joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Vääna-Posti kõrts

Vääna-Posti kõrts (ka nimega Kuldne Päike, saksa keeles Die Goldene Sonne) on endisaegne Vääna mõisale kuulunud kõrts Tallinn–Keila maantee ääres Keila kihelkonnas, tänapäevase haldusjaotuse järgi Harju maakonnas Saue vallas Kiia külas.

Ajalugu
Arvatavasti oli Vääna-Postil kõrts juba 17. sajandil, kuid teadaolevalt esimest korda on siin märgitud kõrts 1796. aastal Mellini atlases. Kõrtsihoone ehitati tõenäoliselt 18. sajandi lõpul või 19. sajandi algul. On ka arvatud, et kõrtsihoone ehitati hiljem, 19. sajandi keskel. 

Öösel vastu 14. veebruari (vkj 2. veebruari) 1896. aastal puhkes tulekahju ning kõrtsi puitosad põlesid maani maha. Hoone ehitati kiiresti üles, sest kõrtsi rentniku tulu sõltus läbimüügist. Seega on hilisematel fotodel kujutatud kõrtsihoone pärit 19. sajandi lõpust.

1900. aastal kehtestatud riigi viinamonopoli tõttu lõpetati kõrtsis viinamüük ja Esimese maailmasõja kehtestatud piirangute tõttu ka õllemüük. Maareformiga jäi kõrtsihoone põllutööministeeriumi valdusse, kes 1921. andis kõrtsihoone öömajakohana rendile. 

1. maist 1940 sulges Harju maavalitsus öömaja kõrtsihoones. Kõrtsihoonet kasutati korteritena, kuid 1970. aastatel jäeti see maha ning hoone hakkas lagunema.

Varemetes kõrtsihoone on alates 30. augustist 1996 tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.

Kirjeldus
Harvaesineva U-kujulise põhiplaaniga kõrts. Kaks otsatalli olid paekivist. Talliväravaid raamisid klassikalise orderiga ümarpilastrid. Eluosa seinad olid puidust. Kelpkatus oli kaetud sindlitega, hiljem eterniidiga. Hoone ees oli väike kolme puitpostiga varjualune, millest 1980. aastatel oli säilinud ainult üks post.

Viited

Käsikirjad
Maia Ernesaks. "End. Vääna-Posti "Kuldse Päikese" kõrts. Ehitusajalooline ülevaade". Tallinn 1986. Käsikiri Muinsuskaitseameti arhiivis

Kirjandus
Kalvi Aluve. "Vääna-Posti kõrts "Kuldne Päike"". // Eesti arhitektuur 3. Harjumaa, Järvamaa, Raplamaa, Lääne-Virumaa, Ida-Virumaa. Üldtoimetaja Villem Raam. Valgus. Tallinn 1997. Lk 63

Välislingid

"Vääna-Posti hobupostijaam-kõrts Kuldne Päike". Gustav Kulp, 1930. Eesti Rahvusarhiivi Filmiarhiiv
Vaade idast. 1971. Veljo Ranniku fotokogu, Muinsuskaitseameti arhiiv
Vaade läänest. 1971. Veljo Ranniku fotokogu, Muinsuskaitseameti arhiiv
Vaade kagust edelaosa fassaadile. 1971. Veljo Ranniku fotokogu, Muinsuskaitseameti arhiiv
"Vaade endisele kõrtsihoonele "Kuldne Päike"". Heino Gustavson, 1982. Eesti Rahvusarhiivi Filmiarhiiv
"Vääna-Posti kõrts, vaade". 1980. aastad. Eesti Arhitektuurimuuseumi fotokogu
"Vääna-Posti kõrts, vaade". 1980. aastad. Eesti Arhitektuurimuuseumi fotokogu
"Vääna-Posti kõrts, vaade". 1980. aastad. Eesti Arhitektuurimuuseumi fotokogu
"Vääna-Posti postijaam-kõrts". Harjumaa Muuseumi fotokogu
"Vääna-Posti öömaja". Eesti Maanteemuuseumi fotokogu

Keila kihelkond
Saue vald
Harju maakonna kultuurimälestised
Eesti kõrtsid
Välisuurtükk

Välisuurtükk on mürskudega (algselt kahurikuulidega) tulistav vint- või sileraudne tulirelv, mille tähendus on ajalooliselt korduvalt muutunud. Algselt tähendas see kergeid kahureid, mida liikvel olevad sõjaväed võisid kaasas kanda ja mille tulepositsioone sai lahingu käigus muuta, eristamaks neid raskematest kahuritest, mida kasutati kindluste piiramisel või kaitsel.

Oluline areng välisuurtükkide arengus toimus Kolmekümneaastase sõja ajal, mil Gustav II Adolf paigutas kahurid senistest märkimisväärselt suurematele ratastele, mis võimaldas neid lahingus märkimisväärselt mobiilsemalt kasutada, purustada nende abil koonduvad vastase väed ja anda sellega rünnakueelis oma jalaväele. Napoleoni sõdade käigus kasutas sama võtet Napoleon I. 

Esimese maailmasõja ajaks olid mõningase mobiilsuse omandanud kõik suurtükid – isegi Suur Bertha võis aeglaselt rööbastel liikuda. Tol ajal defineeriti välisuurtükke inglise vägedes kui 4,5-tolliseid ja sellele lähedase kaliibriga suurtükke. Saksamaal oli välisuurtükkide kaliibriks 75–140 mm.

Teise maailmasõja ajal hakati võeti laialdaselt kasutusele mobiilsed haubitsad. Sel ajal hakati välisuurtükkideks nimetama madala tulenurgaga suurtükke. Levinuimad välisuurtükid olid USA 155 mm "Long Tom", Briti 5,5-tolline suurtükk ja Nõukogude välisuurtükk BS-3.

Peale Teist maailmasõda alustas USA sõjavägi 175 millimeetrilise välisuurtüki M107 loomist. Kuigi see oli kallis, kasutati seda välisuurtükki intensiivselt Vietnami sõjas. Üldiselt on välisuurtükid asendatud teiste relvatüüpidega; vaid M107 on veel kasutusel Iisraeli relvajõududes.
Jalgrattavargad

"Jalgrattavargad" (originaalpealkiri "Ladri di biciclette") on 1948. aastal valminud Luigi Bartolini romaanil põhinev Itaalia draamafilm, mille lavastas Vittorio De Sica ning mida peetakse itaalia neorealismi meistriteoseks. 

Peaosades harrastusnäitlejad Lamberto Maggiorani meeleheitel isana ja Enzo Staiola järjekindla noore pojana.

Linateos järgib II maailmasõja järgses Roomas toimetavat vaest isa, kes otsib oma varastatud jalgratast, ilma milleta ta kaotaks oma töö, mis on sel ajal noore pere ainukeseks pääseteeks töötusest ja vaesusest.

Mängufilm võitis 18 rahvusvahelist filmiauhinda, teiste seas parima võõrkeelse filmi Oscari (1950).

"Jalgrattavargad" on üheks Briti Filmiinstituudi filmide nimekirjas esikümnes olevast linateosest, mis hiljemalt 14-aastaselt peaks olema vaadatud.

Itaalia filmid
1948. aasta filmid
Ron Springett

Ronald Deryk George Springett (22. juuli 1935 London – 12. september 2015 London) oli Inglismaa jalgpallur, väravavaht.

Springett mängis rahvuskoondises 33 mängus, aastail 1959–1966. Ta kuulus kuldmedali võitnud Inglismaa jalgpallikoondisesse 1966. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel. 

Aastail 1953–1958 ja 1967–1969 mängis ta Inglismaa klubis Queens Park Rangers ning aastail 1958–1967 klubis Sheffield Wednesday FC.

Inglismaa jalgpallurid
Queens Park Rangers FC mängijad
Sheffield Wednesday FC jalgpallurid
Sündinud 1935
Surnud 2015
Kanuti gildi hoone

Kanuti gildi hoone asub Tallinnas aadressil Pikk 20 / Pühavaimu 5. Hoone on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks. 

