastal Tallinna.

Rotermann oli esimesi inimesi Tallinnas, kes endale 20. sajandi alguses ostis isikliku sõiduauto (Argus) ning tema poja Christian Ernst August Rotermanni auto Reo oli esimene USA auto Tallinnas. 

Aastatel 1909–1910 ehitas Rotermann endale Tallinna kesklinna Mere puiestee algusse (maja nr 4) kolmekorruselise punastest tellistest moodsa elamu.

Tunnustused
Tallinna aukodanik 
Püha Stanislavi ordeni III järk (1887) – tegevuse eest Vene tehnika seltsi Eestimaa osakonnas

Vaata ka
Rotermanni Tehased
Rotermanni soolaladu

Viited

Välislingid
Christian Barthold Rotermann. Eesti Arhitektuurimuuseum

Eesti ettevõtjad
Sündinud 1840
Surnud 1912
Split

Split on Spliti-Dalmaatsia maakonna halduskeskus Horvaatias Aadria mere ääres. See on Dalmaatsia suurim linn ja Horvaatia suuruselt teine linn pealinna Zagrebi järel. 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli linna elanike arv 178 102. 2001. aastal elas linnas 188 694 elanikku.

Vaata ka
Spliti lennujaam
Torkav astelluud (Calicotome spinosa)

Välislingid 

Spliti koduleht (horvaadi keeles)
Linna tutvustav veebileht (inglise keeles)
Preputsiaalnäärmed

Preputsiaalnäärmed on mõnedel imetajatel esinevad feromoone tootvad eksokriinsed näärmed, mis asuvad suguelundite ees. 

Kõige paremini on uuritud koduhiire ja rändroti preputsiaalnäärmeid. 

Muskushirve preputsiaalnäärmed toodavad muskust, mida kasutatakse lõhnaõlide tootmisel.

Näärmed
Kräkker

Kräkker (inglise k. cracker) on isik, kes kasutab ära tehniliste süsteemide, eriti arvutisüsteemide ebakindlust või puudujääke viisil, mis on vastuolus seaduste ja moraalinormidega (omakasu saamiseks, huligaansuse ajendil, pahatahtlikkusest jm).

Esimesed kahjulike tagajärgedega sissemurdmised arvutitesse toimusid 1980. aastate teisel poolel. Samast ajast loetakse ka arvutiviiruste levimist: esimesed arvutiviirused levisid personaalarvutites diskettide kaudu 1986. aastal). On tähelepanuväärne, et üks tuntumaid kräkkerirühmi Legion of Doom asutati samal ajal (1984) ja et kräkkerimanifest  selle rühma hilisemalt liikmelt, kes nimetas end The Mentor, ilmus aastal 1986. Manifesti pealkiri on tähenduslik selle poolest, et kräkkerid hakkasid ennast ise nimetama häkkeriteks, mis aitas kaasa sellele, et arvutimuukijaid ja viiruselevitajaid on samastatud loova töö tegijatega, häkkeritega.

Vaata ka
Häkker
Phreaking
Õngitsusleht

Viited

Kirjandus
The Mentor. The Concience of a Hacker. Phrack 7 1986   
The History of the Legion of Doom 1990 
Eric Raymond (ed.) The New Hacker's Dictionary. 3rd ed., Cambridge–Massachusetts, MIT Press 1996. 569 lk. ISBN 0-262-68092-0 ISBN 978-0-262-68092-9
Pekka Himanen. Häkkerieetika ja informatsiooniajastu vaim. (Originaal: The Hacker Ethic and the Spirit of the Information Age.) Inglise keelest tõlkinud Kalle Kurg. Kunst 2001, lk 179. ISBN 9949407001

Välislingid 
Eric S. Raymond. Hacker-HOWTO. (Ingliskeelne originaal: How To Become A Hacker.) Tõlge inglise keelest Kaido Kikkas.
 31. oktoober 2013, MTV3: Hiina ja Venemaa nuhkisid Soome välisministeeriumi arvutivõrgus, postimees.ee

Küberturvalisus
Kurjategijad

en:Hacker (computer security)#Classifications
Betty Kuuskemaa

Betty Kuuskemaa (sünninimi Marie Elisabeth Jõggis; 28. jaanuar 1879 Hageri – 19. detsember 1966 Tallinn) oli eesti näitleja.

