Tšillipipar

Tšillipipar, õieti tšillipaprika, tšilli (nahuatli keeles chīlli, nahuatli hääldus: [ˈt͡ʃiːli], kuula: ; inglise keeles chili pepper, chile pepper, chilli pepper, chilli), vana kõnekeelne vaste türgi pipar, tänapäeval tulipipar, on maavitsaliste sugukonda kuuluv kapsaitsiinirikas paprika liik (Capsicum). Sellest on valmistatud ka vürtse (maitseainesegusid).

Tšillisid kasutatakse vürtsidena või erinevate toitude toorainena. Paljud maitsestamiseks sobivad sordid on vähetuntud ja mõned neist on väljasuremisohus. Kõik tuntud tšillid on söödavad, ainult et teatud kõige kangemad tšillid tekitavad osadel inimestel allergilist reaktsiooni, näiteks löövet, hingamisraskusi jne. Botaaniliselt määratledes on taime nimetuses sõna "pipar" eksitav, kuna piprad (Piper) kuuluvad teise taimeliiki, samuti pole tšillipipral "kauna", kuna tegemist on tegelikult ebamarjaga. Väidetavalt on inimene ainuke loom maakeral, kes kasutab tšillit söögiks – peale osade putukatest kahjurite, liblikate ja tigude.

Päritolu 

Tänapäeval arvatakse, et tšillipipart hakkasid enam kui 8000 aastat tagasi kasvatama ja aretama Kesk-Mehhiko idaosa muinaselanikud.  

Tšillipiprad on väga mitmekesise välimusega. Need taimed kasvavad aastaringselt ja taluvad erinevaid kasvutingimusi. Paprika perekond on praeguse seisuga mitteametlikult jagatud kaheks peamiseks haruks: idapoolsed, mida esindavad väljasuremisohus Brasiilia vähetuntud metsikud liigid, ja läänepoolsed, mis hõlmavad kõiki niinimetatud tuntud tšillisid. 

Läänepoolsele harule on iseloomulik muuhulgas ülespoole kasvav kapsaitsiinirikas, enamasti teravamaitseline punane ebamari. Idapoolsetel liikidel on marjavili sageli kollane või oranž, allapoole kasvav ja mitte ilmtingimata kibe. Ka taimede välimus võib oluliselt erineda. Tšillitaime värvus sõltub taimes sisalduvatest karotenoididest. Punase värvuse tšillis tekitavad peamiselt karotenoidid ja kapsorubiinid. Geneetiliselt kuuluvad paprikad vaidlusalusesse sugukonda – maavitsaliste (Solanaceae) hulka kuuluvad muuhulgas tomat (Solanum lycopersicum), kartul (Solanum tuberosum), baklažaan (Solanum melongena) ja tubakas (Nicotiana).

Tšilli mõjud 
Tšilli mõjuainena toimivad kapsaitsinoidid, millest tuntuim on kapsaitsiin, mis mõjub otse suu piirkonna närviretseptoritele. Kapsaitsiinid petavad organismi närviretseptoreid: viimased arvavad, et neile tehakse viga ja tekitavad põletuslaadse aistingu. Seetõttu loomad tšillipipraid ei söö. Tšilli manustamisel tekivad kehas muuhulgas valuaistingud, mis omakorda vabastavad organismi toodetud valuvaigisteid – endorfiine.

Kapsaitsiin on rasvlahustuv, nii et "kõrvetust" saab leevendada rasvase piima või näiteks leivatoodetega. Vee või mahla manustamine kõrvetuse leevendamiseks ei aita, vaid tekitab veel suurema koguse ärritavat (küll lahjemat) kapsaitsiinilahust suus ja efekt pigem suureneb. 

Tšillipipraid peetakse osades kultuurides afrodisiaakumiteks.

Mõjud on individuaalsed ning järgmised nimekirjas nimetatud mõjud on üldiselt levinud supertuliste tšillide puhul, olenevalt inimese kapsaitsiinitaluvusest.