Hoones tegutses ajalooline Tallinna Kanuti gild.

Tänapäeval asub hoones muu hulgas Kanuti Gildi SAAL.

Viited

Välislingid

Tallinna kultuurimälestised
Kesklinna linnaosa ehitised
Pikk tänav (Tallinn)
Uusgooti ehitised Eestis
Ross

Ross on perekonnanimi. 

2019. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Ross 171 inimesel: 89 mehel ja 82 naisel. Perekonnanimede levikult on Ross meeste puhul 971. kohal ja naiste puhul 1234. kohal. Perekonnanimi Ross on levinuim Rapla maakonnas, kus neid on maakonna 10 000 elaniku kohta 2,96.

Nime kandjaid
Colin Ross, saksa ajakirjanik ja reisikirjanik (1885–1945)
Diana Ross, USA laulja ja näitleja (1944–)
Heino Ross (koduuurija), Eesti koduuurija ja koduloolane (sündinud 1929)
Heino Ross (tehnikateadlane), Eesti tehnikateadlane (sündinud 1929)
Jaan Ross, eesti muusikateadlane (1957–)
James Clark Ross, inglise maadeavastaja ja meresõitja (1800–1862)
Johanna Ross, eesti kirjanduskriitik ja tõlkija (1985–)
John Campbell Ross, Austraalia ülipikaealine (1899–2009)
Juhan Ross, eesti atmosfäärifüüsik ja ökoloog (1925–2002)
Kristiina Ross, eesti keeleteadlane ja tõlkija (1955–)
Märten Ross, eesti pangandustegelane (1971–)
Rick Ross, USA räppar (1976–)
Ryan Ross, USA muusik (1986–)
Tanel Ross, eesti majandustegelane (1965–)
Vello Ross, eesti biofüüsik (1935–2003)
...

Viited 

Perekonnanimed
Allikukivi kalevivabrik

Allikukivi kalevivabrik (varem kasutusel ka nimekujud Hallikukiwi ja Quellenstein, ka Voltveti kammvillriidevabrik, Voltveti kalevivabrik) oli kalevit ja kammvilla tootev vabrik Pärnu maakonnas Saarde vallas endisaegses Allikukivi külas (tänapäeval Tihemetsa aleviku ala).

Vabriku rajas 1858 Riia tööstur Albert Zoepfel. Vabrikus töötas umbes 400 inimest. Vabrik hävis 12. aprillil 1894 tulekahjus.

Kalevivabriku alal on kaks kultuurimälestiseks tunnistatud objekti: Allikukivi park (mälestis nr 16749) ja Allikukivi kalevivabriku direktori elamu (mälestis nr 16748).

Viited

Eesti tööstusettevõtted
Eesti endised ettevõtted
Saarde vald
Eesti tekstiilitööstusettevõtted
Narva-Jõesuu sanatoorium

Narva-Jõesuu sanatoorium (varem  kolhoosidevaheline sanatoorium "Narva-Jõesuu") on sanatoorium Ida-Viru maakonnas Narva-Jõesuus aadressil Aia tänav 3. Asutust haldab AS Narva-Jõesuu Sanatoorium. 

1961. aastal ehitatud sanatooriumihoone on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.

Viited

Välislingid
Narva Jõesuu Spa ja Sanatorium

Ida-Viru maakonna kultuurimälestised
Narva-Jõesuu
Eesti tervishoiuasutused
Seabrook

Seabrook on asula USA-s New Jerseys Cumberlandi maakonnas Upper Deerfieldi vallas.

See on saanud nime ärimehe ja ettevõtja Charles F. Seabrooki järgi, kellel kuulus selles piirkonnas suurim niisutatud aiand maailmas.

Eesti kogukond
Seabrookis tegutseb eesti Seabrooki kogudus.

Seabrookis on tegutsenud Seabrooki Eesti Võitlejate Ühing, mille esimees oli Avdy Andresson. Ühingu eestvõttel püstitati sinna 1. detsembril 1968 Vabadussõja mälestussammas.

Viited

Ameerika Ühendriikide asulad
New Jersey geograafia
Välis-Eesti
Thomas de Maizière

Karl Ernst Thomas de Maizière (sündinud 21. jaanuaril 1954 Bonnis) on Saksamaa riigitegelane ja poliitik (Saksamaa Kristlik-Demokraatlik Liit). Ta oli 17. detsembrist 2013 14. märtsini 2018 Saksamaa siseminister.

Ta sündis aastal 1954 Bonnis. Tema isa esivanemad olid prantsuse hugenotid, kes XVII sajandil põgenesid usulise tagakiusamise eest Brandenburgi. Ta lõpetas aastal 1972 Bonnis gümnaasiumi. Seejärel oli ta sõjaväeteenistuses, kus ta aastal 1974 sai leitnandi auastme. Pärast sõjaväeteenistust õppis ta õigusteadust Münsteri ja Freiburgi Ülikoolis. Aastal 1986 kaitses ta Münsteri ülikoolis õigusteaduse doktori väitekirja.

Ta kuulub Saksamaa Kristlik-Demokraatlik Liidu ridadesse aastast 1971.

Isiklikku 
Ta on abielus ja kolme lapse isa. Tema isa Ulrich de Maizière (1912–2006) oli sõjaväelane, ema Eva de Maizière (1915–2003) oli kunstnik, vanem vend Andreas de Maizière on pankur. Onupoeg Lothar de Maizière on samuti kristlik-demokraatlik poliitik. Usutunnistuse poolest on ta luterlane.

Saksamaa poliitikud
Saksamaa kaitseministrid
Kristlikud demokraadid
Sündinud 1954
Londoni Eesti Maja

Londoni Eesti Maja on eestlaste kultuurimaja ja kogunemiskoht (Eesti Maja) Londonis.

Hoones on mälestustahvel August Tormale, kes 1934-1971 oli Eesti saadik Suurbritannias. Tahvli avas 8. oktoobril 1972 Salme Pruuden ja tahvli pühitses praost Jaak Taul.

Viited

Eesti Majad
London
Žamysłaŭli mõis

Žamysłaŭli mõis ehk Žamõslavli mõis (Жамыслаўскaя сядзіба) on endine mõis Valgevenes Hrodna oblastis Iŭje rajoonis, Subotniki külanõukogus Žamysłaŭli asulas. Mõisakompleks asub Gauja jõe kaldal.

Esimest korda mainitakse mõisa aastal 1587. Toona kuulus see Zenowiczitele  ja kandis nime Kandraciški mõis, mille ostsid Roskad. Aastaks 1700 olid sealsete valduste omanikeks Žemłyd, kuigi ametlikult need alad iseseisvat territooriumi endast ei kujutanud. Seejärel olid omanikeks Pacid, aastast 1723 Andruszkiewiczid. Andruszkiewiczite valduses sai alast taas iseseisev mõis. Aastal 1806 ostis mõisa Kenewiczitelt krahv Umiastowski. 

Mõisa  vana puidust peahoone oli barokkstiilis. Aastal 1828 lasi toonane omanik selle külgedele ehitada kaks kivist klassitsistlikku kontorihoonet (neist säilinud on üks). Samal ajal rajati ka maneež, kasvuhoone ja jääkelder. Peahoone valmis aastal 1877. Aastal 1883 valmis keskse allee äärde kivist lehtla, kus asus Jumalaema kujutav ikoon. Aastal 1885 valmis ka pruulikoda. Lisaks paraadhoonetele on säilinud ka mõned majandushooned -  tall, veski, ladu ja ait.

Mõisa peahoone arhitektiks oli Leonard Marconi. Loss ise oli Varssavis asuva Łazienkowski lossi väiksem koopia. T-kujuline peahoone on kahekorruseline, seda kroonib vaatepaviljon. Peamise fassaadi keskel asub tõisnurkne lodžaga risaliit. Risaliidi keskel asub nelja sambaga portikus. Fassaadi kaunistavad korintose sambad. Hoone külgedel asuvad madalad juurdeehitised, mille katusel asuvad avatud terrassid.