Sündis Mäeküla mõisa aidamehe peres. Hariduse sai Hageri kihelkonnakoolis ja Tallinna elementaarkoolis. Pärast kooli lõpetamist töötas lilleärides. 

1897. aastal astus Estonia seltsi laulukoori ja 1898. aastal hakkas asjaarmastajana mängima näidendites. 1906. aastal, kui pandi alus Estonia teatrile, algas ka Kuuskemaa tee kutselise näitlejna. 

Rahvusooperis Estonia töötanud Kuuskemaa on tänapäeval tuntud eeskätt koduperenaise Anna rolli järgi Eesti NSV esimeses mängufilmis "Elu tsitadellis" (1947).

Viibis aastast 1944 Rootsis, repatrieerus Nõukogude Liidu poolt okupeeritud Eestisse aastal 1946.

Betty Kuuskemaa oli näitleja August Kuuskemaa abikaasa ja kunstiteadlase Jüri Kuuskemaa isapoolne vanaema.

Tunnustus
1947 Eesti NSV teeneline kunstnik

Viited

Välislingid 
 

Eesti näitlejad
Eesti Punase Risti teenetemärgi kavalerid
Eesti NSV teenelised kunstnikud
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1879
Surnud 1966
Betti Alveri muuseum

Betti Alveri Muuseum on luuletaja Betti Alveri elule ja loomingule pühendatud majamuuseum Eestis Jõgeva linnas. See avati 23. novembril 2006 Betti Alveri 100. sünniaastapäeval tema sünnimajas Jõgeva raudteejaama kõrval.

Lisaks Betti Alveri perekonda, elu ja loomingut kajastavatele tubadele on muuseumis ka helilooja Alo Mattiiseni loomingu ja tegevusega seotud ekspositsioon. Üks tuba majamuuseumist tutvustab Jõgeva linna ajalugu.

Muuseumis asub ka külastuskeskus, mille moodustavad lava ja 80-kohaline saal. Seal korraldatakse kultuuriüritusi, sealhulgas näidatakse kinobussi külaskäikude ajal filme.

Betti Alveri Muuseum rajati raudteelaste elamusse, kus luuletaja sündis ja elas aastatel 1906–1914. Muuseumihoone on kultuurimälestisena kaitse all.

Muuseumi rajamist toetasid Euroopa Liit, Muinsuskaitseamet ja Jõgeva linn. Maja ehitati ümber Jüri Kulasalu projekti järgi, arhitektiks oli Oleg Mellov.

Muuseumi geograafilised koordinaadid on .

Muuseumi direktor on Toomas Muru.

Muuseumi juures on poetessi 90. sünniaastapäeval 1996. aastal avatud Betti Alveri mälestuspark Betti Alveri mälestusmärgiga.

Viited

Välislingid 

Eesti majamuuseumid
Jõgeva
Jõgeva maakonna muuseumid
Sopran

Sopran on kõrgeim naishääl. Sopran muutus kõige olulisemaks hääleliigiks alles ooperi õitsenguga Itaalias 1600. aastatel. Kuna paljud rollid olid kirjutatud meessopranile (kastraadile), siis muutus populaarseks naiste esinemine meeste kostüümides. See traditsioon levis kõikidesse teatrivormidesse. 18. ja 19. sajandil hakati ooperipartiisid kirjutama kindlatele artistidele. Sopranil ja metsosopranil hakati vahet tegema alles 19. sajandi teisel poolel. Enne 1850. aastat loodud sopranirollid on tänapäeva mõistes kirjutatud metsosopranile.

Soprani hääletüübid

Koloratuursopran

Koloratuursopranitel on kergem ja kõrgem hääl. Nende hääle ulatus on 2,5 oktavit ja lõpeb 3. oktavi f-iga. Mõni laulab isegi 4. oktavi c-ga.

Kõige tuntum koloratuursopran Eestis on Margarita Voites.

Koloratuursopranite partiisid ooperites:
Lucia, "Lucia di Lammermoor" (Donizetti)
Elvira, "Puritaanlased" (Vincenzo Bellini)
Gilda, "Rigoletto" (Verdi)

Lüüriline sopran

Lüüriline sopran on kõige loomulikum naishääl.

