joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Nairi

Nairi oli assüüriakeelne nimi (KUR.KUR Na-i-ri või Na-'i-ru) hõimurühma kohta Armeenia mägismaal, ligikaudu nüüdse Türgi Vani ja Hakkâri rajooni alal. Enam-vähem kindlalt on see sama mis Mesopotaamia, hetiidi ja urartu allikaist tuntud Nihriya.

Nairi nimi esineb peaasjalikult 13.–12. sajandi allikais, kuid kohanimedes on seda ka hiljem kasutatud. Nii nimetati Vani järve assüüria tekstides "Nairi maa mereks" (tâmtu ša mât Nairi).

Pronksiaja kollapsi aegu 13.–12. sajandil eKr olid Nairi riigid küllalt tugevad, et seista vastu nii Assüüriale kui ka hetiitidele. Sealkandis toimus umbes 1230 eKr Nihriya lahing, milles kulmineerus hetiitide ja assüürlaste võimuvõitlus endise Mitanni riigi jäänuste pärast. 1114 eKr loetles Assüüria kuningas Tiglatpilesar I 23 alistatud Nairi kuningat; neist lõunapoolseim valitses Tummes, Urmia järvest edelas, ning põhjapoolseim Daiaenis. 10. sajandil eKr liideti Nairi Urartuga.

Etniline sugulus
Allikate nappus ei luba teha lõplikku järeldust Nairi hõimude etnilise koostise ja leviku kohta hilisema Urartu territooriumil. Albrecht Götze arvates tähistab nimi Nairi hurriite, seda seisukohta toetab teooria urartu ja hurri keele sugulusest

Nairi nimi nüüdisajal
19. sajandi lõpul hakkasid armeenia rahvuslased pidama Nairi hõime armeenlaste eellasteks, seepärast kasutati Nairi nime kirjanduses sageli Armeenia sünonüümina. Näiteks kandis Vahan Terjani 1916. aastal ilmunud luulekogu nime "Nairi maa", 1923. aastal kirjutas Jeghiše Tšarents Armeenia kohta satiirilise novelli "Nairi maa", kirjanik Hajastan Jeghiazarjan aga kasutas pseudonüümi Nairi Zarjan, asendades oma eesnime Hajastan (armeenia keeles "Armeenia").

Tänapäeval on Nairi (läänearmeenia Նայիրի, idaarmeenia Նաիրի) armeenlaste seas levinud nii mehe- kui ka naisenimena. Seda kannavad paljud ettevõtted ja kaubad, sealhulgas Yerevan Brandy Company toodetav brändimark ning Nairi staadion Jerevanis, kuid ka Venemaa armeenlaste kultuuriselts ning 1941–49 Süürias Aleppos ja 1950. aastaist 1989. aastani Liibanonis ilmunud armeeniakeelne kultuuriajakiri. Nairi nime kandis ka Nõukogude Liidus 1960.–70. aastail toodetud arvutiseeria.

Viited

Kirjandus
 Albrecht Götze, Hethiter, Churriter und Assyrer, Instituttet for Sammenlignende Kulturforskning, Serie A: Forelesninger XVII (Oslo, 1936).
 Warren C. Benedict, Urartians and Hurrians. Journal of the American Oriental Society 80/2, 1960, 100–104.
 Ralf-Bernhard Wartke, Urartu Das Reich am Ararat, Verlag Philipp von Zabern, Mainz/Rhein 1993
 A. G. Sagona, Matasha McConchie, Liza Hopkins (2004) "Archaeology at the North-east Anatolian Frontier", ISBN 90-429-1390-8

Selle artikli kirjutamisel on kasutatud ingliskeelseid artikleid :en:Nairi ja :en:Nairi (Armenian usages), saksakeelset artiklit :de:Henry Oldenburg ning venekeelset artiklit :ru:Наири (народ) seisuga 21. detsember 2011.

Välislingid
Tiglat-Pilesari raidkirjad
Nairi teatmeteoses "Reallexikon der Assyriologie"

Ajaloolised riigid
Armeenia ajalugu
Türgi
Herbert Aamisepp

Herbert Aamisepp (18. juuli 1903 Karilepa, Kloostri vald, Harjumaa – 22. mai 1942 Solikamsk) oli Eesti sõjaväelane (leitnant).

27. august 1929 – ülendatud nooremleitnandiks
19. veebruar 1934 – teenis 1. Soomusrongirügemendis, ülendatud leitnandiks
1. detsember 1934 – üle viidud Sõjavägede Varustusvalitsusse

Ta arreteeriti 27. veebruaril 1941 ja suri eeluurimisel või hukati.

Välislingid 
Ohvitseride andmekogu

Eesti soomusronglased
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1903
Surnud 1942
Henn Aavola

Henn Aavola (kuni 1937. aastani Leo Adler; 20. november 1909 Kooraste vald, Võrumaa – surmaaeg ja -koht teadmata) oli Eesti sõjaväelane (nooremleitnant, 1936).

Oli talupidaja Koorastes Ilumäe talus. Ta teenis Kaitseliidu Võrumaa malevas, oli Kaitseliidu Kooraste kompanii pealik. 24. veebruaril 1938 autasustati teda Kotkaristi kuldristiga. Oli aktiivne liige paljudes kohalikes seltsides: Kaagjärve karskustoimkonna üks asutajaid ja juhatuse liige, Kaagjärve lugemisringi juhatuse liige, Kooraste vabatahtliku tuletõrjeühingu juhatuse liige ja Isamaaliidu Kooraste osakonna juhatuse liige.

Pärast Eesti taasokupeerimist elas ta illegaalselt. Arreteeriti 19. veebruaril 1953, oli vangistuses Komi ANSV Intalagis. Vabastati 16. augustil 1955.

Tunnustus
Kotkaristi kuldrist, 1938
Raudristi II klass

Kirjandus

 "Lõuna-Eesti tegelaste biograafiad", Toimetanud A. Leetmaa ja J. Andreller, Kirjastus "SÕNA" Pärnus, 1938

Välislingid 
Ohvitseride andmekogu

Kaitseliidu Võrumaa maleva liikmed
Eesti tuletõrjujad
Kotkaristi kuldristi kavalerid
Raudristi kavalerid
Eesti represseeritud isikud
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1909
Surmaaeg puudub
Liblikas (Kivirähk)

"Liblikas" on Andrus Kiviräha 1999. aastal ilmunud fantaasiaromaan Estonia teatri algusaegadest.

"Liblika" minajutustaja on näitleja August Michelson (Mihkelsoo), peategelane näitleja ja tantsijatar Erika Tetzky. Kiviräha jutustuses on Erika Estonia teatri hing, liblikas tähistab metafoorina nii Erika Tetzkyt kui ka Estonia teatrit. Teatri poeesiale, fantaasiale ja vabadusele vastandub hall koer, kes Kiviräha sõnul "sümboliseerib surma ja reaalsuseprintsiipi", eluproosat selle kirjanduslikus tähenduses.

"Seega on Kivirähk reaktsiooniline romantik," kirjutab "Liblika" kohta kirjanik ja kriitik Mihkel Mutt. "Tema mälestusveste, ühtaegu travestialik ja groteskne, teisalt vanamoodsalt, häbelikult ja sümpaatselt humanistikke väärtustusi meelde tuletav, on õnnestunud teos, kus valitseb aine ja esituse haruldane kooskõla, nagu oleks see värvilaik tõepoolest ühekorraga tekkinud." "Tegu on puhta – rõhutan: puhta –, vaimustava blufiga, haarava raamatuga, mis ehk ei asenda teatriajalugu, aga ületab, ülendab selle," arvustas raamatut poetess Doris Kareva.

Vaatamata positiivsele vastuvõtule on "Liblikas" hiljem jäänud Kiviräha eestlust dekonstrueerivate romaanide "Rehepapp" ja "Mees, kes teadis ussisõnu" varju.