Hoone keskel asus ruudukujuline suure kahhelahjuga saal, millest viisid igasse suunda anfilaadidena kujundatud koridorid. Tubades oli parkettpõrand; ruumides asusid marmorist kaminad. Tubade seinu katsid ehispaneelid. Hoones asuv mööbel oli kohalike meistrite poolt käsitsi valmistatud.

XIX sajandi lõpus andis toonane omanik mõisa peahoone välibaasina Vilniuse ülikooli käsutusse. Esimese maailmasõja ajal rajasid sakslased hoonesse kuurordi (aastal 1914). Nõukogude ajal asus hoones kohaliku sovhoosi kontor. Tänapäeval seisab hoone tühjalt; selle interjöör on hävinud.

Park rajati aastal 1883. Selle pindala on seitse hektarit ja see jaguneb kaheks osaks. Regulaarse planeeringuga osa asub peahoone juures, vabakujundusega osa aga Gauja jõe kaldal. Pargis kasvavad harilik pärn, Siberi seedermänd, harilik vaher, pensilvaania saar ja dalekarlia kask.

Viited

Välislingid 
Artikkel mõisa kohta; fotod
Artikkel mõisa kohta

Valgevene mõisad
Iŭje rajoon
Ruunavere postijaam

Ruunavere postijaam on endisaegne postijaam Rapla maakonnas Märjamaa vallas Pajaka külas. Jaama peahoone ja postipoiste maja on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks, lisaks on jaamas veel tall ja sepikoda. Mälestis on riikliku postiajaloo mälestusmärk ja ajaloolise infrastruktuuri lahutamatu osa ning tunnistati kultuurimälestiseks 1998. aasta keskel.

Postijaam asub Tallinn-Pärnu maantee 47. kilomeetril.

Arhitektuur
Peahoone ja postipoiste maja on ühekorruselised krohvitud kivihooned klassitsistlikus stiilis. 

Postipoiste majal on S-kiviga kaetud poolkelpkatus. Räästa all on lai mitmeasteline karniis. Viiluväljal on segmentaken ja fassaadil on lihtsad neljaruudulised aknad. 

Postijaama peahoone on paekivihoone, millel on samuti kelpkatus. Katus oli algselt kaetud pilbaskattega, kuid hiljem kaeti see S-kiviga. Esifassaadi keskosas asub peasissekäik, mida rõhutab kahe paarissamba ja kolmnurkfrontooniga portikus. Sammaste ülaosa ühendab kolmnurkfrontooniga pilaster. Kahe paarissamba vahel on kahepoolne välisuks, mille kohal on framuug. Fassaadi kujundus on klassitsistlikult rikkalik- munavöödikujuline ehhiin, ühine rihveläärega pealisplaat ja talastiku kohal reljeefne palmettfriis. Fassaadil asetsevad lihtsad, kuue ruuduga aknad sümmeetriliselt. Hoone keskel asub mantelkorsten-köök. Ühel pool kööki asusid reisijate toad, teisel pool postijaamapidaja ruumid. Tubades olid kahhelahjud.

Seisund
2019. aasta 15. augusti inspekteerimisel otsustati, et peahoone seisund on hea ja postipoiste maja seisund on rahuldav.

Ajalugu
Postijaam ehitati 19. sajandi I veerandi lõpus tüüpprojekti järgi. Peahoone ehitati aastail 1821–1824. Sama projekti järgi on ehitatud Jõelähtme, Saue, Sõkla ja Jädivere postijaam.  

Peahoone põles 2001. aasta lõpul.

Viited

Välislingid

Märjamaa vald
Rapla maakonna ehitised
Rapla maakonna kultuurimälestised
Eesti postijaamad
Endel Valk-Falk

Endel Valk-Falk (12. oktoober 1932 Rakvere – 18. september 2019) oli eesti nahakunstnik, restauraator ja köiteajaloolane.

Ta õppis aastatel 1941–1952 Rakvere 1. Keskkoolis ja 1952–1958 Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi tarbekunsti osakonnas köitekunsti (nahkehistöö) eriala.

1997. aastast kunstiteaduse magister, magistritöö teema oli "Eduard Taska ja Eesti köitekunst".

Töö
1958–1967 Tartu Nahkgalanteriikombinaat Linda, peakunstnik
1967–1974 Tartu Riikliku Ülikooli Teaduslik Raamatukogu, hügieeni ja restaureerimisosakonna juhataja, kultuurimälestiste restaureerimistöökoja rajamine.
1968–1974 Eesti Restauraatorite Ühing, esimees, vabariiklikud ja Baltikumi näitused
1975–1986 Eesti NSV Riiklik Kunstimuuseum, osakonnajuhataja, direktori asetäitja restaureerimise alal
1986–1988 Vabariiklik Restaureerimiskeskus, direktor
1988–1995 Ennistuskoda KANUT, direktor
1995–2000 Eesti Akadeemiline Raamatukogu, köiteuunikumide restaureerimise sektori juhataja
2000–2001 Tartu Kunstikool, õppejõud
2001–2007 Tartu Kõrgem Kunstikool, professor

Looming
Endel Valk-Falk on loonud albumeid, raamatuköiteid, külalisraamatuid, püüdes neis elustada vanu nahatehnikaid, koostanud oskussõnastikke, rikastanud köitetehnika sõnavara, loonud kreeka-slaavi köite restaureerimismetoodika.

Tunnustus
 2001 Valgetähe IV klassi teenetemärk

Viited

Välislingid
Endel Valk-Falk Eesti raamatukogunduse biograafilises andmebaasis

Eesti nahakunstnikud
Tartu Ülikooli Raamatukogu koosseis
Eesti Kunstiakadeemia vilistlased
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Rahumäe kalmistule maetud
Sündinud 1932
Surnud 2019
Eesti restauraatorid
Shaunae Miller-Uibo

Shaunae Miller-Uibo (sündinud 15. aprillil 1994) on Bahama sprinter, 400 meetri jooksu maailmameister ja kahekordne olümpiavõitja.

Ta omandas keskhariduse St. Augustine Kolledžis Nassaus ja astus 2012. aastal Georgia Ülikooli USA-s.

2011. aasta noorte kergejõustiku maailmameistrivõistlustel  Veebruaris 2012 täitis ta 2012. aasta suveolümpiamängude kvalifikatsiooninormi. Miller tegi Londonis hea stardi, kuid katkestas jooksu vigastuse tõttu. Rahvaste ühenduse mängudel 2014. aastal oli ta 400 m jooksus seitsmes. 2015. aasta kergejõustiku maailmameistrivõistlustel Pekingis teenis ta 400 m jooksus ajaga 49,67 Allyson Felixi järel hõbemedali.

2016. aasta suveolümpiamängudel Rio de Janeiros tuli ta 400 meetri jooksus olümpiavõitjaks, püstitades isikliku rekordi 49,44-ga. Olümpiamängude avatseremoonial oli ta Bahama lipukandja.

2017. aasta kergejõustiku maailmameistrivõistlustel Londonis võitis ta 200 meetri jooksus ajaga 22,15 pronksmedali. 400 meetri jooksu finaalis oli lõpusirgel juhtpositsioonil, kui teda tabas paarkümmend meetrit enne finišit tõenäoliselt lihasekramp, mistõttu jäi ta ajaga 50,49 neljandaks.

2017. aastal tuli ta Teemantliiga üldvõitjaks nii 200 kui ka 400 meetri jooksus.

2018. aasta Rahvaste Ühenduse mängudel võitis ta 200 meetri jooksus kuldmedali võistluste rekordit tähistava 22,09-ga.

Isiklikud rekordid

Välisvõistlustel

Sisevõistlustel

Isiklikku

2016. aasta aprillis kihlus ta Eesti kümnevõistleja Maicel Uiboga. 4. veebruaril 2017 paar abiellus.

Märkused

Viited

Välislingid 

 
 Shaunae Milleri Instagram

Bahama sprinterid
Sündinud 1994
Paldiski Radoneži Vaga Sergi kirik

Paldiski Radoneži Vaga Sergi kirik on Paldiskis asuv 2015. aastal valminud kirik, mida kasutab Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kiriku Paldiski Püha Suurmärter Panteleimoni kogudus.

