Baieri hertsogkond

Baieri hertsogkond (saksa keeles Herzogtum Baiern) (907–1623) oli ainus hõimuhertsogkond Ida-Frangi riigi ja Saksa-Rooma riigi alguspäevadest, mis säilitas nii oma nime kui ka enamuse oma territoriaalsest ulatusest.

Saksa-Rooma keisrite reas oli ainult Ludwig IV (1328–1347) seotud hertsogkonnaga; Baieri oli enamasti opositsiooni tugipunkt, eriti Welfid aastatel 1070–1180. Viimases vastasseisus hertsog Heinrich Lõvi ja Hohenstaufenist keisri Friedrich I vahel oli Friedrich võidukas ja vabastas Heinrichi tema läänidest. Baieri läks siis Wittelsbachidele, kes hoidsid seda aastani 1918.

Vanem hõimuhertsogkond 

Vanema Baieri hertsogkonna juuri saab jälitada aastani 551/555. Kroonik Jordanes kirjutab oma teoses "Getica": "Švaabide alast idas olid bajuvaarid ja läänes frangid ..." Esimese hertsogkonna lõpuni põlvnesid kõik valitsejad Agilolfingite perekonnast. Baierlased koloniseerisid siis ala Nordgaust piki Naabi jõge (hilisem Oberpfalz) kuni Ennsini idas ja lõuna suunas üle Brenneri kuru Adige ülemjooksuni tänapäeva Lõuna-Tiroolis. Esimene dokumenteeritud hertsog oli Garibald, Frangi Agilolfingide võsu, kes valitses aastast 555 alates suuresti sõltumatu Merovingide vasallina.

Idapiiri muudatused toimusid idagermaani langobardide hõimu lahkumisel Pannoonia basseinist Põhja-Itaaliasse (568) ja avaaride edenemisel, samuti lääneslaavlaste tšehhide asumisel külgnevale territooriumile Böömi metsa taga umbes samal ajal. Umbes aastal 743 vasallistas Baieri hertsog Odilo slaavi Karantaania vürstid (kattub jämedalt hilisema Kärnteni margiga), kes küsisid temalt kaitset sissetungivate avaaride vastu. Suuresti sõltumatute Agilolfingi hertsogite residents oli siis Regensburg, endine Rooma keisririigi Castra Regina Doonau jõel.

Ristiusustamise ajal pani piiskop Korbinian enne aastat 724 aluse hilisemale Freisingi peapiiskopkonnale; Püha Kilian oli 7. sajandil misjonäriks Frangimaa territooriumil põhjas, mida siis valitsesid Tüüringi hertsogid, kus Bonifatius asutas aastal 742 Würzburgi piiskopkonna. Külgnevatel Alemannia (Švaabimaa) maadel Lechi jõest läänes oli Augsburgi piiskopkond piiskopi residents. Kui Bonifatius rajas aastal 739 Passau piiskopkonna, toetus ta kohalikele varakristlikele traditsioonidele. Lõunas asutas Püha Rupert aastal 696 Salzburgi piiskopkonna, ilmselt pärast hertsog Theodo II ristimist tema õukonnas Regensburgis, saades "Baieri apostliks". Aastal 798 lõi paavst Leo III Baieri kirikliku provintsi, kus Salzburg oli metropoliidi residents ning Regensburg, Passau, Freising ja Säben (hilisem Brixen) abipiiskopkonnad.

Karolingide riigis
Frangi riigi tõusuga Karolingide ajal peatati Baieri hertsogite autonoomia Merovingide all: Aastal 716 liidendasid Karolingid Frangimaa maad põhjas, mida varem haldasid Tüüringi hertsogid, kusjuures Würzburgi piiskopid saavutasid domineeriva seisundi. Läänes surus Karolingist majordoomus Karlmann maha viimase Alemannia mässu 746. aasta Cannstatti verekohtus. Viimane hõimuhertsogkond, mis aastal 788 liidendati, oli Baieri, pärast seda, kui hertsog Tassilo III oli püüdnud säilitada oma sõltumatust liidu abil langobardidega. Langobardide kuningriigi vallutamine Karl Suure poolt tähendas Tassilo langust, kes kukutati aastal 788. Baierit haldasid siis Frangi prefektid.