Raamat on ilmunud kirjastuselt Tuum kahes trükis (1999 ja 2007).

2013. aasta esietendus Estonia teatris romaani alusel kirjutatud samanimeline ooper.

Viited

Kirjandus
 Udo Uibo "Nagu näkineitsi higi" Eesti Ekspress (1999) 1. juuli, lk B13
 Ene Veiper "Liblikalend" Elukiri (1999) oktoober, lk 58
 Kalev Kesküla "Kivirähk kirjandussillana" Looming 7/1999, lk 1104–1106
 Toomas Haug "Paradise Lost Eesti moodi" (1999) – Rmt: Toomas Haug "Troojamäe tõotus" Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 2004, lk 311–318
 Toomas Haug "Eesti proosa 1999: väike teejuht" (2000) – Rmt: Toomas Haug "Troojamäe tõotus" Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 2004, lk 364–396

Välislingid 
 Mihkel Mutt "Väikeste fossiilide lend" Sirp, 21. mai 1999
 Doris Kareva "Luiskamise kaunist kunstist" Sirp, 21. mai 1999
 Jüri Pino "Liblikas. Kivirähkiga pik(nik)utamas" Postimees, 19. juuni 1999
 Lea Tormis "Liblikas lendab ajalukku" EPL
 Tiit Hennoste "Andrus Kivirähk"

Andrus Kiviräha teosed
Eesti romaanid
1999. aasta Eestis‎
1999. aasta kirjandusteosed
Mats Laarmann

Mats Laarmann (ka Mats Laarman; 8. veebruar 1873 Kaarli – 13. detsember 1964 Abja) oli Eesti vallakooliõpetaja, põllumees ja poliitik, II, III ja IV Riigikogu liige.

Laarmann sündis Halliste kihelkonnas, Kaarli koolimajas (kus tema isa ja vanaisa olid kooliõpetajad). Ta õppis Araku koolis ja aastatel 1883–1887 Halliste kihelkonnakoolis. Sai aastal 1893 Pärnus kihelkonnakooliõpetaja kutse.

Ta töötas 1889–1910 Kaarli vallakoolis õpetajana. Loobus aastal 1910 venestava koolipoliitika survel kooliõpetaja kutsest ja hakkas põllumeheks. Ta oli Sauga vallas 1910–1922 Ullaste mõisa rentnik ja aastast 1930 Kaarli vallas taluomanik. 1914–1917 võttis ta osa Esimesest maailmasõjast.

1923–1932 kuulus ta Põllumeestekogude esindajana II, III ja IV Riigikogusse. II Riigikogus kuulus ta hariduskomisjoni.

Laarmann oli Kaarli karskusseltsi Säde asutajaid, Viljandi ja Halliste Põllumeeste Seltsi ja Pärnu maavolikogu liige.

Aastal 1941 arreteeriti ta NKVD poolt, viibis asumisel Krasnojarski krais Tšelnokovos. Vabanes asumiselt 12. veebruaril 1958. Tagasi kodumaal olles töötas Rimmus arveametnikuna.

Ta kogus rahvapärimusi (peamiselt Halliste kohamuistendeid) ja uuris selle kogumise ajalugu (Jakob Hurda kaastööliste elu ja tegevust). Ta avaldas artikleid Olevikus, Postimehes ja Kajas.

Mats Laarmann maeti Halliste kalmistule.

Isiklikku 
Tema poolvend Otto Laarmann võttis suurtükiväeohvitserina osa Vabadussõjast.

Viited

Välislingid 
http://www.nlib.ee/html/expo/p90/p1/liikmed_2rk.html
http://www.nlib.ee/html/expo/p90/p1/liikmed_3rk.html
http://www.nlib.ee/html/expo/p90/p1/liikmed_4rk.html
 

Eesti õpetajad
II Riigikogu liikmed
III Riigikogu liikmed
IV Riigikogu liikmed
Põllumeestekogude poliitikud
Halliste kalmistule maetud
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1873
Surnud 1964
Peeter Hoppe

Peeter Hoppe (sündinud 25. oktoobril 1960 Tartus) on Eesti erusõjaväelane.

Peeter Hoppe alustas Kuperjanovi pataljonis rühmaülemana teenistust 1993. aastal. Hiljem oli ta sama pataljoni ülem. 2000–2002 teenis ta kaitseväe peastaabi operatiivosakonnas ning oli aastatel 2002–2005 maaväe staabi ülem. Ta on teeninud NATO ühendväejuhatuse staabis Brunssumis planeerimisosakonna jaoskonnaülemana.

15. detsembrist 2011 kuni 8. juulini 2013 oli Hoppe Kaitseväe Peastaabi ülem. Pärast sellest ametist lahkumist jätkas ta teenistust kaitseväe sõjalise esindaja ametikohal NATO operatsioonide väejuhatuses.

Peeter Hoppe saadeti erru 9. augustil 2016.

Auastmed

Tunnustused
2002  Kotkaristi V klassi teenetemärk

Viited

Välislingid
Kaitseväe Peastaabi ülem, brigaadikindral Peeter Hoppe

Eesti brigaadikindralid
Kaitseväe peastaabi ülemad
Kotkaristi V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1960
Kleisthenes

Kleisthenes (umbes 570 eKr – umbes 508 eKr) oli Ateena riigimees aristokraatlikust Alkmaioniidide suguvõsast. Kleisthenest peetakse demokraatliku korra aluspanijaks Ateenas.

Pärast türanni Hippiase kukutamist ja rahva poolehoiu võitmist alustas Kleisthenes 508 eKr esimesena maailmaajaloos demokraatlike reformide elluviimisega. Riigivõimu hakati teostama rahvakoosolekutel, kus hääletati olulisemate seaduste poolt ja valiti kõrgemad ametiisikud ja väejuhte. Igal rahvakoosolekul osales 5000 kuni 6000 meest.  

Nelja sugukondliku füüli ehk hõimu asemele loodi Ateenas kümme territoriaalset haldusüksust (neid nimetati endiselt füülideks), mida juhtisid omavalitsuslikud kogukonnad ehk deemosed. Buleed suurendati 500 liikmeni ning liisuvõtmise alusel kuulus sinna igast füülist 50 esindajat (nimetati prütaaniaks). Prütaania juht vahetus iga päev. Samuti loodi 10 strateegi ehk väepealiku kolleegium, mis sai kõrgeima võimu organiks. Seati sisse killukohus ehk ostrakism – rahvakoosolekul pani iga kodanik kirja ühe isiku nime, keda ta pidas demokraatia vastaseks. Häälteenamusega süüdimõistetu saadeti kümneks aastaks eksiili. Sageli kasutasid mitmesugused rühmitused killukohust oma poliitiliste konkurentide kõrvaldamiseks.

Viited

Vanakreeka poliitikud
Sündinud 6. sajandil eKr
Surnud 6. sajandil eKr
Mihkel Pill

Mihkel Pill (7. jaanuar 1884 Kuressaare küla, Tarvastu vald – 19. juuni 1951 Jõgeva) oli eesti põllumajandusteadlane ja sordiaretaja.

Mihkel Pill sündis Oina talu omaniku Peeter Pilli peres. Aastatel 1894–1895 õppis ta Kuressaare vallakoolis, 1895–1898 Tarvastu kihelkonnakoolis, 1898–1905 Tartu Reaalkoolis. Aastatel 1906–1916 õppis Tartu Ülikoolis botaanika erialal, kuid ülikool jäi ametlikult lõpetamata, sest tema põllumajandusalast diplomitööd ei võetud vastu. Alates 1906. aastast oli Eesti Üliõpilaste Seltsi liige.

Pärast isa surma 1909. aastal oli ta 1910–1911 vanematekodus talunik, 1912–1919 Eesti Põllumeeste Seltsi ja Põhja-Liivimaa Põllumeeste Keskseltsi seemnevilja toimkonna asjaajaja.

Ta abiellus 1914. aastal Marie Tomsoniga, neil sündis 1918. aastal tütar Ilme.