Kiriku ehitamist alustati 2012. aasta juunis. Seda rahastas Lukoili tütarfirma Litasco juhi Sergei Tšaplõgini ja tema abikaasa Aleksandra Azova asutatud Boris Tšaplõgini mälestusfond. Kiriku risti ja kellade pühitsemise tseremoonia toimus 22. septembril 2013. Kiriku avamine ja pühitsemine toimus 13. juunil 2015.

Dokumentide järgi oli kiriku ehituse näol tegemist haigla renoveerimisega, kuigi mingit hoonet kinnistul ei olnud (lastehaigla hoone lammutati 2007. aastal). Samuti ei kehtestatud seaduses nõutud detailplaneeringut, mille menetlemine tähendanuks muu hulgas ka selle avalikku eksponeerimist, huvitatud osapoolte ettepanekute kogumist ning ka avalikku arutelu nende üle.

Kiriku alumise korruse altari juures, mis on nimetatud ravitseja Panteleimoni auks, asub baptisteerium, kus ristitav kastetakse täielikult vee alla. 

V. Šadrini projekti põhjal rajatud kirikuhoone vastab puitkirikuarhitektuuri kaanonitele. Kiriku puitosa on valmistanud ning tööd teostanud Soome ettevõte Honkarakenne, ristid ja kuplid on tehtud Eestis. Kiriku kellad on valatud Voroneži Anissimovi tehases. Ikonostaas on valmistatud Kreekas.

Fotod

Viited 

Paldiski
MPEÕK Tallinna piiskopkond
Harju maakonna õigeusu kirikud
Peterburi Vaimulik Seminar

Peterburi Vaimulik Seminar on Peterburis tegutsev kõrgem õppeasutus (vaimulik seminar), mis koolitab õigeusu vaimulikke. Seminar on Vene Õigeusu Kiriku asutusi. Asutus tegutses 1721(1725)-1918 ja uuesti tegutseb aastast 1946.

Välislingid
Seminari koduleht

Peterburi koolid
Venemaa kõrgkoolid
Dmitri Muratov

Dmitri Andrejevitš Muratov (vene keeles Дмитрий Андреевич Муратов; sündinud 30. oktoobril 1961 Kuibõševis Vene NFSV-s) on vene ajakirjanik. 2021. aastal pälvis ta Nobeli rahuauhinna koos Filipiinide ajakirjaniku Maria Ressaga.

Ta on ajalehe Novaja Gazeta üks asutajaid ja oli aastatel 1995–2017 ning on taas alates aastast 2019 selle peatoimetaja. 2017. aasta novembrist on ta Novaja Gazeta direktorite nõukogu esimees, samuti toimetuse redaktsiooninõukogu esimees.

Alates 2004. aastast on ta poliitilise partei Jabloko liige.

Haridus- ja töökäik
Muratov lõpetas 1983. aastal Kuibõševi Riikliku Ülikooli.

1993. aastal oli ta ajalehe Novaja Ježednevnaja Gazeta (1996. aastast Novaja Gazeta) asutajaid. 1994. aasta detsembrist 1995. aasta jaanuarini oli ta ajalehe sõjakorrespondent Tšetšeenias. 1995. aasta veebruaris valiti ta ajalehe peatoimetajaks. 

Aastatel 1997–2000 tegutses ta ühtlasi saatejuhina televisioonis.

Tunnustus
 2013 andis president Toomas Hendrik Ilves talle Maarjamaa Risti III klassi teenetemärgi tunnustades tema tööd ajakirjanikuna ja sõnavabaduse kaitsjana. 
 2021 Nobeli rahuauhind

Viited

Välislingid

Teet Korsten: "Novaja Gazeta − kõige Vene-sõbralikum väljaanne üldse" Põhjarannik, 10. jaanuar 2015
Ksenija Sobtšaki ja Dmitri Muratovi vestlus. youtube.com, 23. jaanuar 2018

Venemaa ajakirjanikud
Nobeli rahuauhinna laureaadid
 Maarjamaa Risti III klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1961
Raimonds Bergmanis

Raimonds Bergmanis (sündinud 25. juulil 1966 Pļaviņases) on läti endine jõutõstja ja poliitik (Läti Roheline Partei). Ta oli 8. juulist 2015 kuni 23. jaanuarini 2019 Läti kaitseminister.

Ta lõpetas aastal 1984 Riia 49. Keskkooli. Aastal 1991 lõpetas ta Riia Tehnikaülikooli insener-keemiku kvalifikatsiooniga. Aastal 2003 lõpetas ta Läti Spordipedagoogika Akadeemia magistrikraadiga spordipedagoogika alal.

Läti tõstjad
Jõutõstjad
Läti kaitseministrid
Riia Tehnikaülikooli vilistlased
Sündinud 1966
Peeter Kirt

Peeter Kirt (16. detsember 1950 – 26. märts 2014) oli Eesti kelgukoondise peatreener ja ettevõtja.

Peeter Kirt harrastas maadlust, kelgutamist ja kergejõustikku ning tegutses aastakümneid juhendajana, treenides ka olümpiasportlasi. Ta oli tõeline spordientusiast, kelle eestvedamisel sai väikelinnast Tõrvast Eesti kelgutamise tugipunkt.  

Tema kasvandikud Andrus Paul ja Helen Novikov pääsesid osalema 1998. aasta taliolümpiamängudele Naganos. Paul diskvalifitseeriti võistluselt, sest tema kelk ei vastanud nõuetele.  Novikov sai 20. koha. Neli aastat varem osales Novikov Lillehammeri olümpiamängudel, kus saavutas 19. koha.

Tema poeg Magnus Kirt on odaviskaja, maailmameistrivõistluste hõbemedaliomanik. Tütar Kirke Kirt on tegelenud kettaheite ja bikiinifitnessiga.  

2015. aastast peetakse igal aastal Tõrva Gümnaasiumi staadionil Peeter Kirdi mälestusvõistlust kergejõustikus.

Viited 

Eesti treenerid
Helme kalmistule maetud
Sündinud 1950
Surnud 2014
Kärt Jänes-Kapp

Kärt Jänes-Kapp (sünninimi Kärt Jänes; 9. jaanuar 1960 – 10. september 2015 Tallinn) oli eesti teadusajakirjanik ja toimetaja. 

Kärt Jänes-Kapp lõpetas 1978. aastal Tallinna 37. Keskkooli kuldmedaliga ning 1983. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo eriala cum laude. Ülikooliõpingute ajal oli ta kursusevanem.

Aastatel 1983–1989 töötas Kärt Jänes-Kapp Eesti Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudis nooremteadurina. 1989. aastal asus tööle ajakirja Horisont, algul humanitaariatoimetajana, hiljem oli pea- ja tegevtoimetaja. Ta oli Eesti Teadusajakirjanike Seltsi juhatuse liige.

Ajakirjanikutöö kõrvalt toimetas Jänes-Kapp 2001. aastast kirjastuses Koolibri inimese- ja ühiskonnaõpetuse õppekirjandust. Ta täiendas end Jeruusalemma Ülikoolis ja Eesti Demograafia Instituudi magistrantuuris.

Kärt Jänes-Kapp suri 10. septembril 2015 Tallinnas ja on maetud Metsakalmistule.

Isiklikku
Tema isa oli eesti arstiteadlane, hügieenik ja arstiteaduse populariseerija Harri Jänes.

Viited

Välislingid
Kärt Jänes-Kapp 09.01.1960-10.09.2015 Sirp, 18. september 2015
Suri ajaloo- ja teadustoimetaja Kärt Jänes-Kapp err.ee, 11. september 2015

Eesti teadusajakirjanikud
Tartu Ülikooli ajalooteaduskonna vilistlased
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1960
Surnud 2015
Roman Leibov

Roman Leibov (sündinud 2. juulil 1963 Kiievis) on filoloog, kirjanik, venekeelse Interneti asjatundja.