Noorem hõimuhertsogkond 

Oma 817. aasta Ordinatio Imperiiga püüdis Frangi keisri Karl Suure poeg ja järgmine keiser (814–840) Ludwig Vaga säilitada Karolingide impeeriumi ühtsust: kui keisrivõim pärast tema surma läks tema vanema poja Lothar I kätte, said nooremad vennad alluvad valdused. Ludwig Sakslane valitses isa süseräniteedi all samuti Frangi impeeriumi idaalu (peamiselt Baierit, alates 817. aastast ja aastast 825 kutsus Ludwig Sakslane end "Baieri kuningaks" territooriumil, millest oli saamas tema võimu keskus. 
Ida-Frangi riigis

Kui vennad lõpuks Frangi riigi pärilussõdade järel 843. aasta Verduni lepinguga keisririigi jagasid, Ludwig sai Ida-Frangi riigi kuningana (843–876) Reini jõest ida pool asuvad maa-alad: Baierimaa, Švaabimaa kuni Reini jõeni, Graubünden, Frangimaa, Saksimaa, Tüüringi, millest kujunes hiljem Saksamaa). Pärast oma trooniletõusmist ründas ta tagajärjetult naaber Suur-Määri riiki ning võitles rüüstavate viikingite ja madjaritega, kuigi ta suutis oma laialivalguvat riiki Reini ja Elbe jõe vahel koos hoida. Aastal 865 sundisid Ludwigi pojad teda oma riiki piki nende hertsogkondade piire jagama ja Ida-Frangi riigis (taas)loodi neli hõimuhertsogkonda: Švaabimaa (Alemannia), Frangimaa (endise Austraasia idaosa), Saksimaa ja Baieri. Ludwig Sakslase surmaga aastal 876 läks Baieri kuningatiitel ja külgnevad idaalad tema vanema poja Karlmanni kätte. Pärast oma isa surma valitsesid Ludwigi pojad ühiselt. Kui Lääne-Frangi riigi Charles II Paljaspea aastal 877 suri, siis seoses Lääne-Frangi riigi nõrgenemisega sai Karlmann Itaalia kuningaks (877–879). Karlmann sai aastal 879 insuldi ja töövõimetuna andis Baieri (sealhulgas Kärnteni markkrahvkonna) Ludwig Nooremale, samas Karl Paks sai Itaalia krooni, et Karlmannil seaduslikke pärijaid polnud, jagati tema valdused tema vendade vahel. Karl Paks sai Itaalia krooni ja seoses sellega krooniti ta aastal 881 Frangi keisriks, kui Karl III. Pärast Ludwig Noorema surma sai Karl ka kogu Ida-Frangi riigi ainuvalitsejaks ja aastal 884 nimetati kohaliku aadli poolt isegi Lääne-Frangi riigi kuningaks. Tema püüetele taasühendada kogu frankide riik mõjus üha enam tema kõrge iga. 887. aasta Riigipäeval Treburis sunniti ta lõpuks tagasi astuma. Peamine niiditõmbaja Karli ametist kõrvaldamise taga oli Arnulf Kärntenist (850–899), Karlmanni vallaspoeg.

Karlmanni abieluväline laps Arnulf sai endale Kärnteni margi. poeg, Ida-Frangi kuningas ning 896–899 ka Frangi keiser Kärnteni Arnulf kerkis esile endistel Karantaania maadel, tagades Kärnteni margi valduse seoses oma isa surmaga aastal 880, kui ta pärast Baieri kuningriigi minemist tema onu Ludwig Noorema kätte sai ta aastal 880 tiitli Kärnteni hertsog. Peamiselt tänu baierlaste toetusele oli Arnulf aastal 887 edukam Frangi keiser (879–887) Karl III vastu ja tagas järgmisel aastal enda valimise Saksa kuningaks ja sai aastal 887 Ida-Frangi riigi kuningaks (887–899). Kärnten ja Baieri olid tema võimu aluseks, Regensburg tema valitsuse asukohaks.