Mõjusid (tähestikulises järjekorras)
 erektsioon
 higistamine
 kõhulahtisus
 kõrvavalu, isegi kuulmise ajutine nõrgenemine
 kõrvetised
 külmavärinad, ihukarvad tõusevad püsti
 luksumine
 maitsemeele tugevnemine
 meeleolumuutused: näiteks eufooria, paanika, seksuaalse huvi tõus
 nahaärritus, lööve – naha kokkupuute korral kapsaitsiiniga
 oksendamine
 puna – pindmine vereringe ergastub
 tähelepanu tõus
 väljakannatamatu põletusaisting suus
Kõik sümptomid on ajutised. Kapsaitsiin üldiselt (aine võib olla problemaatiline astmaatikutele ja allergikutele: hingamisraskused, lööve jne) ei kahjusta füüsiliselt, vaid tekitab närvides aistingu, nagu oleks tegemist põletuskahjustusega. Paanika tekib tavaliselt teadmatusest.

Kapsaitsiini mõju on kõige suurem limaskestadel. Isegi ihuga kokkupuutel tekib põletustunne. Aine imendumine läbi naha närvirakkudesse võib kesta tunde ja "põletus" võib tulla üllatusena ööpäeva pärast.

Mõju olulisim tegur on kapsaitsiini hulk. Väikest tükki kõige tulisemat tšillit võib igaüks proovida ilma suuremate probleemideta, aga suure hulga mahedama tšilli söömisel tekivad (soovimatud) kõrvalmõjud.

Osad mõjudest on soovitud – näiteks higistamine ja jaheduse tunne (eriti palavates maades). Kõige teravama tšilli manustamine tekitab osadel inimestel endorfiinilaengu ja on eufooriline kogemus.

Inimese enda tolerantsitase aine suhtes määrab, kas tegemist on meeldiva kogemusega või on tulipipra söömine talumatu kogemus. 

Regulaarselt tarvitades tolerants aine suhtes kasvab. Kapsaitsinoididel on märgatavaid erinevusi põletustunde tekitamisel – erinevate hinnangute põhjal parimad "põletused" saab manustades Capsicum pubescens ja Capsicum chinense paprikaid.

Siiani teadaolevalt pole keegi surnud kapsaitsiini üledoosi tõttu, kuid supertuliseid tšillisid ei soovitata terviseprobleemide korral manustada.

Tšilli teravus/tulisus 
Tsilli teravust/tulisust mõõdetakse scoville'i skaalal. Tuliseim usaldusväärselt mõõdetud tšillisort on Trinidad Moruga Scorpion, mille teravust hinnati umbes 2 miljoni scoville'iga. Endine rekordiomanik oli Naga Morich, mille teravuseks oli mõõdetud 1,2 miljonit scoville'i.

Teravus võib suuresti kõikuda sama sordi taimede viljade vahel, nii et numbrid skaalal on vaid suunavad. Keemiliselt valmistatud kapsatisiiniekstrakti scoville-näitajad tõusevad lausa 16 miljoni ühikuni. 

Kaubanduslikult kasutatakse scoville-skaalast erinevat nullist kümneni ulatuvat hindamissüsteemi, kus harilikul paprikal on hindeks 0 ja kunagisel teravaimal sordil Habanero on hindeks 10. Habanerost teravamaid märgitakse lisades hinde kümne järgi plussmärk või mitu, näiteks Naga Morichilli teravust märgitakse 10+++. Teravus tuleb heledatest seemnekinnitustest, mitte seemnetest. Teravaimad on üldiselt väikseimad tšillid.

Tšilli päritolu 
Päris kindlalt on tšilli pärit Lõuna-Ameerikast, kuid täpne päritolukoht on endiselt vaidlusalune – arvatakse siiski, et tõenäoliselt Boliivia ümbruskonnast. Tšilli on üks vanemaid taimekultuure, mida inimkond on kasvatanud. Vanimad tšillileiud Lõuna-Ameerika asustatud aladelt on üle 8000 aasta vanad.

Tšilli levis kõigepealt Lõuna-Ameerikasse, siis Kesk-Ameerikasse ja sealt Põhja-Ameerikasse.