2000. aastal kaitses Leibov Tartu Ülikoolis doktoriväitekirja "Lüüriline fragment Tjuttševist: Žanr ja kontekst". 2008. aastast on ta Tartu Ülikooli vene keele õppetooli dotsent.

Roman Leibov elab Tartus.

Viited

Eesti kirjandusteadlased
Vene filoloogid
Tartu Ülikooli õppejõud
Sündinud 1963
Karl Heinrich Kupffer

Karl Heinrich Kupffer (1789–1838) oli füüsik. 

Ta lõpetas Tartu ülikooli. 1820 sai Tartu ülikoolis dotsendiks. Detsembrist 1820 õpetas ta Tallinna gümnaasiumis matemaatikat.

Viited

Füüsikud
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna õppejõud
Sündinud 1789
Surnud 1838
Džuljeta Plakidis

Džuljeta Plakidis (2. märts 1906 – 31. detsember 1985) oli läti bibliograaf ja estofiil, tõlkis eesti kirjandust läti keelde. Sündis Londonis, alates 1908. aastast elas Moskvas ja seejärel Valkas, kus õppis ära eesti keele. Õppis Valka gümnaasiumis. Töötas tõlkija ja raamatukogutöötajana. Tõlkis läti keelde Fr. Tuglase, S. Rannamaa ja M. Undi teoseid.

Tunnustused 
 Juhan Smuuli nimeline kirjanduse aastapreemia (1978, S. Rannamaa ja E. Raua teoste tõlked läti keelde)

Allikad 

http://nekropole.info/lv/Dzuljeta-Plakidis

Läti tõlkijad
Sündinud 1906
Surnud 1985
Oskar Fischer

Oskar Fischer (19. märts 1923 Aš, Tšehhoslovakkia – 2. aprill 2020 Berliin) oli Saksa DV riigitegelane.

Oskar Fischer sündis Tšehhoslovakkias sudeedisaksa töölisperekonnas. Rahvakooli lõpetamise järel õppis ta aastatel 1937–1940 rätsepaks. 1941–1944 teenis ta Wehrmachtis. 1944. aastal langes ta Punaarmee kätte sõjavangi ja oli kuni 1946. aastani sõjavangis. Vangistusest tagasipöördumise järel töötas ta Tšehhoslovakkias kivimurrus, 1947. aastal saadeti aga välja Saksamaale Nõukogude okupatsioonitsooni. Ta astus Saksamaa Sotsialistlikku Ühtsusparteisse ja Saksa Vaba Noorsoo Liitu. 1947–1949 töötas ta Saksa Vaba Noorsoo Liidu Sprembergi allorganisatsiooni juhina. 1949. aastal sai ta Saksa Vaba Noorsoo Liidu Brandenburgi allorganisatsiooni eestseisuse liikmeks, 1949–1952 oli ta ka Saksa Vaba Noorsoo Liidu Kesknõukogu liige ja 1951–1952 Rahvusvahelise Demokraatliku Noorsoo Föderatsiooni sekretär

Alates 1952. aastast oli ta Rahvusvahelise Noorte Nõukogu liige. 1955–1959 oli Oskar Fischer Saksa DV suursaadik Bulgaarias ja seejärel kuni 1962. aastani Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee sektorijuhataja. 1962–1965 õppis ta Moskvas NLKP Kõrgemas Parteikoolis. 1965–1975 töötas Oskar Fischer Saksa DV välisministri asetäitjana.

20. jaanuarist 1975 kuni 12. aprillini 1990 oli Oskar Fischer Saksa DV välisminister.

1971–1989 oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liige ja 1976–1990 Rahvakoja (parlamendi) liige.

Viited

Saksa DV välisministrid
Saksa DV diplomaadid
Sudeedisakslased
Sündinud 1923
Surnud 2020
Venemaal tapetud ajakirjanikud

Venemaal tapetud ajakirjanikud. Ajakirjanike (reporterid, toimetajad, kaameramehed, fotograafid) tööga seotud ohud Venemaal olid teada alates 1990. aastate algusest, kuid mure mittelahendatud mõrvade pärast tõusis esile alles pärast Anna Politkovskaja mõrva 7. oktoobril 2006. aastal. Kui rahvusvaheliselt räägiti vaid mõnest tosinast tapetust, siis mõned Venemaa allikad on toonud ära üle kahesaja juhtumi. 

Peamisteks teabeallikateks Venemaal hukkunud ajakirjanike kohta on Avalikustamise Kaitse Fondi (Фонд защиты гласности) ja Venemaa Ajakirjanike Liidu juures asuv Ekstremaalse Ajakirjanduse Keskuse (Центр экстремальной журналистики) materjalid. 

1993-2009 ajavahemikus tapetud ajakirjanike tabel. 

 
Mõned ajakirjanikud jäid peale erinevate raskusastmete traumasid ellu. Tapetute statistika peegeldab ainult hirmutamise ja sundimisega seotud spektri ekstremaalseid juhtumeid.  Tabeli aastanäidud on võetud andmebaasist  „Ajakirjanikud Venemaal”. Sealt võib leida ka iga surmajuhtumi kirjelduse. 

Tabelis pole ära toodud mõningaid olulisi kategooriaid: teadmata kadunud (14 inimest); hukkumisjuhud, mille tüüpi pole suudetud kindlaks määrata („mittekinnitatud intsidendid”, 28 inimest); töö juures toimunud õnnetusjuhtumite läbi hukkunud ajakirjanikud (37 inimest).

Kohtuasjade veerg näitab, peale kolme juhu, tapmistega seotud kohtuotsuste arvu.  

 2010-2014 tapetud ajakirjanikud

2010    11    10  + 1              (8 mõrvatut ja 2 autoõnnetust)    (+ 1 poodu või poonu)

2011      7  (6 mõrvatut, 1 uppunu)

2012      4  mõrvatut.

2013      1 mõrvatu.

2014      2  hukkunut (üks olmetülis, teine leiti surnult
(eelnevalt tappa ähvardatud))

Viited
Max Fechner

Max Fechner (27. juuli 1892 Berliin – 13. september 1973 Schöneiche) oli Saksa poliitik ja Saksa DV riigitegelane.

Pärast rahvakooli lõpetamist õppis Max Fechner tööriistalukksepaks ja töötas sel erialal kuni 1920. aasta aprillini. 1910. aastal astus ta Saksamaa Sotsiaaldemokraatlikku Parteisse, vahepeal oli ta 1917–1922 Saksamaa Sõltumatu Sotsiaaldemokraatliku Partei liige, kuid pöördus siis Saksamaa Sotsiaaldemokraatlikku Parteisse tagasi. Mobiliseerituna võttis ta osa Esimesest maailmasõjast.

1921–1925 oli Max Fechner Berllini Neuköllni linnaosa halduskogu liige, 1925– 1928 oli ta Berllini linnavolikogu liige ja 1928–1933 Preisi Maapäeva liige. Natsionaalsotsialistide võimuloleku ajal osales Max Fechner vastupanuliikumises ja oli 1933–1934 ning 1944–1945 vangistatud.

Teise maailmasõja järel oli Max Fechner Saksamaa Sotsiaaldemokraatliku Partei Keskkomitee liige. 1946. aastal sai temast sotsiaaldemokraatide ja Saksamaa Kommunistliku Partei liitmise järel Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei liige. 1946–1948 oli ta Berliini linnavolikogu liige, kuni 1949. aastani oli ta ka Saksa Rahvanõukogu liige ja kuni 1950. aastani Rahvakoja (parlamendi) liige.

1948. aastal sai Max Fechner Nõukogude okupatsioonitsoonis tegutsenud Saksa Keskjustiitsvalitsuse president. 1949–1951 oli ta Saksamaa Demokraatliku Juristide Ühingu president.

12. oktoobrist 1949 kuni 15. juulini 1953 oli Max Fechner Saksa DV justiitsminister.