Lüüriliste sopranite partiisid ooperites:
Mimi, "Boheem" (Puccini)
Pamina, "Võluflööt" (Mozart)
Marguerite, "Faust" (Gounod)

Dramaatiline sopran

Dramaatiline sopran sobib Wagneri ja Verdi ooperitesse, kuid nende puudumise korral laulavad dramaatilist sopranit lüürilised sopranid ja mõnikord ka kõrgete nootidega metsosopranid. 

Dramaatiliste sopranite partiisid ooperites:
Aida, "Aida" (Verdi) 
Elsa, "Lohengrin" (Wagner) 
Floria Tosca, "Tosca" (Puccini)

Subrett

Subrett on kergem lüüriline, mõnikord koloratuurne sopran. Subretiks nimetatakse ka kelmikate ja üleannetute naisosade täitjat koomilises ooperis, operetis, muusikalis või laulumängus.

Subretipartiisid ooperites:
Zerlina, "Don Giovanni" (Mozart)
Despina, "Così fan tutte" (Mozart)

Spinto

Seda nimetust kasutatakse itaalia tenorite puhul, aga nii nimetatakse ka jõulisemaid lüürilisi sopraneid, kes on suutelised dramaatilisteks rollideks.

Spintopartiisid ooperites:
Leonora, "La forza del destino" ("Saatuse jõud") (Verdi) 
Butterfly, "Madama Butterfly" (Puccini)
Desdemona, "Othello" (Verdi)  

Hääleliigid
Koloratuursopran

Koloratuursopran on kõrgeim naishääleliik.

Koloratuursopranitel on kergem ja kõrgem hääl. Nende hääle ulatus on 2,5 oktaavi ja lõpeb 3. oktavi f-iga. Mõni laulab isegi 4. oktavi c-ni.

Eesti tuntumad koloratuursopranid on Elina Netšajeva, Veera Nelus, Pirjo Jonas, Margarita Voites ja Anu Kaal. Eestist on pärit ka Miliza Korjus.

Koloratuursopranid ooperites
Lucia, "Lucia di Lammermoor" (Donizetti)
Elvira, "Puritaanlased" (Bellini)
Gilda, "Rigoletto" (Verdi)

Vaata ka
Sopran

Hääleliigid
Padise mõis

Padise mõis (saksa keeles Padis; ka Kloostri mõis) oli rüütlimõis Harju-Madise kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Lääne-Harju valda Harju maakonnas, Padise küla lähedale.

Ajalugu

Keskajal kuulusid ümberkaudsed alad Padise kloostrile. Kloostri juurde kuuluvat mõisa on esmakordselt mainitud 1319. aastal. Klooster lõpetas oma tegevuse 1559. aastal ning selle maad läksid 1561 Rootsi riigile.

1622. aastal kinkis Gustav II Adolf mõisa Riia bürgermeistrile Thomas von Rammile, kelle järeltulijaile kuulus mõis kuni 1919. aasta võõrandamiseni.

1825. aastal eraldati Padise mõisast Vasalemma mõis

Omanikud
1622–1632 Thomas von Ramm (surnud 1632)
1632–1683 Claus von Ramm (surnud 1684)
1683. aastal mõis redutseeriti
1704–1708 Berend Otto von Ramm (surnud 1708)
1708–1755 Reinhold von Ramm (1665–1755)
1755–1787 Thomas von Ramm (1708–1787)
1787–1790 Karl Adolf von Ramm (1742-1790)
1790–1805 Margaretha Elisabeth von Ramm (sünd. Stael von Holstein)
Clas Gustav Reinhold von Ramm (1784–1840)
Eduard Otto Karl von Ramm (1814–1884)
Thomas Konstantin von Ramm (1825–1894)
Thomas Klas Johann von Ramm (1864–1895)
Reinhold Klas Gustav von Ramm (1864–1920)

Mõisakompleks

Pärast mõisa minekut Rammide valdusse kohendati kloostri põhja- ja idatiib elamiseks sobivaks. Idatiiba ehitati uusi müüre ja võlve, ning muudeti akna- ja laskeavasid. Põhjatiivas paiknenud kloostrikirik oli Liivi sõjas üsna terveks jäänud, see poolitati vahelaega ja jaotati väiksemateks ruumideks.

Kloostrihoone põles 1766. aastal ja muutus elamiskõlbmatuks. 1770. aastatel rajati kloostrihoonest ida poole uus peahoone, mis kujutas endast barokset ühekorruselist kiviehitist. Kloostrihooned jäid mõisa majandusruumideks.