Aastatel 1919–1940 oli ta Eesti Seemnevilja Ühisuse asutaja ja juhatuse liige, 1920–1951 Eesti Sordiparanduse Seltsi Jõgeva sordikasvanduse juhataja.

1947. aastal sai ta põllumajandusdoktori kraadi. Alates 1946. aastast oli ta Eesti NSV Teaduste Akadeemia korrespondentliige.

Tunnustused
1945 Eesti NSV teeneline teadlane
1948 Stalini preemia

Kirjandus
Heino Kiik, "Dr. Mihkel Pill", Kirjastus "Valgus", 1968

Välislingid 
 
Reine Koppel: "Mihkel Pill – mees, kelle suurust on raske üle hinnata" 

Eesti põllumajandusteadlased
Eesti sordiaretajad
Eesti NSV Teaduste Akadeemia liikmed
Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmed
Eesti NSV teenelised teadlased
Sündinud 1884
Surnud 1951
Hülgepüük

Hülgepüük (ka hülgeküttimine, hülgejaht) on jahinduse haru, mis seisneb hüljeste küttimises. Ehkki tänapäeval on hülgepüük muutunud teisejärguliseks, on see paljude rahvaste jaoks pikka aega olnud traditsioonilise elulaadi tähtis osa.

Hüljeste levila ja eluviisi tõttu on hülgepüük olnud tähtis eelkõige põhjarahvaste seas piirkondades, kus meri talviti jäätub, mistõttu on võimalik küttida hülgeid lahvanduste lähedasel jääl. Nii on see inuittide jaoks olnud oluline elatusallikas kala- ja vaalapüügi kõrval. Eestis on hülgepüüki harrastanud peamiselt saarte elanikud, vähemal määral mandri rannarahvas. Tuntud on Kihnu ja Ruhnu rannarootsi hülgekütid.

Tänapäeval praktiseeritakse hülgepüüki eelkõige viies riigis: kõige ulatuslikumalt Kanadas (sealse hülgetööstuse suurim turg on Norra), seejärel Namiibias, Gröönimaal, Norras ja Venemaal. Paljud riigid on seevastu keelustanud nii hülgepüügi kui ka mereimetajate püügi laiemalt.

Hülgesaadustest on tarvitatud eelkõige nahka ja liha. Hülgepüügiks on pruugitud mitmesuguseid vahendeid sõltuvalt sellest, kas jahi käigus püütakse nahka kahjustustest hoida või mitte: harpuune, odasid, kirkasid, püsse, võrke jms.

Hülgepüüki on harrastud juba aastatuhandeid. Arvatakse näiteks, et Vahemere munkhüljeste arvukus kahanes inimtegevuse tulemusel oluliselt juba Rooma riigi ajal.

Vaata ka
Hülgevõrk
Hülgeõng
Hülgeoda
Käks
Hülgepüss
Vaalapüük

Viited

Kirjandust 
 Eesti kalanduse minevikust II, Stockholm: Eesti Kalurite Koondis

Jahindus
Lehternahkiselised

Lehternahkiselised (Thelephoraceae) on seente sugukond lehternahkiselaadsete seltsis.

Eestis on selle sugukonna süstemaatikat ja resupinaatseid lehternahkiselisi uurinud näiteks Tartu Ülikooli mükoloogia professor Urmas Kõljalg.

Perekonnad
Amaurodon – purpurkoorik (Eestis üks liik)
Caldesiella
Haplotrichum
Hydnodon
Hypochnus
Lenzitopsis
Phlyctibasidium
Polyozellus
Pseudotomentella – värdkoorik (Eestis 7 liiki)
Skepperia
Thelephora – lehternahkis (Eestis 12 liiki)
Tomentella – sametkoorik (Eestis 42 liiki)
Tomentellastrum
Tomentellopsis (Eestis 4 liiki)

Lehternahkiselaadsed
Šampinjonilaadsed

Šampinjonilaadsed (Agaricales) on seente selts kandseente hõimkonnas.

Seltsis on 33 sugukonda 413 perekonna ja kokku üle 13 000 liigiga (2008. aasta andmetel).

Sugukonnad
Agaricaceae – šampinjonilised
Amanitaceae – kärbseseenelised
Bolbitiaceae – torujalalised
Broomeiaceae
Clavariaceae – tõlvikulised
Cortinariaceae – vöödikulised
Cyphellaceae
Cystostereaceae
Entolomataceae – punalehikulised
Fistulinaceae – maksakulised
Hemigasteraceae
Hydnangiaceae
Hygrophoraceae – limanutilised
Hymenogastraceae
Inocybaceae – narmasnutilised
Lycoperdaceae – murumunalised
Lyophyllaceae
Marasmiaceae – nööbikulised
Mycenaceae
Mycenastraceae – hõlmikmunalised
Niaceae
Nidulariaceae – vakkseenelised
Omphalotaceae
Phelloriniaceae
Physalacriaceae
Pleurotaceae – servikulised
Pluteaceae – napsikulised
Porotheleaceae
Psathyrellaceae – psatürellilised
Pterulaceae
Schizophyllaceae
Squamanitaceae
Strophariaceae – värvikulised
Tricholomataceae – heinikulised
Tubariaceae
Typhulaceae

Määratlemata asendiga perekondi
Chondrostereum – ebanahkis
Panaeolina – koppelseen

Kandseened
Jutumärgid

Jutumärgid on paaris kirjavahemärgid, mida kasutatakse otsese kõne, tsitaadi või väljendi mitteotsese tähenduse eristamiseks tekstis.

Jutumärkidel on mitu tüpograafilist kuju, nt  [„ ”], [„ “], [” ”], [” “], [« »], [» «]. Eesti õigekeelsuse seisukohast on need võrdväärsed.

„Eesti õigekeelsussõnaraamatus ÕS 2018“ kasutatakse kuju „...“.

Vaata ka
ülakoma
koma

Viited

Välislingid 
Jutumärkide kasutamine (EKI teatmik)
Keelekaste: Juttu märkidest – jutumärkidest, Õpetajate leht, 16. mai 2014

Kirjavahemärgid
Leopold Potesil

Leopold Potesil (sündinud 13. mail 1935) on Austria endine poksija.

Potesil oli kokku neljakordne Austria meister - kergekaalus (kuni 60 kg)  aastatel 1952 ja 1953,  I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 1956. aastal ning II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) 1957. aastal.

Potesil osales kergekaalus (kuni 60 kg) 1952. aasta Helsingi olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 2. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 1956. aasta Melbourne'i olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas samuti 2. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja,

Potesil osales kergekaalus (kuni 60 kg) 10. Euroopa meistrivõistlustel (Varssavi, 1953), kuid kaotas 1. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Ta osales I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 11. Euroopa meistrivõistlustel (Lääne-Berliin, 1955), kuid kaotas 2. ringis oma kohtumise hilisemale kuldmedalivõtjale ja Euroopa meistrile Leszek Drogoszile (Poola) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Ta sai II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) 12. Euroopa meistrivõistlustel (Praha, 1957) hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedalivõtjale ja Euroopa meistrile Manfred Graussile (Lääne-Saksamaa). 

Potesil poksis aprillist 1958 kuni oktoobrini 1962 ning uuesti 3. septembril 1965. aastal elukutselisena. Ta osales kokku 34 kohtumisel ning võitis neist 26 (neist 8 nokaudiga), kaotas 4 (neist 3 nokaudiga) ja viigistas 4 kohtumist.

Viited

Välislingid
 
 

Austria poksijad
Sündinud 1935
Tšuangid

Tšuangid (tšuangi keeles bouxcuengh) on Hiina rahvas ja Guangxi põlisrahvas, kellest enamik elab Hiinas Guangxi Tšuangi autonoomses piirkonnas.