30. juunil 1953 ütles Max Fechner ajalehele Neues Deutschland antud intervjuus, et kohtulikult karistatakse ainult neid 17. juuni rahvaülestõusust osa võtnud inimesi, kes on sooritanud raskeid kuritegusid. Selle eest heitis Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee Poliitbüroo ta 14. juulil 1953 parteist välja ja vallandas ministriametist. 15. juulil 1953 võeti ta vahi alla. 24. juunil 1955 karistas Saksa DV Ülemkohus salajasel kohtuprotsessil Max Fechneri riigivastaste kuritegude eest kaheksa-aastase vabaduskaotusega. 1956. aasta aprillis andis Saksa DV president Wilhelm Pieck Max Fechnerile armu ja ta vabastati vanglast. 1958. aastal võeti ta Saksamaa Sotsialistlikku Ühtsusparteisse tagasi.

Viited

Saksamaa poliitikud
Saksa DV ministrid 
Saksa DV Rahvakoja liikmed
Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei poliitikud
Justiitsministrid
Sündinud 1892
Surnud 1973
Fabrice Luchini

Fabrice Luchini (sündinud 1. novembril 1951 Pariisis) on prantsuse teatri- ja filminäitleja.

2015. aastal sai ta Veneetsia filmifestivali parima meespeaosatäitja auhinna Volpi karika rolli eest filmis "L'Hermine". Ta on kandideerinud üheksale Prantsuse Kunstide Akadeemia Césari auhinnale ja võitnud neist ühe, rolli eest Claude Lelouchi filmis "Tout ça... pour ça!".

Välislingid 
 

Prantsusmaa filminäitlejad
Prantsusmaa näitlejad
Sündinud 1951
Hilde Benjamin

Hilde Benjamin (sünninimi Hilde Lange; 5. veebruar 1902 Bernburg – 18. aprill 1989 Ida-Berliin) oli saksa jurist ja Saksa DV riigitegelane.

Hilde Benjamin sündis insener Heinz Lange perekonnas. Gümnaasiumi lõpetas ta 1921. aastal. 1921–1924 õppis ta õigusteadust Berliini Humboldti Ülikoolis, Heidelbergi ülikoolis ja Hamburgi Ülikoolis. 1924. aastal astus ta Saksamaa Sotsiaaldemokraatlikku Parteisse. 1926. aastal abiellus ta juudi rahvusest arsti Georg Benjaminiga, kes oli Saksamaa Kommunistliku Partei liige. 1927. aastal astus ka Hilde Benjamin Saksamaa Kommunistlikku Parteisse. 1928. aastast alates tegutses ta Berliinis advokaadina.

Pärast natsionaalsotsialistide võimuletulekut keelati Hilde Benjaminil 1933. aasta märtsis advokaadina töötamine. Tema juudi rahvusest mees Georg Benjamin arreteeriti ja teda hoiti vahi all kuni 1933. aasta detsembrini. 1936. aastal arreteeriti Georg Benjamin uuesti ja talle mõisteti kuus aastat vabaduskaotust. Georg Benjamin hukkus Mauthauseni koonduslaagris 1942. aastal. 1933–1939 töötas Hilde Benjamin Berliinis Nõukogude Kaubandusesinduses juristina. 1939–1945 töötas ta kompvekitööstuses teenistujana. Tema 1932. aastal sündinud pooljuudist poeg Michael Benjamin ei tohtinud koolis käia. Ta oli koduõppel ja lõpetas gümnaasiumi 1948. aastal.

Alates 1945. aasta maist töötas Hilde Benjamin Berliinis prokurörina. Alates 1945. aasta septembrist töötas ta Nõukogude okupatsioonitsoonis tegutsenud Saksa Keskjustiitsvalitsuses, kus oli alates 1946. aastast personaliosakonna juhataja.

1949–1953 oli ta Saksa DV Ülemkohtu asepresident. Kohtunikuna oli ta 1950. aastate alguse näidisprotsessidel väga julm ja rahva seas olid tema hüüdnimed Verine Hilda, Punane Hilda ja Punane Giljotiin.1949–1967 oli ta Rahvakoja (parlamendi) liige. 1954–1989 oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liige.

15. juulist 1953 kuni 14. juulini 1967 oli Hilde Benjamin Saksa DV justiitsminister.

Viited

Saksamaa juristid
Saksa DV ministrid
Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei poliitikud
Justiitsministrid
Sündinud 1902
Surnud 1989
Male (Natalie Imbruglia)

"Male" on Austraalia päritolu lauljatari Natalie Imbruglia viies stuudioalbum. Albumi andis välja Sony Music 31. juulil 2015. Euroopas jõudis album müüki 21. augustil 2015.

Album koosneb meesartistide esitatud tuntud laulude kaveritest, sellest ka albumi nimi "Male" ('meesterahvas' inglise keeles).

Laulude nimekiri

Viited

2015. aasta albumid
Aleh Vasilkoŭski

Ałeh Pjatrovič Vasilkoŭski, Ałeh Karčak-Krõnitsa-Vasilkoŭski (valgevene keeles Але́г Пятровіч Васількоўскі, Але́г Карча́к-Крыні́ца-Васількоўскі) (28. oktoober 1879 Vitebski kubermang – 12. jaanuar 1944, Tomsk) oli valgevene päritolu Venemaa Keisririigi ja Valgevene Rahvavabariigi kindralleitnant, Valgevene Rahvavabariigi sõjalis-diplomaatilise missioni esindaja Eestis aastatel 1920–1925.

Elulugu
Ałeh Vasilkoŭski sündis kasakaohvitser Pjatr Karłavič Vasilkoŭski pojana. Ta lõpetas 1901. aastal keiser Nikolai ratsaväekooli. Osales Vene-Jaapani sõjas ja Esimeses maailmasõjas. 19. juulil 1917 määrati ta Petrogradi sõjaväeringkonna juhiks, ta surus maha Kornilovi mässu.

1919. aastal sai temast Valgevene Rahvavabariigi sõjalis-diplomaatilise missiooni esindaja. Mais 1920 jõudis ta Helsingisse, kus ta lõi kontakti väidetavalt valgevene juurtega Soome koloneli Yrjö Elfvengreniga. Peale tegevust Soomes saadeti Vasilkoŭski Eestisse, kus temast sai 30. oktoobril 1920 Valgevene Rahvavabariigi sõjalis-diplomaatilise missiooni esindaja Eestis. Tol ajal oli Eestis poliitilistest motiividest lähtuvalt palju valgevenelasi. 25. jaanuaril  registreeris ta Eestis esimese valgevenelaste ühingu – Tallinna valgevenelaste rahvusliku komitee.

9. märtsil 1923 paluti tal siseministri korraldusel Eestist lahkuda. Väljasaatmise asemel jäi ta elama Pärnusse, kuhu ta saabus 5. jaanuaril 1924. Vasilkoŭski jäi ka peale diplomaatilise missiooni lõppu Eestisse, kus ta edendas valgevene ja vene pagulaste kultuurielu. 1930. aastal rajas ta sisserännanud vene sõjainvaliidide liidu, kuid tema haiguse tõttu asus sellele ametikohale L. Alik.

Pärast juunipööret vahistati Vasilkoŭski 1. juulil 1940 Tallinnas NKVD poolt. 9. mail 1941 mõisteti talle kõrgema astme karistus – mahalaskmine. 12. augustil 1941 asendati see psüühikahäire tõttu 10-aastase sunnitööga. Vasilkoŭski suri 12. jaanuaril 1944 Tomski 6. vangilaagris (mõnedel andmetel lasti maha Leningradis).

Viited

Venemaa keisririigi kindralid
Sündinud 1879
Surnud 1944
Petteri Orpo

Antti Petteri Orpo (sündinud 3. novembril 1969 Köyliö vallas) on Soome poliitik. Ta oli alates 22. juunist 2016 kuni 6. juunini 2019 Juha Sipilä valitsuse rahandusminister. Enne seda oli ta alates 29. maist 2015 siseminister. 24. juunist 2014 kuni 29. maini 2015 oli ta Alexander Stubbi valitsuses maa- ja metsamajanduse minister.