1860. aastal lisati peahoonele teine korrus ja fassaadile klaasveranda; hoone korrused on eraldatud krohvvööga. Hoone tagaküljel asub tiigile suunatud kaarterrass.

19. sajandist pärinevad ka paljud mõisa kõrvalhooned, mis asuvad härrastemajast ja kloostrist lõuna pool. Tähelepanuväärsemad neist on uusgooti stiilis ait ja tänapäevaks mõnevõrra ümber ehitatud karjakastell. Uute kõrvalhoonete rajamisega kaotasid kloostriehitised oma funktsiooni ning lagunesid. Kloostrihoone on tänaseks korrastatud ja mõnevõrra restaureeritud.

Mõisa härrastemaja ostsid Rammid tagasi 1998. aastal, mõisa härrastemaja kuulus selle kunagiste omanike järeltulijale Olaf Thomas von Rammile ja tema pojale Karl von Rammile. Mõisat ja seal tegutsenud majutusasutust ning restorani OÜ Von Ramm. 2020. aastal ostis mõisa härrastemaja  Arno Hirtentreu

Pildid

Viited

Kirjandus
Alo Särg. "Harjumaa mõisad ja mõisnikud". Argo. Tallinn 2006

Välislingid

Kloostri mõis (Harju-Madise khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
Padise aeropanoraam
Eesti mõisaportaal
Padise klooster Ajalugu

Harju-Madise kihelkonna mõisad
Rammide mõisad
Lääne-Harju vald
Must

Must on valguse ja värvuse puudumine. Nähtava valguse spektriosa neeldub täielikult.

Mida must sümboliseerib 
Must sümboliseerib Euroopa traditsioonis valdavalt negatiivset nagu hirmu, kurbust, kahetsust, leina, vägivalda, viha, kurjust ja surma. Eesti keeles: must meel, must surm, must masendus jne. Juhan Liiv väljendas oma kuulsas luuletuses kurbust: "Must lagi on minu toal."

Sümbolism

Vana-Egiptus 
Must oli Anubise ja Min'i värv. Vana-Egiptuse mütoloogias oli Anubis šaakalipeaga jumalus ja surnute hingede allmaailmasse viia ning Min oli viljakusjumal ja karavanide kaitsja.

Esinemine ja kasutamine

Sport 

Musta vöö, võitluskunstide kõrgeima tunnustuse, mõtles 1880. aastatel välja džuudo looja Jigorō Kanō, kes kasutas ainult valget ja musta vööd. 20. sajandi algul lisandusid kollane, oranž, roheline, sinine ja pruun vöö. Vähem on levinud lilla, kuldne ja punane vöö.

Musta mõju inimpsühholoogiale 
Must mõjub raskemana kui teised värvid.

Vaata ka 
Must värv Eesti omavalitsuste vappidel
Värvuste loend A–Y

Välislingid 

Akromaatilised värvused
Põhivärvinimed
Põltsamaa Ühisgümnaasium

Põltsamaa Ühisgümnaasium on Jõgeva maakonnas Põltsamaa linnas asuv gümnaasium. Direktor on Aimar Arula.

1.–6. klassi õppetöö toimub Lille tänaval asuvas hoones. 7.–12. klasside õppetöö toimub Veski tänava hoones.

Ajalugu 
Põltsamaale keskkooli loomise mõtte algatajate esimene koosolek toimus 24. juunil 1917. 26. augustil moodustati Põltsamaa keskkooli selts. Kool avati 17. detsembril 1917 Pajusi mnt 1 koolimajas. Direktor oli tol ajal ajutiselt Jaan Peterson-Põldra. 1917–1924 nimetati kooli Põltsamaa Reaalgümnaasiumiks. Õppetööd alustati III ja IV klassiga. Koolis töötas neli õpetajat. 1924–1938 kandis kool Põltsamaa Ühisgümnaasiumi nimetust. Gümnaasiumiosas oli reaal- ja humanitaarklass. 1994. aasta sügisest kannab Põltsamaa kool Põltsamaa Ühisgümnaasiumi nime.

Põltsamaa koolide ajalugu ulatub enam kui kolmesaja aasta taha. 1638–1806 töötas seal Põltsamaa Saksa Kool, kus õppisid vaid saksa lapsed. 1786–1797 tegutses kool alamrahvakoolina, mis oli kaheklassiline, ühe õpetajaga ja saksa õppekeelega. Koolis õpetati lugemist, kirjutamist, arvutamist ja usuõpetust ning ladina keelt. Lisaks sai õppida geograafiat, ajalugu ja looduslugu.