Arv
Tšuangide üldarv on 18 540 000 (2010), Neist elab Guangxi Tšuangi autonoomne piirkond 15 640 000 ja Yunnanis 1 620 000. Tšuange elab ka Hiinas Guangdongis, Guizhouis, Hainanis, Hunanis, Hebeis, Fujianis ja mujal. 2000. aasta rahvaloendusel loendati Hiinas 16 187 163 tšuangi, neist 14 207 143 elas Guangxis, 1 144 021 Yunnanis, 570 200 Guangdongis, 52 065 Guizhoues, 50 507 Hunanis, 23 559 Hunanis, 20 832 Hebeis, 18 998 Zhejiangis, 10 818 Fujianis, 8934 Jiangsues, 7824 Hubeis, 7322 Pekingis, 6905 Sichuanis ja 5642 Xinjiangis.

Keel
Tšuangid kõnelevad kami-tai keelte hulka kuuluvat tšuangi keelt. Keelel on mitu murret.

Religioon

Enamik tšuange on budistid või taoistid, ent on ka moismi järgijaid. Moism sisaldab esivanematekultust, maagiat, totemismi ja keerukat mütoloogiat.

Elatis
Tšuangid elavad troopilises vihmametsas, nende traditsiooniline tegevusala oli põllumajandus.

Tuntud tšuange
 Madame Xian, muistne tšuangi kangelane
 Nong Zhigao, muistne tšuangi kangelane
 Xiao Chaogui, muistne tšuangi kangelane
 Shi Dakai, muistne tšuangi kangelane
 Wei Changhui, muistne tšuangi kangelane
 Wei Baqun, väejuht
 Huang Xianfan, antropoloog, pedagoog ja ajaloolane
 Wei Quiqing, väejuht
 Li Ning, võimleja

Vaata ka
Bagui koolkond

Viited

Välislingid
hiina:Tšuangi muuseum
inglise:Yunnani tšuangid

Rahvad
Hiina
Mr. Lawrence

Mr. Lawrence (algselt  Merry Christmas Mr. Lawrence) on 1990. aastate alguses Mihkel Raua loodud ansambel, mis tegutses 2000. aastani.

Koosseis
Mihkel Raud - vokaal, kitarr
Urmas Kahk - kitarr
Antti Kammiste - klahvpillid
Toivo Nilson - bass
Toomas Leemets - trummid 
Märten Kross - kitarr(1991-1992)

Albumid 
Graffity revolution (1991)
Mr. Lawrence (1993)
Swing (1995)
Sitandspin (1999)
19 / 90-99 (2007)

Välislingid

Mr. Lawrence bändide andmebaasis

Eesti ansamblid
Jaak Rosenbaum

Jaak Rosenbaum (1. november (ukj) 1871 Kõo vald, Viljandimaa, Liivimaa – 2. aprill 1925 Solovetsi Eriorstarbeline laager, Arhangelski oblast, NSV Liit) oli Venemaa keisririigi ja Eesti ohvitser.

Jaak Rosenbaum sündis 1871. aastal Viljandimaal Kõo vallas, lõpetas 1901. aastal Vilno sõjakooli ja teenis pärast seda 179. Ust-Dvinski polgus roodu- ja pataljonikomandörina ning polguülema abina.

Kapten Jaak Rosenbaum osales Esimeses maailmasõjas ning teda autasustati 1914. aastal Georgi mõõgaga.
 

1917. aasta suvel ülendati Jaak Rosenbaum polkovnikuks. 

1917. aastal Eesti rahvusväeosade formeerimise ajal tuli Rosenbaum tagasi Eestisse ning määrati Eesti Tagavara Jalaväepataljoni ülemaks, kellena tegutses kuni 1918. aastani. 

1918. aasta aprillis siirdus Rosenbaum Venemaale, kus võttis osa Venemaa kodusõja lahingutest. Osales sõjategevuses Volgamaal ja Siberis Valgekaartlike armeede koosseisus, Volga rahvaarmees, siis admiral Koltšaki vägedes ning lõpuks parun Roman Ungern von Sternbergi väesalgas, teenides muuhulgas 7. Hvalõnski kütipolgu ülemana. 

Kodusõja lõppedes Rosenbaum vangistati nõukogude tšekaa poolt ning saadeti Solovetsi laagrisse Valge mere ääres, kus ta sunnitöölaagri haiglas 2. aprillil 1925 suri.

Teosed
"Näljas, alasti ja rahata: Kirjad Vene kodusõjast", Tallinn, Kirjastus Varrak, 1938
"Ohvitserina Vene armees", 2002, Kirjastus: EESTI AJALOOARHIIV, 286 lk ISBN 9985-858-31-x, ISSN 1406-3409

Välislingid
Eestlastest Georgi ordeni kavaleride elulood, Jaak Rosenbaum
Eesti tagavarapataljoni juhtkond, pilt Estonica.ee-st

Vilno sõjakooli vilistlased
1. Eesti jalaväediviisi koosseis
Venemaa keisririigi sõjaväelased
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1871
Surnud 1925
Land Hannover

Land Hannover oli osariik Loode-Saksamaal. See eksisteeris endise Preisimaa osariigi lõpetamise ja Alam-Saksi liidumaa asutamise vahel aastal 1946 ja pidas ennast aastal 1866 Preisimaa poolt annekteeritud Hannoveri kuningriigi järglaseks, nagu on näha ka riiklikest sümbolitest. Pärast Alam-Saksimaa asutamist Hannoverile mitme väiksema osariigi liitmisega jätkas Alam-Saksimaa Hannoveri sümbolite kasutamist.

Geograafia 
Land Hannover kattis endise Hannoveri kuningriigi territooriumi ilma nende osadeta, mis jäid Nõukogude okupatsioonitsooni. Seega sisaldab see suurema osa tänapäevasest Alam-Saksimaast.

Ajalugu 
Pärast Teist maailmasõda asutati Land Hannover Briti sõjaväelise valitsuse regulatsiooniga nr. 46 23. augustist 1946 "mis puudutab endise Preisimaa osariigi provintside lõpetamist Briti okupatsioonitsoonis ja nende taasloomist sõltumatute osariikidena". Selle esimene minister-president oli Hinrich Wilhelm Kopf.

Kuid 23. novembril 1946 kiitis Briti sõjaväeline valitsus heaks uue Alam-Saksi liidumaa loomise, ühendades Saksa juhtide õhutusel Land Hannoveriga Braunschweigi, Oldenburgi ja Schaumburg-Lippe. Hinrich Wilhelm Kopf arutas ka teisi Alam-Saksi liidumaa territoriaalseid võimalusi, sealhulgas Bremen ja Ostwestfalen-Lippe. 

Välja arvati Braunschweigile kuulunud idaalad, sealhulgas Blankenburgi kreis ja Calvörde eksklaav, samuti Helmstedti kreis, mis jäid Nõukogude tsooni ja ühendati Saksi-Anhalti liidumaaga, ning Hannoveri Amt Neuhaus, mis samuti asus Nõukogude-okupeeritud territooriumil ja ühendati Alam-Saksimaaga aastal 1993.

Lääne-Saksamaa
Valdur Roots

Valdur Roots (17. november 1936 Tallinn – 22. juuli 2011) oli eesti pianist ja klaveripedagoog.

Valdur Roots õppis muusikat Pärnus lastemuusikakoolis ja Tallinna Muusikakoolis. 1959. aastal lõpetas ta kiitusega Tallinna Riikliku Konservatooriumi. 

Valdur Roots suunati tööle Eesti NSV Riikliku Akadeemilise Meeskoori kontsertmeistriks, kus ta töötas 1982. aastani.

1967. aastast töötas ta Tallinna Riiklikus Konservatooriumis klaverikateedri vanemõpetajana, 1995. aastal sai Eesti Muusikaakadeemias professoriks. 2007. aastal sai ta Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia emeriitprofessoriks.