Aastal 899 läks Baieri, Kärnteni Arnulfi surma järel 6-aastase Ludwig III Lapse kätte, kelle valitsemise ajal toimusid jätkuvad ungarlaste rüüsteretked. 900. aastal rüüstas üks ungarlaste vägi rängalt Baieri hertsogkonda, aga teise suutsid markkrahv Liutpold ja Passau piiskop Richeri väed puruks lüüa. 901. aastal laastasid ungarlased Kärnteni marki. 904. aastal kutsusid sakslased ungarlaste vaimse juhi Kurszáni, kes oli Árpádi kaasvalitseja, läbirääkimistele, kuid mõrvasid ta kogu kaaskonnaga, misjärel Árpád sai ungarlaste ainuvalitsejaks. 906. aastal rüüstasid ungarlased kahel korral Saksimaad ja 907. aastal andsid nad baierlastele ränga hoobi, tappes ka markkrahvi Liutpoldi.

Ludwig III Laps proovis sõjaväge ka ise juhtida, aga tema vägi löödi Pressburgi (Bratislava) all 5. juulil 907 Pressburgi lahingus puruks. Ludwig III Lapse valitsemise ajal valitses Scheyerni krahv Luitpold, kes omas suuri Baieri valdusi, kagupiiril Baieri kaitseks loodud Kärnteni marki. Luitpold suri suures Pressburgi lahingus, kuid tema poeg Arnulf, hüüdnimega Halb, koondas hõimu riismed liitu ungarlastega ja sai aastal 911 baierlaste hertsogiks, ühendades Baieri ja Kärnteni oma võimu alla. Pärast markkrahv Luitpoldi kaotust 907. aasta Pressburgi lahingus olid kõik Baieri Idamargi (marchia orientalis) Ennsi jõe tagused Ida-Frangi maad kaotatud. Luitpoldi poeg Arnulf Halb sai hertsogitiitli, saades esimeseks Baieri hertsogiks Luitpoldingi dünastiast.
, Luitpoldingid
Saksa kuningas Konrad I ründas edutult Arnulfit, kui viimane keeldus tunnistamast tema kuninglikku ülemvõimu. 908. aastal käisid ungarlased rüüsteretkel Saksimaal ja Tüüringis ning 909. aastal käisid ungarlased koguni Švaabimaal ja Ülem-Burgundias. Karolingide valitsemine Ida-Frangi riigis lõppes aastal 911, kui Arnulfi poeg, kuningas Ludwig III Laps, suri pärijateta. Keskvõimu katkemine viis Saksa hõimuhertsogkonnad uuele tugevnemisele. Idamark jäi ungarlaste poolt okupeerituks ja Pannoonia maad olid lootusetult kadunud.

Saksi dünastia 

Sellest hoolimata oli Baieri hertsogite enesekindlus pidevaks vaidlusküsimuseks äsjaloodud Saksamaa kuningriigis: hertsog Arnulfi poeg Eberhard kukutati Saksa kuninga Otto I poolt aastal 938; tema järglaseks sai tema noorem vend Berthold. Aastal 948 tagandas kuningas Otto lõplikult Luitpoldingid ja pani Baieri hertsogiks oma noorema venna Heinrich I. Viimase hertsogi Bertholdi alaealiselt pärijalt Heinrich III-lt peteti välja Baieri pfaltskrahvi amet. Luitpoldingite viimane katse võim taastada, ühinedes kuningas Otto poja, Švaabimaa hertsogi Liudolfi mässuga, purustati aastal 954.
, Saksi dünastia
Aastal 952 sai hertsog Heinrich I ka Itaalia Verona margi, mille Otto I hõivas Itaalia kuningas Berengar II-lt. Tal oli ikka veel tegemist ungarlaste ohuga, mida ei kõrvaldatud kuni kuningas Otto võiduni 955. aasta Lechfeldi lahingus. Ungarlased taganesid Leitha ja Morava jõe taha, hõlbustades sakslaste ittaasumise teist lainet tänapäeva Alam-Austria, Istria ja Kraini aladele. Aastal 955 alustas Saksamaa kuningas Otto I tagasivallutust võiduga 955. aasta Lechi lahingus. Aastaks 952 liidendati Baierisse (Krain, Kärnten, Istria ja Verona).