Orpo on alates 12. juunist 2016 Rahvusliku Koonderakonna esimees. 2012–2014 oli ta Eduskunna Rahvusliku Koonderakonna fraktsiooni esimees.

Hariduselt on ta riigiteaduste magister. Ta lõpetas Turu ülikooli 2002. aastal. 1994–1996 oli ta Turu ülikooli üliõpilaskonna peasekretär ja 1997–1998 Soome Üiõpilaskondad Liidu (SYL) peasekretär. 2007. aastal valiti ta Eduskunna liikmeks. 2011. aastal valiti ta 11 018 häälega uuesti Eduskunda. 2015. aastal valiti ta 10 652 häälega kolmandat korda Eduskunda.

Välislingid 
Petteri Orpo Eduskunna kodulehel
http://orpo.fi

Soome poliitikud
Turu Ülikooli vilistlased
Sündinud 1969
Karl Gustav von Baggehufwudt

Karl Gustav von Baggehufwudt (27. september 1761 Perila, Eestimaa kubermang – 18. oktoober 1812 Tarutino, Venemaa) oli Venemaa keisririigi sõjaväelane (kindralleitnant).

Ta sai mitmeid sõjalisi autasusid, näiteks Püha Georgi orden (1804).

Viited

Baggehufwudtid
Venemaa sõjaväelased
Sündinud 1761
Surnud 1812
Kumbraiit

Kumbraiit on endine vulkaanilise kivimi tüüp. Kumbraiidiks nimetati bütauniidi ja anortiidi fenokristallide sisaldusega porfüriiti; kivimi põhimassi moodustavad aga labrador, enstatiit-augiit ja keskmisest suuremas koguses esinev vulkaaniline klaas. Keemiliselt koostiselt vastab kumbraiit pigem andesiidile kui basaldile.. Tänapäeval on nimetus kumbraiit vananenud ja asendatud üldisemate nimetustega. 

Kumbraiiti defineeriti esimest korda aastal 1917 ja see sai nime Cumbrae saarte järgi Clyde'i lahes, kus kumbraiiti esineb daikidena.. Kivimile andis nime Tyrrell ja seda esineb ainult selles piirkonnas.

Viited

Välislingid 
Fotod kumbraiidist

Vulkaanilised kivimid
Paul von Kotzebue

Paul Demetrius von Kotzebue (Venemaal tuntud kui Pavel Jevstafjevitš, vene keeles Павел Евстафьевич Коцебу) (10. august 1801 Berliin – 19. aprill (vkj) 1884 Tallinn) oli Venemaa sõjaväelane (jalaväekindral) ja riigitegelane, krahv.

Elukäik
Ta oli Novorossia ja Bessaraabia kindralkuberner (1862–1874) ja Odessa sõjaväeringkonna juhataja, Varssavi kindralkuberner (1874–1880) ja Varssavi sõjaväeringkonna juhataja.

Auastmed

Autasud

Venemaa autasud
 Püha Anna ordeni IV klass (9. september 1822)
 Püha Anna ordeni III klass (23. november 1822, koos mõõkadega)
 Püha Vladimiri ordeni IV klass (9. september 1827, koos lindiga)
 Püha Anna ordeni II klass (25. jaanuar 1828, koos mõõkadega)
 Püha Georgi ordeni IV klass (28. jaanuar 1830)
 Georgi mõõk (1832)
 Püha Stanislavi ordeni II klass (15. september 1832)
 Püha Vladimiri ordeni III klass (detsember 1835)
 Püha Stanislavi ordeni I klass (november 1839)
 Püha Anna ordeni I klass (8. detsember 1841, keisrikroon 8. juuni 1845)
 Püha Vladimiri ordeni II klass (6. detsember 1848)
 Valge Kotka orden (1. november 1850)
 Püha Aleksander Nevski orden (2. juuni 1852, briljandid 1854)
 Püha Georgi ordeni III klass (7. oktoober 1855)
 Püha Vladimiri ordeni I klass (26. august 1856, koos mõõkadega)
 Püha Andreas Esmakutsutu orden (28. oktoober 1868, briljandid 1870)

Välismaa autasud
 Pärsia Lõvi ja Päikese ordeni II klass (1828)
 Preisimaa Punase Kotka ordeni II klass (1834)
 Preisimaa Püha Jeruusalemmaa Johannese orden (1835)
 Pärsia Lõvi ja Päikese ordeni I klass (1849)
 Preisimaa Punase Kotka ordeni I klass (1858, briljandid 1860)
 Prantsusmaa Auleegioni ordeni ohvitseririst (1858)
 Saksi-Weimar-Eisenachi Valge Pistriku Kojaorden (1860)
 Austria Leopoldi ordeni I klass (1860)
 Türgi Medjidie ordeni I klass (1864)
 Itaalia Pühakute Maurizio ja Lazarose ordeni suurrist (1869)
 Belgia Leopoldi ordeni suurist (1870)
 Montenegro Vürst Danilo I ordeni I klass (1871)
 Kreeka Lunastaja ordeni suurrist (1871)
 Württembergi Krooni ordeni suurrist (1874)
 Preisimaa Musta Kotka orden (11. september 1875)

Viited

Välislingid

Paul Demetrius von Kotzebue saidil regiment.ru

Punase Kotka I klassi ordeni kavalerid
Punase Kotka II klassi ordeni kavalerid
Püha Aleksander Nevski ordeni kavalerid
Püha Anna IV klassi ordeni kavalerid
Püha Anna III klassi ordeni kavalerid
Püha Anna II klassi ordeni kavalerid
Püha Anna I klassi ordeni kavalerid
Püha Georgi IV klassi ordeni kavalerid
Püha Vladimiri II klassi ordeni kavalerid
Püha Vladimiri I klassi ordeni kavalerid
Venemaa keisririigi jalaväekindralid
Venemaa keisririigi Riiginõukogu liikmed
Venemaa keisririigi sõjaväelased
Kotzebued
Baltisakslased
Sündinud 1801
Surnud 1884
Irene von Meyendorff

Irene von Meyendorff (sünninimega Irene Isabella Margarethe Paulina Caecilia von Meyendorff; 6. juuni 1916 Tallinn – 28. september 2001 King’s Somborne, Hampshire, Suurbritannia) oli baltisaksa päritolu näitlejatar.

Viited

Välislingid
[http://daten.digitale-sammlungen.de/~db/bsb00000600/images/index.html?id=00000600&groesser=&no=&seite=537

Eestimaa aadlikud
Saksamaa näitlejad
Sündinud 1916
Surnud 2001
Tallinnfilmi sürrrealistid

Tallinnfilmi sürrrealistid oli 1980. aastate teise pooles Tallinnfilmi joonis- ja nukufilmi seltskonnast moodustunud vabarühmitus.

Tallinnfilmi sürrrealistid kujunesid rühmituseks pärast seda, kui Priit Pärn oli saanud ettepaneku esineda Tallinna Tantsutares isikunäitusega. Rühmituse liikmed tegid prügimäelt leitud esemetest või kodust saadud juhuslikest materjalidest ruumilisi karikatuure. 

Rühmituse aktiivne tegutsemine piirdus kolme näitusega: 1986 Tallinnas Tantsutare ümmarguses saalis, 1987 Tartu Kunstimuuseumis ja 1989 Soomes Vaasa festivali raames toimunud rahvusvahelisel nukuteatrite festivalil. 

Vaasas oli kohal ka kohvrinäitus "EstTransSürrr". Kohapeal üüriti trellidega kaubavagun, kohvritega kaasa võetud tavaar pandi vagunisse ja raudtee kullati üle. Vaasast liikus "EstTransSürrri" vagun Seinäjoele Provinssirocki festivalile ja sealt edasi juba Helsingisse.

Rühmitusse kuulusid Kalju Kivi, Mati Kütt, Tõnu Talivee, Rao Heidmets, Heiki Ernits, Hillar Mets, Miljard Kilk, Riho Unt, Hardi Volmer, Priit Pärn. Näitusega "EstTransSürrr" Soomes liitus ka Vahur Kersna.