Tunnustus
1969 Eesti NSV teeneline kunstnik

Eesti pianistid
Eesti muusikapedagoogid
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia professorid
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia vilistlased
Eesti NSV teenelised kunstnikud
Vana-Pärnu kalmistule maetud
Sündinud 1936
Surnud 2011
Aivar Kokk

Aivar Kokk (sündinud 15. aprillil 1960 Jõgeval) on Eesti ettevõtja ja poliitik, Riigikogu XII, XIII ja XIV koosseisu liige. 2004–2009 oli ta Jõgeva maavanem.

Kokka on süüdistatud seotuses sundparteistamisega.

Elulugu 
Kokk sündis 15. aprillil 1960 Jõgeval. Lapsepõlv ja kooliaeg möödus Luual ja Palamusel. 1983. aastal lõpetas Tallinna Polütehnilise Instituudi ehitusinseneri-tehnoloogina.

Poliitiline tegevus 
1989. aastast on ta kuulunud Jõgeva vallavolikokku: aastatel 1989–2000, 2013–2017 ja taas 2017. aastast vallavolikogu liikmena, aastatel olnud 2002–2004 ja 2009–2011 volikogu esimees. Aastatel 2004–2009 oli ta Jõgeva maavanem.

2011. aastast kuulub erakonda Isamaa.

2011. aastal valiti Riigikogu XII koosseisu. Riigikogus on olnud maaelukomisjoni aseesimees ning kohalike omavalitsuste ja regionaalpoliitika toetusrühma esimees. 2015. aastal valiti Riigikogu XIII koosseisu, olles ühtaegu sotsiaalkomisjoni esimees ning kohalike omavalitsuste ja regionaalpoliitika toetusrühma esimees. 2016. aasta detsembris valiti majanduskomisjoni esimeheks. 2017. aasta veebruarist on Kokku riigireformi probleemkomisjoni liige, 2017. aasta juunist maaelukomisjoni esimees, 2022. aasta juunist Riigikogu rahanduskomisjoni esimees. 

Kuulub Eesti-Venemaa, Eesti-Hiina ja Eesti-Soome parlamendirühma. 

Erakondlikus plaanis on ta erakonna Isamaa volikogu ja eestseisuse liige ning on Isamaa Jõgevamaa piirkonna kontaktisik .

Tegevus ettevõtjana 
Kokk tegutseb 1991. aastast ettevõtjana. Kokku on ta asutanud 6 ja juhtinud 11 ettevõtet. 2019. aasta seisuga kuulub ta kolme ettevõtte juhatusse:

 Isamaa erakond MTÜ
 Eesti uisuliit MTÜ (asepresident)
 Jõgevamaa äriklubi MTÜ (asutaja)

Tunnustus 
 2004 Jõgeva valla aasta tegija
 2006 Ajalehe Maaleht "Aasta tera" 
 2006 Poola Vabariigi Kuldne teeneterist
 2007Jõgeva linna aumärk 
 2007 Mustvee linna aukodanik 
 2007 Päästeteenistuse kuldrist
 2008 Lõuna Politseiprefektuuri teenetemärk
 2015 Jõgevamaa Kuldrist 
 2020 Jõgeva valla vapimärk

Isiklikku 
Kokk on abielus ja tal on kolm tütart. Tema hobid on tervisesport, aiandus, fotograafia ja toiduvalmistamine.

Viited

Välislingid 

Ametlik veebileht
Aivar Kokk Riigikogu veebilehel
Riigikogulane kinkis kuluhüvitise eest koolidele pihlakaistikuid
Peeter Ernits. Aivar Kokk: Poodi minnes vaatan punaseid silte, Maaleht, 8. oktoober 2010
Dannar Leitmaa. Pätibande liitus IRL-iga riigikogulase Aivar Koka soovitusel, Eesti Päevaleht, 5. juuni 2012
"Terviseamet algatas koroonat levitanud Aivar Koka suhtes väärteomenetluse" ERR, 3. veebruar 2021

Eesti ettevõtjad
Isamaa ja Res Publica Liidu poliitikud
Jõgeva maavanemad
XII Riigikogu liikmed
XIII Riigikogu liikmed
XIV Riigikogu liikmed
Sündinud 1960
Vladas Mikėnas

Vladas Mikėnas (17. aprill 1910 Tallinn – 3. november 1992 Vilnius) oli Eestist pärit leedu maletaja, malekohtunik ja ajakirjanik, rahvusvaheline meister ja ausuurmeister males.

Isa oli Dvigateli tehases raamatupidaja. Malet hakkas mängima 14-aastasena. Esimene turniirivõit tuli 1927. a Tallinna Eesti maleseltsi juubeliturniiril. 1928. aastal tuli Tallinna meistriks. 1930. aastal võitis Mikėnas Eesti malemeistrivõistlused Tallinnas. 1931 jagas ta 2.–5. kohta esimesel Balti meistrivõistlustel males Klaipėdas, kus esikohale tuli Isakas Vistaneckis. Samal aastal emigreerus Mikenas Eestist Leetu. Leedus osales ta korduvalt meistrivõistlustel, võites need 1936. aastal; 1937 jäi ta madalale kohale, ent võitis Aleksandr Alehhinit. Mikėnas esindas Leedut viiel ametlikul ja ühel mitteametlikul maleolümpial.

Pärast Leedu annekteerimist Nõukogude Liitu 3. augustil 1940 osales Mikėnas septembris-oktoobris Moskvas NSV Liidu meistrivõistlustel, jagades 13.–16. kohta. Ta mängis korduvalt Nõukogude Liidu ja mitme liiduvabariigi meistrivõistlustel, tulles muuhulgas 1945. aastal Tallinnas 7. kohale ja kaotades Paul Keresele. 

1950. aastal, mil loodi rahvusvahelise meistri tiitel, anti see ka Mikėnasele. 1987 pälvis ta ausuurmeistri tiitli.

1985. aastal oli Mikėnas kohtunik maailmameistrimatšil Anatoli Karpovi ja Garri Kasparovi vahel.

Viited

Välislingid 
 

Ajakirjanikud
Leedu maletajad
Eesti maletajad
Eesti probleemmaletajad
Nõukogude Liidu malekohtunikud
Sündinud 1910
Surnud 1992
Keisririigi ringkonnad

Keisririigi ringkond (, mitmuses Circuli imperii; , mitmuses Reichskreise) oli Saksa-Rooma riigi territooriumide regionaalsete gruppide ühend. Ringkond loodi  peamiselt üldiste kaitsestruktuuride ja keiserlike maksude kogumise organiseerimise eesmärgil, kuid ka organiseerimise vahendina Riigipäeval ja Keiserlikus Riigikohtus.

Igal ringkonnal oli Ringkonnapäev, kuigi mitte iga Ringkonnapäeva liige ei saanud olla Riigipäeva liige.

Keisririigi ringkondade moodustamine 
Algselt moodustas 1500. aasta Augsburgi Riigipäev Keisririigi reformi osana kuus ringkonda:
 Baieri ringkond 
 Švaabi ringkond 
 Ülem-Reini ringkond
 Alam-Reini-Vestfaali ringkond
 Frankimaa ringkond
 Saksi ringkond

Algselt jäid Habsburgi dünastia ja kuurvürstide territooriumid ringkondadest väljapoole. Aastal 1512 organiseerisid Trieri ja Kölni Riigipäevad need maad nelja uude ringkonda:
 Austria ringkond, sealhulgas Maximilian I poolt päritud Habsburgide territooriumid
 Burgundia ringkond, sealhulgas Maximiliani viimase naise Marie pärand
 Ülem-Saksi ringkond, sealhulgas Saksimaa ja Brandenburgi kuurvürstkonnad
 Kuur-Reini ringkond, sealhulgas vaimulikud kuurvürstkonnad Mainz, Köln ja Trier ning ilmalik Kuurpfalz.

Silmas pidades Prantsusmaa üleskerkinud nõudmisi Maximiliani Burgundia pärandile, algatas 1512. aasta Riigipäev oma lõppaktis nime Saksa Rahvuse Püha Rooma Keisririik () ametliku kasutuse.