Tavaliselt eeldatakse, et tšilli tõi Euroopasse Christoph Kolumbus, aga Rootsist on avastatud varaseid leide tõenäoliselt Capsicum frutescens'i liigi tšillipaprikatest ja need pärinevad Kolumbuse-eelsest perioodist.

Näib, et nii viikingid kui ka teised uurimis- ja kauplemisreisidega tegelenud rahvad on tundnud paprikat vähemalt arstimina pea üle tuhande aasta.

Tšillipipra levik Aasiasse toimus tänu Portugali kauplejatele, kes – olles teadlikud selle kaubanduslikust väärtusest ja pikantsusest sarnaselt musta pipraga, edendasid tšillipipraga kauplemist Aasia kaubateedel. Tšillipipra juurutasid Indias portugallased 15. sajandi lõpupoole. 21. sajandi Aasia köögis on tšillipipar kasutusel üle kogu Aasia erinevate piirkondade.

Kasulikkus 
Tšillipaprikad on ühed vitamiinirikkamad viljad taimede seas, kuna nendes on rohkelt C- ja E-vitamiini, samuti A-provitamiine ja B-vitamiini. Kuivatatud tšillist on lausa 20% kasulikke kiudaineid. Suure karotenoidide sisalduse tõttu on tšilli antioksüdant. Samuti on tšilli põletust tekitavatel kapsaitsiinidel leitud tervist parandavaid omadusi mitmes uurimuses. Nimelt kapsaitsiinide mõju ergastab pindmist vereringet ja kiirendab ainevahetust, olles seega muuhulgas looduslik abivahend kaalus alla võtmisel. 

Kapsaitsiini kasulikke omadusi uuritakse jätkuvalt, näiteks uuritakse meditsiinis kapsaitsiini raviomadusi maohaavandi ennetamiseks ja raviks.

Tšilli sorte 
Tšillisorte teravuse järgi:

Tšilli kasutamine 
Tšillit kasutatakse nii vürtsina kui ka enesekaitse-gaasiballoonides. Tšilli käsitsemisel on põhjust vältida kokkupuudet näo, silmade, nina või suguelundite piirkondadega. Tšillis sisalduv kapsaitsiin põhjustab limaskestadel ja tundlikul nahal põletustunnet. Pärast tšilli käitlemist on kõige parem hõõruda käsi toiduõliga ja ning seejärel seebiga pesta – nii saab rasvlahustuva kapsaitsiini kätelt eemaldatud. 

Tšilli teravaim osa on vilja keskosas olev valge seina osa, kus asetsevad kapsaitsiini eritavad näärmed. Toidu valmistamisel saab seemned ja valge osa soovi korral eemaldada. Seemned ise ei ole tulised, isegi kui nende pinnal on teravust tekitavat kapsaitsiini. Seemneid võib muretsemata süüa, sest need ei põhjusta kõhuvalu, nagu tavalised paprika seemned. 

India põllumajanduspiirkondades kasutatakse Naga Morichi sordist valmistatud tšillipulbri ja mootoriõli segu piirdeaedade töötlemiseks, kuna niimoodi töödeldud kõispiirded on osutunud efektiivseks elevantide eemale peletamisel.

Kahjurid 
Tšilli kahjurid on osa putukaid sugukondadest Aleyrodidae, lehetäilised, Pseudococcidae, Thysanoptera, Tetranychus urticae ja Lygus rugulipennis ning mõned liblikaliigid ja mingil määral teod.

Lehetäid, kellele tšillipipar meeldib: Aphis craccivora, oa-lehetäi, Aphis gossypii, Aphis nasturtii, Aphis spiraecola, Aulacorthum solani, Macrosiphum euphorbiae, Myzus ascalonicus, Myzus ornatus, Myzus persicae, Neomyzus circumflexus, Protaphis middletonii, Rhopalosiphoninus latysiphon ning Rhopalosiphum rufiabdominale.

Tootmine 
2019 kasvatati terves maailmas 38 million tonni rohelist tšillipipart, millest Hiina kasvatas poole.

Galerii

Vaata ka 

 Maavitsalised
 Paprika
 Kibe paprika
 Pipar

Viited 

Köögiviljad