976. aastal kukutas keiser Otto II oma mässulise nõo, Saksi kuningliku dünastia kõrvalharu Baieri hertsog Heinrich II Riiaka ja tekitas Baieri üldise ümberkorraldamise ajal pärast mässu endise Pannoonia margi territooriumile uue marcha orientalise ja rajas endisel Baieri territooriumil Kärnteni hertsogkonna. Ta nimetas markkrahviks Babenbergi dünastiast krahvi Leopold Hiilgava tema toetuse eest endale. Kärnteni hertsogkonna andis endisele Luitpoldingist pfaltskrahvile Heinrich III-le, kellest sai ka Verona markkrahv. Kuigi Heinrich II leppis aastal 985 ära keiser Otto lese Theophanoga ja sai tagasi oma hertsogkonna, vähenes Baieri hertsogite võim veelgi seoses Frangimaa Babenbergide tõusuga, kes valitsesid Austria markkrahvidena (Ostarrichi).

Welfi dünastia 

Viimane Saksi dünastiast Baieri hertsogi, Heinrich II Riiaka poeg Heinrich III, valiti roomlaste kuningaks aastal 1002. Erinevatel aegadel valitseti hertsogkonda Saksa kuningate poolt personaalunioonis, täideviivate sõltuvate hertsogite poolt või isegi keisri poegade poolt, Heinrichi Saali järglaste poolt säilitatud traditsioon. See periood nägi paljude aristokraatlike perekondade tõusu, nagu Andechsi krahvid või Wittelsbachid. Aastal 1061 läänistas leskkeisrinna Agnes hertsogkonna Saksi krahvile Otto von Northeimile (Otto II). Sellele vaatamata hõivas tema poegkuningas Heinrich IV taas hertsogkonna petlikel põhjustel, andes hertsogkonna Welf I-le, mis viis lõpuks 1073. aasta Saksi mässuni.

Heinrich andis Baieri Verona markkrahvliku Este dünastia ja Welfide eelkäija võsu Welfi hoolde. Welf I läks seejärel kuningas Heinrichiga tülli ja jäeti hertsogkonnast 19 aastaks ilma, sel ajal haldas seda Saksa kroon otse. Welf I taastas hertsogkonna aastal 1096, ja tema järglased olid tema pojad Welf II ja Heinrich Must (1120–1126) – viimase järglane oli tema poeg Heinrich Uhke (1126–1138), kellest sai ka Saksimaa hertsog. dünastia valitses hertsogkonda vahelduvalt järgmised 110 aastat. Alles Welfide hertsogivõimu loomisega aastast 1070 Heinrich IV poolt oli seal Baieri hertsogite taasteke. Seda perioodi iseloomustab investituuritüli keisri ja paavsti vahel. See tugevdas Welfide võimu paavsti seisukoha toetamise poolel olles.

Konflikt Švaabi Hohenstaufeni dünastiaga kuninga valimisel viis Hohenstaufeni Konrad III kuningaks valimiseni, kuid Baieri anti aastal 1139 Babenbergidele.

Hohenstaufenist Friedrich I Barbarossa püüdis Welfidega leppida ja andis aastal 1156 Welfide Saksimaa hertsogile Heinrich Lõvile tagasi Baieri, ilma Marcha Orientaliseta. Lahutatud Marcha Orientalis oli Babenbergide uus eriõigustega hertsogkond hilisema Austria (Ostarrichi) tuumikuks. Heinrich Lõvi asutas arvukalt linnu, sealhulgas Müncheni aastal 1158. Münchenist sai Baieri hertsogi residents 1255. Oma tugeva seisundi kaudu kahe hertsogkonna, Saksimaa ja Baieri valitsejana läks ta konflikti Friedrich I Barbarossaga.