Kuigi keisririik kaotas mõned läänepoolsed territooriumid pärast Ühendatud Provintside lahkulöömist aastal 1581 ja seoses 1679. aasta Nijmegeni rahu järgse Prantsuse anneksiooniga, jäid kümme ringkonda suuresti muutumatuks kuni 1790. aastate alguseni, mil Prantsuse revolutsioonisõjad tõid kaasa olulisi muutusi Euroopa poliitilisel kaardil.

Ringkondadesse mittekuuluvad territooriumid 
Mitmed keiserlikud territooriumid jäid väljapoole ringkondi, näiteks:
 Tšehhi krooni maad (s.o. Tšehhi kuningriik ja Moraavia mark ning Kladsko krahvkond, Sileesia hertsogkonnad, samuti Ülem- ja Alam-Lausitz)
 Šveitsi Konföderatsiooni territooriumid, mis arvati aastal 1648 keiserlikust föderatsioonist vastavalt Vestfaali rahule välja
 keisririigi territooriumid Põhja-Itaalias: Mantua, Milano, Modena, Montferrat, Parma ja Toskana
 riigirüütlite territooriumid
 väiketerritooriumid, nagu:
 Montbéliard krahvkond
 Schmalkalden
 Jever 
 talupoegade vabariik Dithmarschen (kuni Holsteiniga liitmiseni aastal 1559)
 Vana-Liivimaa

Välislingid
 Keisririigi ringkonnad 16. sajandil Saksamaa ajaloolised kaardid

Saksa-Rooma riik
Tallinna Ülikooli Rakvere Kolledž

Tallinna Ülikooli Rakvere Kolledž on Tallinna Ülikooli kolledž Rakveres, Pikk tänav 40.

Kolledž avati 1. septembril 1999. Kooli rajamine Rakveresse oli piirkonna jaoks tähelepanuväärne sündmus, kuna sellega taaskäivitati Rakvere Õpetajate Seminarist alguse saanud õpetajakoolitus. Kolledž on kujunemas kaasaegse õpikeskkonnaga regionaalseks haridus- ja teaduskeskuseks, mille eesmärgiks on arendada õppe- ja uurimistegevust ning toetada piirkondliku arengu vajadusi.

2002. aasta. sügisest toimus õppetöö kolledži oma majas Rakvere vanalinnas. Õppetegevust alustati tolles hoones juba 1805. aastal Rakvere Kreiskooli rajamisega, kus õppisid teiste hulgas ka Friedrich Reinhold Kreutzwald ja Friedrich Robert Faehlmann.

Üliõpilaste kasutada olid kaasaegsed auditooriumid, arvutiklass ja raamatukogu iseseisvaks tööks ning kohvik lõõgastumiseks. Kolledžil oli välja kujunenud hea praktikabaaside võrgustik. Ladus koostöö oli ka linna raamatukogu, teatri ja rahvamajaga. Külastada sai kontserte, etendusi ja spordivõistlusi, mida üliõpilane sai sageli "letihinnast" taskukohasemalt.

2019. a kevadel lõpetas 20-aastase Tallinna ülikooli Rakvere kolledži viimane lend alushariduse pedagoogi ja sotsiaalpedagoogika eriala üliõpilasi. Ehkki Tallinna Ülikool kavandas leida hoonele kasutust, seisab 2021. a seisuga hoone kasutamata ja tühjana.

Välislingid
Kooli koduleht

Tallinna Ülikool
Rakvere koolid
Lahingus langenu

Lahingus langenu on sõjandustermin, millega märgitakse lahingus kaotatud isikut, kes saab lahingus kohapeal surma või sureb haavadesse või muudesse vigastustesse enne arstiabipunkti jõudmist. 

Kui sõjaväelane hukkub mõne muu teenistusülesande täitmisel, mitte lahingus, siis kasutatakse tema kohta mõistet ülesande täitmisel langenu.

Eesti sõjandusterminoloogias on üldjoontes samatähenduslikud väljendid – lahingus surmasaanu, surmasaanu, langenu – tunnistatud ebasobivateks, kuigi tavakeeles võidakse neid jätkuvalt selles tähenduses kasutada. Üldisemalt võib rääkida ka sõjategevuses või lahingutegevuses hukkunust.

Tegemist on liigitusega, mida kasutavad tavaliselt sõjaväelased inimohvrite, s.t vaenuliku jõu läbi oma vägedes aset leidnud surmajuhtumite tähistamiseks. Inglise keeleruumis tähistatakse lahingus hukkunut mõistega killed in action, mille ametlik lühend on KIA. Selle tähendusväli võib olla eestikeelsest sõjandusterminoloogiast kohati erinev. 

Ameerika Ühendriikide Kaitseministeeriumi järgi ei pruugi KIAks kuulutatu olla küll oma relvast tulistanud, on aga langenud vaenlase vaenuliku rünnaku tagajärjel. KIAdeks ei loeta neid, kes on hukkunud õnnetuse või mõne muu "mitte-vaenuliku" tegevuse või terrorirünnaku tagajärjel. KIA on kohaldatav nii rinde lahinguüksustele kui ka mere-, õhu- ja tugiüksustele. Sõjategevuses mingi konkreetse sündmuse ajal langenut tähistatakse † märgiga tema nime kõrval, märkimaks tema langemist selle konkreetse sündmuse käigus.

Lisaks eelöeldule, KIA tähistab kedagi, kes on tapetud sõjategevuses lahinguväljal, samas kui haavadesse surnu (inglise keeles died of wounds; lühend: DOW) on seotud kellegagi,  kes on jäänud elama kuni arstiabi saamiseni. NATOs on kasutusel ka DWRIA (surnud sõjategevuses saadud haavadesse; inglise keeles died of wounds received in action). Sõjaväelased ja ajaloolased on kasutanud traditsiooniliselt siiski esimest lühendit, KIAd.

Seotud väljendid 
 Missing in action, MIA – sõjategevuses teadmata kadunud
 Wounded in action, WIA – sõjategevuses haavatasaanud
 Prisoner of war, POW – sõjavang
 Tundmatu sõduri haud

Vaata ka 
 Rahvusvaheline humanitaarõigus

Viited

Sõjandus
Surm
Sõjaõigus
Tallinna Aleksandri Gümnaasium

Tallinna Aleksandri Gümnaasium oli aastatel 1872–1917 Tallinnas tegutsenud haridusasutus.

Tallinna Aleksandri Gümnaasium (vene k. Ревельская Александровская Гимназія) asus aadressil Vene turg 1, Vene turu põhjapoolsel küljel (tänapäeval Viru väljak 2) 1850. aastal ehitatud Rotermanni kaubamaja hoones, mille Tallinna Linnavalitsus omandas 1871. aastal ning avas hoones 31. mail esimese 3-klassilise venekeelse poeglastegümnaasiumi Eestis.

1914. aastal nimetati Riia õpperingkonna (Reveli) Tallinna Linna Kõrgem Algkool, Tallinna Aleksandri Gümnaasiumiks (vene k Ревельское высшее начальное училище Императора Александра I Благословенного).

Pärast Teist maailmasõda töötas selles hoones aastakümneid kutsekool, enne lammutamist oli see aga Tallinna Pedagoogilise Instituudi üks õppehooneid.