Viited 
Kunstirühmitused
Walhalla tempel

Walhalla tempel on saksa rahva kuulsuste mälestamiseks loodud memoriaal Saksamaal Baieri liidumaal Regensburgi kreisis. 

Tempel on nime saanud Skandinaavia mütoloogia langenud sõdurite saali – Valhalla järgi.

Baieri
Saksamaa ehitised
Pimien Pančanka

Pimien Jemialjanavič Pančanka (Пімен Емяльянавіч Панчанка; 23. august 1917 Tallinn – 2. aprill 1995 Minsk) oli valgevene luuletaja. 

1973. aastal nimetati ta Valgevene NSV rahvapoeediks (vene keeles Народный поэт БССР). Aastast 1938 oli ta NSV Liidu Kirjanike Liidu liige. Aastast 1943 oli ta Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei liige.

Viited

Valgevene kirjanikud
Sündinud 1917
Surnud 1995
Alexander von Wrangell (sõjaväelane, 1804–1880)

Alexander von Wrangell (24. mai 1804 Tartu – 30. detsember 1880 Peterburi) oli Venemaa sõjaväelane (jalaväekindral).

Ta osales muu hulgas Kaukaasia sõjas.

Viited

Venemaa keisririigi jalaväekindralid
Venemaa sõjaväelased
Sündinud 1804
Surnud 1880
Natalja Akimova

Natalja Akimova (sündinud 16. oktoobril 1957 Tallinnas) on vene teatri- ja filminäitlejatar.

1994 pälvis ta Venemaa teenelise kunstniku (vene keeles заслуженная артистка России) aunimetuse.

Filme 
 "Kangelase peegel" (1987)

Viited

Välislingid

Venemaa näitlejad
Nõukogude Liidu näitlejad
Sündinud 1957
Andrei Andrejev

Andrei Andrejevitš Andrejev (vene keeles Андрей Андреевич Андреев; 30. oktoober 1895 Kuznetsovo, Smolenski kubermang – 5. detsember 1971 Moskva) oli Nõukogude Liidu revolutsionäär ja riigitegelane. 

Ta oli 1914. aastast VSDTP liige. 1920. aastal valiti ta Venemaa Kommunistliku (bolševike) Partei Keskkomitee liikmeks.

Poliitbüroo liige 
Aastatel 1932–1952 oli Andrei Andrejev ÜK(b)P Keskkomitee Poliitbüroo liige.  

Ajaloodoktor Sergo Mikojan on intervjuus, mis puudutas tema isa Anastass Mikojani pikaajalist staaži NLKP Keskkomitee Poliitbüroos, öelnud, et "Poliitbüroost sai lahkuda ainult teise ilma. Ainus, kes suutis Poliitbüroost lahkuda ja seejuures ellu jääda, oli Andrei Andrejev. See sai võimalikuks tänu sellele, et ta kaotas kuulmise. Tal tuli seetõttu kanda kuuldeaparaati. Kuid tolleaegsetest aparaatidest oli vähe abi. Ja siis, arvatavasti 1950. aastal, pöördus Andrejev Stalini poole teatega, et tal on ebamugav jääda Poliitbüroosse, kuna ta ei saa osaleda aruteludes. Selle peale lasi Stalin tal rahus üle minna rahulikumale tööle – Vene NFSV Ülemnõukogusse. Teist sarnast juhtumit ma ei tea".

Tegelikult lahkus Andrejev Poliitbüroost 1952. aastal. Partei 19. kongressi viimasel päeval, 16. oktoobril, toimunud Keskkomitee pleenumil valiti Keskkomitee juhtorganid. Presiidiumilaua taga istus kogu partei juhtkond, teiste seas ka Andrejev. Valimiste protseduur oli eriti spetsiifiline. Laua tagant tõusis Stalin ja võtnud frentši taskust paberilehe, luges ette: "NLKP Keskkomitee Presiidiumisse võiks valida näiteks selliseid seltsimehi – seltsimees Stalini, seltsimees Andrijanovi, seltsimees Beria ja edasi tähestiku järjekorras nimekirja lõpuni. Lugenud nimekirja ette, lisas ta rõhutatult, et "nimekirjas on Poliitbüroo vanast koosseisust kõik peale A. A. Andrejevi". Seejärel pöördus kohalolijate poole ja ütles "Lugupeetud A. Andrejevi suhtes on kõik selge: täielikult kurdistunud, midagi ei kuule, töötada ei saa. Las ravib ennast".

Andrei Andrejev on maetud Novodevitšje kalmistule.

Viited

Välislingid

Nõukogude Liidu poliitikud
Lenini ordeni kavalerid
Oktoobrirevolutsiooni ordeni kavalerid
Novodevitšje kalmistule maetud
Sündinud 1895
Surnud 1971
Frunze-nimeline Sõjaväeakadeemia

Frunze-nimeline Sõjaväeakadeemia (vene Военная орденов Ленина и Октябрьской Революции, Краснознамённая, ордена Суворова академия им. М. В. Фрунзе (lühemalt Военная академия имени М. В. Фрунзе) oli sõjaväelist kõrgemat haridust andev kool Venemaal Moskvas. Kool oli nimetatud Nõukogude riigitegelase Mihhail Frunze järgi.

Kool tegutses 1918–1998. 1998. aastal moodustati selle ja veel mitme õppeasutuse baasil Venemaa Föderatsiooni Relvajõudude Üldväeline Akadeemia.

Koolis valmistati muu hulgas ette ohvitsere.

Moskva koolid
Venemaa kõrgkoolid
Nõukogude Liidu sõjandus
Anton Dzerožinski

Anton Dzerožinski (vene Антон Фёдорович Дзерожинский; 3. jaanuar 1867 – mitte enne 1939 Poola, arvatavasti Varssavi) oli Venemaa ja valgekaartlaste sõjaväelane (Venemaa polkovnik ja valgekaartlaste kindralleitnant (1919)). 

Enne Esimest maailmasõda teenis kapten Anton Dzerožinski Tallinnas 23. jalaväediviisi 89. Valgemere jalaväepolgu 8. roodu komandörina.

Detsembrist 1918 oli ta Loodearmee Pihkva vabatahtlike korpuse komandör polkovnik.

3. jaanuarist 1919 oli ta Põhjakorpuse korpuseülema kohusetäitja.

Viited

Loodearmee koosseis
Sündinud 1867
Surnud 1939
Sanukiit

Sanukiit on vulkaaniline kivim. Sanukiidiks nimetatakse klaasja põhimassiga andesiiti, milles sisaldub hüpersteeni, andesiini ja granaate; see võib üksikute fenokristallidena sisaldada ka magneesiumirikast oliviini ja ortopürokseeni. Nimetuse võttis aastal 1890 kasutusele Ernst Weinschenk ja kivim sai nime endise Sanuki provintsi järgi Jaapanis Shikoku saare põhjaosas tänapäeva Kagawa prefektuuri territooriumil. 

Arvatakse, et sanukiit tekib saarkaarte eel magmast, mille tekkepõhjuseks on sukelduvast laamast eralduvad lenduvad ühendid (peamiselt vesi), mis alandavad laama kohal oleva vahevöö kiilu sulamistemperatuuri ning põhjustavad selle osalise sulamise. Sarnase tekkega on ka boniniit, aga sellal kui sanukiit tekib intrusioonides, mida nimetatakse sanukitoidideks, on boniniit purskekivim.

Sanukiidi tihedus on 2,60 g/cm³. P-lainete levikukiirus sanukiidis on 6 km/s. Sanukiiti on inimesed kasutanud tööriistade valmistamiseks juba paleoliitikumis. Sanukiidist vardaid on aastast 1961 kasutatud ka hōkyō nimeliste pillide (Jaapanis leiutatud litofonide) valmistamiseks. Neid pille on kasutanud ka Jaapani helilooja Stomu Yamashita.

Vaata ka

 Boniniit

Viited

Välislingid 

 Näide sanukiidi kõlast
 Sanukiidil loodud heliteos (Stomu Yamashita)

Vulkaanilised kivimid