Aastal 1173 läänistas Hohenstaufenist keiser Friedrich I Barbarossa Istria marki Baieri Andechsi aadliperekonnale, kes liitis selle oma Merania hertsogkonnaga. Aquileia sai Istria tagasi aastal 1209, kui Andechsi markkrahvid pandi riigivande alla väidetava osavõtu tõttu Saksa kuninga, Friedrich Barbarossa poja, Švaabi Philippi mõrvamisest.

Heinrich Lõvi keeldus abistamast keisrit Itaalia sõjakäigus. Selle ja Heinrich Lõvi soovi tõttu saada ka Saksa-Rooma riigi kuninga- ja keisrikrooni tekkis Heinrich Lõvil konflikt Saksa-Rooma riigi keiser Friedrich Barbarossaga, aastatel 1178–1180 toimus tema vastu protsess, milles aga Heinrich Lõvi kohtu ette ei ilmunud, mistõttu ta pandi riigivande alla ja 1180. aastal kuulutas keiser Friedrich Barbarossa ta lindpriiks ning võttis temalt Baieri, Braunschweigi ja Saksimaa valitsemisõiguse. Aastatel 1180–1181 toimus kodusõda Heinrich Lõvi ja keisri Friedrich Barbarossa vahel. Heinrich Lõvi alistus Friedrich I Barbarossale, kes tagastas talle Braunschweigi valdused. Aastal 1181 tükeldati vana Saksimaa hertsogkond Gelnhauseni riigipäeval paljudeks väikesteks osadeks. Baieri hertsogkonna ja territooriumi andis Friedrich I Barbarossa Wittelsbachi dünastiast Otto I-le, Steiermargi eraldamisega eraldi Steiermargi hertsogkonnaks aastal 1180 jõudis noorem hõimuhertsogkond lõpule.

Keisririigi osariik 

Aastatel 1180–1918 olid Wittelsbachid Baieri valitsejad kui hertsogid, hiljem kuurvürstid ja kuningad. Kui pfaltskrahv Otto VI Wittelsbachist sai aastal 1180 Baieri hertsog Otto I, oli Wittelsbachi varakamber pigem tühi. Järgnevatel aastatel kasvas see märkimisväärselt ostude, abielude ja pärandite kaudu. Uusi omandatud maid ei antud enam lääniks, vaid hallati teenijate poolt. Samuti surid võimsad perekonnad, nagu Andechsi krahvid, sel perioodil välja. Otto pojale Ludwig I Wittelsbachile läänistati aastal 1214 Reini pfaltskrahvkond.

Kuna erinevalt paljudest tol ajal valitsenud dünastiatest ei olnud Wittelsbachi dünastias esmasündinu pärimiseelistust, jagati aastal 1255 maa Ülem-Baieriks koos Pfalzi ja Nordgauga (pealinn Münchenis) ja Alam-Baieriks (residentsidega Landshutis ja Burghausenis). Ka tänapäeval on eraldusjoon Ülem- ja Alam-Baieri vahel (Regierungsbezirke).

Aastal 1253 jagati Baieri seoses Otto II surmaga tema poegade vahel. Heinrich XIII sai Alam-Baieri (1253–1290) ja Ludwig II Ülem-Baieri (1253–1294) hertsogiks. Kuni 16. sajandi alguseni jagati territooriume sageli vendade vahel, mis tegi hertsogite loendamise raskeks.

Alam-Baieris järgnesid Heinrich XIII-le tema kolm poega Otto III, Ludwig III ja Stephan I, kes valitsesid ühiselt. Otto III järglane ühises hertsogkonnas oli tema poeg Heinrich XV. Stephani järglased olid tema pojad Otto IV ja Heinrich XIV (Alam-Baieri hertsog 1310–1339). Heinrich XIV poeg oli Johann I Laps, Alam-Baieri hertsog 1339–1340.