Gümnaasiumi direktoreid 
 1886–1891, Grigori Jantševetski
 1898 kolleegiumi assessor Pogodin
 1905 Pjotr Polsinski (Пользинский Петр Степанович)

Gümnaasiumi lõpetajaid 
 Julius Albert Borkvell
 Pärtel Haliste
 Martin Jervan
 Richard Jõgis
 Paul Kogerman
 Ernst-Carl-Johannes Limberg
 Johan Pitka
 Jaan Poska
 Harald Tummeltau
 Roman Ungern von Sternberg
 Tõnis Vares

Vaata ka 
 Tallinna Nikolai Gümnaasium
 Pärnu Aleksandri Gümnaasium
 Tartu Aleksandri Gümnaasium
 Riia Aleksandri Gümnaasium (1868–)

Viited

Välislingid 
 Hoone, kus 1872-1917 asus Tallinna Aleksandri Gümnaasium, kultuurimälestis nr 1187
 О. Хойнацкiй. "Двадцатипятилѣтiе Ревельской Александровской гимназiи. (1872-1897). Ревель 1897

Aleksandri Gümnaasium
Kersti Unt

Kersti Unt (sünninimi Kersti Tigane; sündinud 25. juunil 1950 Tartus) on eesti kirjandusteadlane ja tõlkija.

2005. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis teadusmagistrikraadi eesti kirjanduse alal tööga "Omakirjastuslikud väljaanded diskursiivsete muutuste kandjana nõukogude eesti kirjanduses".

Ta töötab Tartu Ülikoolis maailmakirjanduse lektorina.

Kersti Unt on inglise keelest tõlkinud teiste hulgas William Faulkneri, Thomas Hardy, Robert Louis Stevensoni, Salman Rushdie, Graham Swifti, David Lodge'i, Philip Rothi, Robert van Guliki, Gilbert Keith Chestertoni, Peter Ackroydi jt teoseid.

Tunnustus 

 2008 Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastapreemia (ilukirjanduslik tõlge võõrkeelest eesti keelde: William Faulkner "Absalom, Absalom" ja Cormac McCarthy "Tee")

Isiklikku 
Kersti Undi abikaasa oli kirjandusteadlane Jaan Unt. Nende lapsed on Marja Unt ning Jaan-Kristjan Unt.

Viited

Eesti kirjandusteadlased
Eesti tõlkijad
Sündinud 1950
Rein Agur

Rein Agur (sündinud 25. novembril 1935 Paides) on eesti lavastaja.

Ta on esimene Eesti nukuteatri lavastaja, kes on saanud akadeemilise nukuteatrialase hariduse: ta õppis Leningradi Riiklikus Teatri-, Muusika- ja Kinematograafia Instituudis (LGITMiK), mille lõpetas 1963. aastal nukunäitleja erialal. Samal aastal tegi ta Eesti NSV Riiklikus Nukuteatris oma esimese lavastuse, tuues lavale Oskar Liigandi nukunäidendi "Pardike Tuttpütt".

Rein Agur töötas Nukuteatris aastatel 1963–1966 lavastaja assistendina ning 1966–1981 ja 1992–1994 lavastajana. Aastatel 1981–1992 oli ta Nukuteatri peanäitejuht. 1994. aastast on vabakutseline.

Ta on loonud Nukuteatris üle 70 lavastuse. Tema 1960. aastate lavastused, milles võis märgata seniste trafarettide eiramispüüdu, olid tegelikult eelmänguks 1970. aastate plahvatuslikule väljundile sirmivaba nukuteatri näol.

Rein Agur tõi Eesti Nukuteatri ajaloos esimese lavastajana meie nukureaalsusse sügava kunstilise taotluse. Tema lavastustele on omane mängulisus, kujundlikkus, mitmetasandilisus, fantaasia, eri mängulaadide ja stiilide põimumine. Tema lavastused rajanevad enamasti "avatud mängule", kuid nii mõnigi kord pöördus ta ka traditsioonilise sirmiteatri poole. Nii mõnigi kord toimus teatrimäng mitmel tasandil, st kasutati "teater teatris" või "mäng mängus" lavalist väljendusvormi.

Rein Agur on olnud Eesti nukuteatris samasugune uuendaja nagu Evald Hermaküla, Jaan Tooming, Kaarin Raid ja Ingo Normet draamažanris.

Tunnustus 
 1971 Eesti NSV teeneline kunstitegelane
 1987 Eesti NSV rahvakunstnik
 2008 ASSITEJ Eesti Keskuse Tähelepanuteatri preemia pikaajalise loomingu eest
 2011 Salme Reegi nimeline auhind
 2022 Väikese Printsi tunnustusauhind pikaajalise silmapaistva töö ja panuse eest laste- ja nukuteatri arengusse

Lavastusi 
 "Punamütsike" 1973
 "Väike Illimar" 1975
 "Gulliver ja Gulliver" 1979
 "Pessi ja Illuusia" 1982
 "Suveöö unenägu" 1985

Viited 

Eesti teatrilavastajad
Sündinud 1935
Ferdinand Veike

Ferdinand Veike (13. november 1924, Saueaugu küla, Küti vald – 14. august 2015) oli eesti nukunäitleja, Eesti Riikliku Nukuteatri rajaja ja kauaaegne peanäitejuht.

Ferdinand Veike suunas ja juhtis aastakümnete eesti nukuteatri arengut ning koolitas mitme põlvkonna nukunäitlejaid ja -lavastajaid. 1962. aastal asutas Ferdinand Veike Eesti Riikliku Nukuteatri juurde Teatriühingu õppestuudio nukuosakonna ehk Nukuteatri õppestuudio. Stuudio õpilastest kujunes Eesti nukunäitlejate ja -lavastajate raudvara.
Eesti Riikliku Nukuteatri peanäitejuhina tõi Ferdinand Veike 29 aasta jooksul Nukuteatri lavale üle 80 lavastuse, kokku tõi Veike lavale üle saja lavastuse.
Erilise tuntuse saavutas Ferdinand Veike omaloominguliste Buratino-kavadega, mis said alguse 1955. aastal Eesti Raadios esitatud kuuldemängudest.

Ferdinand Veike sündis Küti vallas Saueaugu külas 13. novembril 1924 isatalu tagatoas pere kaheksast lapsest noorimana. Õppinud Viru-Jaagupi algkoolis aastatel 1932–1938, Jõhvi Keskkoolis aastatel 1938–1941, Rakvere Gümnaasiumis aastatel 1941–1942, Tallinna teatrikoolis 1942–1946, Ostrovski-nimelises Leningradi Teatriinstituudis režii erialal 1950–1951.

Ferdinand Veike töökohad teatrites enne Eesti Riiklikku Nukuteatrit: 1944–1948 tantsija, näitleja ja lavastaja Riiklikus Noorsooteatris; 1948–1951 näitleja, näitejuht ja lavastaja Tallinna Riiklikus Draamateatris.

Oma esimese nukulavastuse tegi ta 1948. aastal Draamateatris, tuues publiku ette Helmut Vaagi nukunäidendi "Reinuvader Rebane".

Kui Ferdinand Veike 1951. aastal Leningradist naasis, tehti talle Kunstide Valitsuse käskkirjaga ülesandeks moodustada Nukuteater. Veikest sai Eesti esimese iseseisva nukuteatri, mis tollal kandis nime Eesti Vabariiklik Nukuteater, esimene peanäitejuht. Nukuteatri kunstilist tegevust juhtis Ferdinand Veike kuni aastani 1980.

Ferdinand Veike suri 2015. aasta 14. augusti hommikul.

Tunnustus
 1949 Eesti NSV riiklik preemia
 1977 Eesti NSV rahvakunstnik
 2001 Valgetähe V klassi teenetemärk
 2008 Eesti Rahvuskultuuri Fondi elutöö tänuauhind 
 2014 Tallinna teenetemärk

Isiklikku
Ta oli Jaak Variku väimees.

Veike poeg Jaak Veike oli kinnisvaraärimees, kes tapeti 32-aastaselt 11. veebruaril 1998 .

Viited

Eesti näitlejad
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Pärnamäe kalmistule maetud
Sündinud 1924
Surnud 2015
Aleksei Budõlin

Aleksei Budõlin (sündinud 5. aprillil 1976 Tallinnas) on endine Eesti judomaadleja ja praegune judotreener. 

Ta on lõpetanud Tallinna Ülikooli kehakultuuri erialal 2013. aastal.