Kooli maskott 
Põltsamaa Ühisgümnaasiumi maskott on Helesinine Unistus. Maskoti idee lõi 2005. aastal Põltsamaa Ühisgümnaasiumi tollane abiturient Kaarel Kõrv.

Vaata ka 
 Jaan Peterson-Põldra

Viited

Välislingid 
 PÜG koduleht

Jõgeva maakonna koolid
George Marshall

George Catlett Marshall (31. detsember 1880 – 16. oktoober 1959) oli Ameerika Ühendriikide sõjaväelane ja poliitik.

George Marshall teenis Ameerika Ühendriikide maaväes. Ta ülendati 2. veebruaril 1902 leitnandiks ja 7. märtsil 1907 vanemleitnandiks. Esimese maailmasõja ajal edenes ta auastmetes kiiresti, tõustes 1. juulil 1916 kapteniks, 5. augustil 1917 majoriks, 5. jaanuaril 1918 kolonelleitnandiks ja 27. augustil 1918 koloneliks. Pärast maailmasõja lõppu anti talle 30. juunil 1920 rahuaja regulaararmeesse üleviimise tõttu tagasi maailmasõjaeelne vanemleitnandi auaste, kuid juba järgmisel päeval ülendati ta majoriks. 21. augustil 1923 sai ta kolonelleitnandiks, 1. septembril 1933 koloneliks, 1. oktoobril 1936 brigaadikindraliks ja 1. juulil 1939 kindralmajoriks. 1. septembril 1939 sai ta USA armee staabiülemaks ja seoses sellega ülendati ta kindraliks.

16. detsembril 1944 ülendati Marshall armeekindraliks. Armeekindrali auaste loodi ajutisena (alates 23. märtsist 1946 alaline) USA Kongressi otsusega 14. detsembril 1944 ühtlustamaks kõrgemate ohvitseride auastmesüsteemi Lääne-Euroopa liitlasriikide omadega. Marshall oli esimene kokku viiest armeekindralist.

Teise maailmasõja ajal kuulus Marshall liitlasvägede juhatusse.

1947–1949 oli Marshall Ameerika Ühendriikide riigisekretär ja 1950–1951 kaitseminister. 1949 nimetas president Truman Marshalli USA Punase Risti presidendiks.

Riigisekretärina oli Marshall Iisraeli riigi tunnustamise vastu. Talle tundus, et Iisraeli riigi loomine vallandab Lähis-Idas sõja. Tõpoolest, sõda algaski 1948. aastal järgmisel päeval pärast seda, kui Iisrael kuulutas end iseseisvaks. 1948. aasta mais ütles ta presidendile Harry Trumanile: "Kui sa tunnustad Iisraeli riiki ja ma pärast seda valimistel osalen, siis hääletan ma sinu vastu."

Aastal 1953 osales ta USA esindajana Suurbritannia kuninganna Elizabeth II kroonimisel.

Tunnustus
1943. ja 1947. aasta valis ajakiri Time George Marshalli aasta inimeseks. 1946. aastal sai Ameerika Filosoofiaseltsi liikmeks.

Aastal 1953 sai ta Marshalli plaani eest Nobeli rahuauhinna. Selle plaani kuulutas ta välja 5. juunil 1947 ja selle eesmärk oli USA materiaalse abiga aidata Euroopa riikide sõjas purustatud majandust üles ehitada. Marshalli plaani raames pakuti abi ka NSV Liidule ja tema liitlastele, aga nemad keeldusid.

Aastal 1959 sai George Marshall Karl Suure auhinna.

Vaata ka
 Marshalli missioon

Ameerika Ühendriikide riigisekretärid
Ameerika Ühendriikide kaitseministrid
Nobeli rahuauhinna laureaadid
Ameerika Ühendriikide maaväe kindralid
Sündinud 1880
Surnud 1959
Raupenschlepper Ost

Raupenschlepper Ost (lühendatult RSO) oli Teise maailmasõja aegne Saksa roomikveok. See ehitati Idarinde jaoks suurtükkide ja laskemoona vedamiseks ning parandustöödeks.

Saksa sõjaline varustus
Suurtükitraktorid