Ülem-Baieris järgnesid Ludwig II Range-le (1253–1294) tema pojad Rudolf Lobiseja (Baieri hertsog ja pfaltskrahv (1294–1317)) ja Ludwig IV (1294–). Viimane valiti aastal 1314 Saksamaa kuningaks.

Pärast Johann I surma aastal 1340 ühendas Ludwig IV Baieri hertsogkonna. Ülem-Baieri hertsogid olid ka Reini pfaltskrahvid. Aastal 1329 vabastas Ludwig IV Reini Pfalzi, sealhulgas Baieri Ülem-Pfalzi Rudolf I poegadele. Ülem-Pfalz taasühendati Baieriga aastal 1623, Alam-Pfalz aastal 1777.

Vaatamata uuele jagunemisele pärast lühikest taasühendamisaega saavutas Baieri uusi võimukõrgusi Baieri hertsogi ja Saksa-Rooma keisri Ludwig IV-ga, kellest sai aastal 1328 esimene Wittelsbachist Saksa-Rooma keiser. Ludwig suutis oma valitsusajal ühendada Baieri hertsogkonna, mis varem oli jagunenud laiali mitme Wittelsbachi suguvõsa haru vahel. Äsjaomandatud alad Brandenburgilt (1323), Tiroolilt (1342), Madalmaade provintsid Holland, Zeeland ja Friisimaa ning Hainaut (1345) kaotati siiski tema järglaste poolt.

Aastatel 1349–1503 leidis aset Baieri teine jagunemine. Aastal 1349 jagasid Ludwig IV kuus poega Baieri taas Ülem- ja Alam-Baieriks. Aastal 1353 jagati Alam-Baieri Baieri-Landshutiks ja Baieri-Straubingiks. Ülem-Baieri jagati Baieri-Straubingi ja Baieri-Landshuti vahel aastal 1363. Pärast Stephan II surma aastal 1392 jagati Baieri-Landshut kolmeks hertsogkonnaks, Johann II sai Baieri-Müncheni, Friedrich sai väiksema Baieri-Landshuti ja Baieri-Ingolstadtis valitses Stephan III.

Tirool langes 1369 Schärdingi lepinguga Habsburgidele; Brandenburgis järgnesid Luksemburgid 1373 ja Madalmaade krahvkonnad langesid Burgundiale aastal 1436. Pavia lepinguga aastast 1329 jagas keiser Ludwig omandi Pfalzi piirkonnas Reini Pfalzi ja hilisema niinimetatud Ülem-Pfalzi vahel. Seega kaotati ka Pfalzi kuurvürsti ametikoht. Aastal 1777 Baieri ja Pfalz taasühendati. Domineerimise piiride tunnistamisega Baieri hertsogi poolt 1275. aastal jõudis Baieri Salzburgi asendamine lõplikku faasi. Kui Salzburgi peapiiskop andis aastal 1328 välja oma maa seadused, muutus Salzburg suuresti sõltumatuks osariigiks Saksa-Rooma riigis.

14. ja 15. sajandil jagunesid Ülem- ja Alam-Baieri korduvalt. Pärast 1392. aasta jagamisi oli neli hertsogkonda: Alam-Baieri-Straubing, Alam-Baieri-Landshut, Baieri-Ingolstadt ja Baieri-München, mille hertsogid sageli üksteise vastu sõdisid. Baieri-Müncheni hertsog Albrecht IV ühendas Vana-Baieri taas 1506 pärast Landshuti laastamist 1504/05. Esmasünniõiguse aktiga lõpetas ta jagamised. Siiski kaotati algsed Baieri haldusüksused Kufstein, Kitzbühel ja Rattenberg Tiroolis aastal 1504.

Vaata ka 
 Baieri kuningriik
 Baieri valitsejate loend

 
Austria keskaeg

de:Geschichte Bayerns#Das jüngere baierische Stammesherzogtum