Pärast sportlaskarjääri oli ta 3 aastat Eesti juunioride judokoondise peatreener ning seejärel 4 aastat täiskasvanute koondise peatreener. Pärast peatreeneri ametikoha koondamist 2016. aasta sügisel otsis ta uut väljundit väljaspool Eestit. Jaanuarist 2017 töötab Aleksei Budõlin Šveitsi judokoondise treenerite meeskonnas. 2018. aasta seisuga töötab ta Šveitsi judokoondise peatreenerina.

Aleksei Budõlin on täiskasvanute tiitlivõistlustel võitnud kokku 8 medalit: olümpiamängudelt ühe, maailmameistrivõistlustelt kaks ja Euroopa meistrivõistlustelt viis. Lisaks on ta kaks korda tulnud Euroopa juunioride meistriks. Mitmesugustel turniiridel (World Cup, Grand Prix ja Grand Slam) on Aleksei Budõlin saavutanud 9 esikohta.

Alates lapsepõlvest treenis ta pikka aega Feliks Saakjani käe all. Viimastel sportlasaastatel juhendas teda Davor Vlaskovac.

Aleksei on Eestis juhendanud järgmisi sportlasi: Georgi Ladõgin, Aleksandr Marmeljuk, Jevgeni Salejev, Elnur Alijev, Grigori Minaškin. Viimasega koos jõuti Euroopa meistrivõistlustel pronksmedalini aastal 2016 ning osaleti Rio de Janeiro olümpiamängudel.

Muu spordiga seotud tegevus
Lisaks judole on Aleksei Eesti meister saalijalgpallis (2012) ja rannajalgpallis (2011) ning võitnud pronksmedali Eesti meistrivõistlustelt rannavõrkpallis (1996). 

Aleksei on üks Tallinnas tegutseva Spordiklubi Tanuki asutajaid.

Tunnustus
2002 Eesti Vabariigi spordipreemia (Euroopa meistriks tulemise ja maailmameistrivõistluste hõbemedali võitmise eest judos)

Isiklikku 
Tema vend Dmitri Budõlin on samuti endine judomaadleja. 

Aleksei on vabaabielus Ilona Tootsiga. Peres kasvab tütar Malena (2001) ja poeg Aleksander (2014).

Viited

Välislingid 
 

Eesti judokad
Eesti sambomaadlejad
Eesti Punase Risti III klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1976
Pedigree

Pedigree on 1993. aastal loodud Eesti industrial metal'i bänd.

Bändi 1994. aastal välja antud debüütalbumit "Mindclouds" peetakse esimeseks industriaalplaadiks Baltimaades.

Koosseis
 Bonne – laul, kitarr, programmeerimine, suupill
 Art Kleintan - trummid
 Karlis Kütt - bass, vokaal 
 Tiit - kitarr, programmeerimine

Endised bändiliikmed
 Kusta – kitarr, basskitarr , taustalaul (2010-2017)
 Maik – trummid, löökpillid (2012-2017)
 Sander Leivo – klahvpillid, programmeerimine, sämplimine (2003–2005)
 Ardo Kivi – kitarr, basskitarr, taustalaul (2003–2005)

Diskograafia
 Mindclouds (1994)
 Wake Up Kids (1994)
 Rossanakka (1995)
 Spite Rising (2000)
 Drug TV (2003)
 Growing Apart (2005)
 Ghosts and Corpses (2007)
 Skeletal (2009)
 Lucifer Boy (2010)
 Satanic Disappointment (2012)
Standard Sundown (2017) 
 Funeral Child (2020)

Viited

Välislingid
Pedigree Bandcamp
http://www.myspace.com/pedigree1
 
 https://www.facebook.com/officialpedigree/?fref=ts

Eesti ansamblid
 Industrial metal'i ansamblid
Martin Kupper

Martin Kupper (sündinud 31. mail 1989) on Eesti kettaheitja.

Ta lõpetas aastal 2008 Lasnamäe Üldgümnaasiumi, ta on õppinud Eesti Mereakadeemias.

Tema isiklik rekord on 14. märtsil 2015 Leirias heidetud 66.67.

2014. aasta Euroopa meistrivõistlustel Zürichis saavutas ta 9. koha tulemusega 60.89 ja 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel Amsterdamis 7. koha tulemusega 63.55.

17. juulil 2016 tuli ta esmakordselt Eesti meistriks. Tema parima heite pikkus oli 64.76.

2016. aasta suveolümpiamängudel Rio de Janeiros heitis ta isikliku rekordi lähedase tulemuse, 66.58, kuid jäi esimesena medalita.

Isikliku rekordi areng

Isiklikku
Isikuandmed:

Viited

Välislingid
 

Eesti kettaheitjad
Sündinud 1989
Anton Vaino

Anton Eduardovitš Vaino (vene keeles Антон Эдуардович Вайно; sündinud 17. veebruaril 1972 Tallinnas) on Venemaa diplomaat ja riigiametnik, alates 12. augustist 2016 Venemaa presidendi administratsiooni juht. 

Anton Vaino sündis hilisema EKP Keskkomitee I sekretäri Karl Vaino poja Eduardi perekonnas, olles nii isaliinis kui ka emaliinis eestlane, tema emaliinis vanavanaema oli Luise Valge.
   
2008. aastast on ta Venemaa Föderatsiooni 1. klassi tõeline riiginõunik.

Kõrghariduse omandas ta Venemaa välisministeeriumi Moskva riiklikus rahvusvaheliste suhete instituudis, mille lõpetas 1996. aastal. Ülikooli lõpetamise järel suunati ta tööle Venemaa saatkonda Jaapanisse Tōkyōsse, kus oli teenistuses 2001. aastani. Aastatel 2001–2002 töötas Anton Vaino Venemaa välisministeeriumi Aasia teises osakonnas.

Aastal 2002 siirdus ta tööle Venemaa presidendi administratsiooni, kus töötas eri ametikohtadel protokolliosakonnas. Muuhulgas oli Vaino 2004–2007 Venemaa presidendi Vladimir Putini protokolliülema asetäitja. Putini meeskonda jäi ta ka ajal, mil too täitis Venemaa peaministri kohuseid. Alates 2007. aastast töötas Vaino Venemaa peaministri administratsioonis, esmalt peaministri kantseleiülema asetäitjana, seejärel 2008–2011 peaministri protokolliülemana.

Detsembris 2011 määrati Anton Vaino Venemaa Föderatsiooni valitsuse aparaadi ülemaks, Venemaa Föderatsiooni valitsuse liikmeks, ministriks. Ta töötas sellel ametikohal kuni peaminister Vladimir Putini volituste lõpuni seoses tema tagasivalimisega presidendiks märtsis 2012.

2012. aastal asus Vaino jälle tööle Venemaa presidendi administratsiooni. Aastatel 2012–2016 töötas ta Putini administratsiooni asejuhina. 2016. aasta augustis nimetati ta Venemaa presidendi administratsiooni juhiks.

Viited

Kirjandus 
Helme, Mart. Anton Vaino saab Vene valitsusaparaadi juhina tulevikus tehtavaid otsuseid suunata. Delfi.ee, 28. detsember 2011.
Karl Vaino lapselaps sai Kremlis kõrgele kohale. Postimees.ee, 10. oktoober 2007.

Välislingid

Антон Вайно. Биография. Вести.Ru, 24. mai 2008.
Putin nimetas Anton Vaino kõrgesse ametisse, 22. mai 2012
Putini administratsiooni ülemaks määrati Karl Vaino pojapoeg, 12. august 2016
Антон Вайно: человек, который стоит за Путиным., tvrain.ru, 12 АВГУСТА 2016
Andrei Kuzitškin: "Anton Vaino - Kremli ümberkorralduste sümbol" Postimees, 16. august 2016
 Алеся Мароховская, Ирина Долинина, Дмитрий Великовский, Соня Савина, Катя Аренина. Чиновники и другие. istories, 3. oktoober 2021

Venemaa diplomaadid
Eestlased Venemaal
Sündinud 1972