joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Žyžma

Žyžma või Žõžma on jõgi Leedus ning Valgevenes, Gauja parempoolne lisajõgi. Valgevene keeles on jõe nimi Жыжма, vene keeles Жижма (Žižma), leedu keeles aga Žižma.

Jõe pikkus on 82 km ja valgla on 584 km². Jõe lang on 0.8 m/km.

Žyžma algab Leedust Vilniuse maakonnast Šalčininkai rajoonist. Valgevene territooriumil läbib jõgi Hrodna oblasti Voranava, Lida ja Iŭje rajoone. Iŭje rajoonis suubub ta Gauja jõkke. Jõesängi on maaparandustööde käigus 27.4 kilomeetri ulatuses õgvendatud.

Jõe kaldal asub Hajciuniški küla.

Nemunase jõgikond
Leedu jõed
Valgevene jõed
Tõnu Kõiv

Tõnu Kõiv (sündinud 4. detsembril 1968 Rakveres) on endine Eesti poliitik.

Ta lõpetas aastal 1987 Rakvere 3. Keskkooli. Ta õppis Audentese ülikoolis ärijuhtimist. 

Kuulus 1997–1999 ja 2002–2004 Rakvere linnavolikokku. Oli 1999–2003 Riigikogu liige (Rahvaerakond Mõõdukad). 2001. aastal oli Kõiv pärast Mihkel Pärnoja tagasiastumist üks majandusministri kandidaate. Kõiv oli konservatiivse Eesti Rahvaerakonna liige ja töötas Rahvaerakonna kantselei juhatajana, selle ühinemisel Mõõdukatega sai Rahvaerakonna Mõõdukad liikmeks, töötas 1999. aasta lõpust kuni 2003. aastani erakonna peasekretärina. 

Ta töötas mitme spordiorganisatsiooni juhatuses. 

Aastatel 2003–2010 töötas ASi Eesti Elektronpost tegevdirektorina.

Allikad 
http://entsyklopeedia.ee/artikkel/k%C3%B5iv_t%C3%B5nu
http://ekspress.delfi.ee/news/paevauudised/sotside-endise-peasekretari-sigadused-matsiti-kinni.d?id=66351968
http://ekspress.delfi.ee/news/paevauudised/kuidas-tahtis-sots-vargil-kais-ja-politsei-kaest-paases.d?id=66755649

Eesti poliitikud
IX Riigikogu liikmed
Sündinud 1968
Gauja (Nemunas)

Gauja on jõgi Leedus ning Valgevenes, Nemunase parempoolne lisajõgi. Valgevene keeles on jõe nimi Гаўя (Haŭja, transkribeerituna Gavja), vene keeles Гавья (Gavja), leedu keeles aga Gauja.

Jõe pikkus on 100 km ja valgla on 1680 km². Jõe langus on 74,7 m ja lang on 0.9 m/km.

Gauja jõgi algab Leedust Vilniuse maakonnast Šalčininkai rajoonist Ašmiany kõrgustikult. Leedu territooriumil voolab jõgi 32 kilomeetrit; seal suubub temasse ka esimene suurem lisajõgi Verseka. Edasi läbib Gauja Hrodna oblasti Iŭje rajooni, seal asub jõe kaldal ka Žamysłaŭl. Suurimaks lisajõeks on parempoolne lisajõgi Žyžma.

Nemunase jõgikond
Leedu jõed
Valgevene jõed
Hemorraagiline palavik

Hemorraagilised palavikud (ka hemorraagilised viiruspalavikud, viiruslikud hemorraagilised palavikud; ladina keeles ainsus febris haemorrhagica, mitmus febres virales haemorrhagicae; lüh VHF) on koondnimetus teatud palavikuga kulgevate viirushaiguste kohta.  

Hemorraagilisi palavikke iseloomustavad väga suur nakatamisvõime, täppverevalumid, veresoonte kahjustumise tagajärjel tekkinud verejooksud, šokk ja suur suremus. 

Hemorraagilise palavikuga kulgevate haiguste põhjustajateks peetakse, harilikult mitmete lülijalgsete või näriliste kaudu inimestele levitatavaid, sugukondadesse Arenaviridae, Bunyaviridae, Filoviridae, Flaviviridae ja Togaviridae liigitatud viiruseliike.

Hemorraagiliste palavike peiteaegades, nakkusteedes ja sümptomites ning ravis esineb varieeruvusi.

Bunyaviridae

Inimestel hemorraagilist palavikku põhjustav Bunyaviridae viirus on Severe fever with thrombocytopenia syndrome (SFTS).

Filoviirused

Inimestel hemorraagilist palavikku põhjustavad filoviirused on 
Ebola viirus – põhjustab Ebola viirushaigust;
Marburgi viirus – põhjustab Marburgi haigust.

Viited

Välislingid 

Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit :en:Viral hemorrhagic fever seisuga 08.08.2014.

Nakkushaigused
Viroloogia
Viirushaigused
Paljastuhnur

Paljastuhnur (Heterocephalus glaber) on mullatuhnurite sugukonda kuuluv näriline, paljastuhnurlaste (Heterocephalinae) alamsugukonna ainus esindaja.

Ta on unikaalne loomaliik imetajate seltsis: elab suurtes keerulise sotsiaalse korraldusega kolooniates, on poikilotermne organism, talub suhteliselt suurt CO2 kontsentratsiooni ning tal puudub osaliselt valutunne. Samuti ei ole teadlastel õnnestunud paljastuhnuritel eksperimentaalselt vähkkasvajaid esile kutsuda.

Oma väiksuse kohta elavad paljastuhnurid väga vanaks – ligi 30-aastaseks. 

Paljastuhnur on peaaegu karvkatteta väike uruloom (tüvepikkusega 8–10 sentimeetrit ja kaaluga 30–35 grammi). Emasloom on suurem ja kaalub 50–80 grammi. Paljastuhnuri levila hõlmab Ida-Aafrika, eelkõige Lõuna-Etioopia, Keenia ja Somaalia savanne ja poolkõrbeid.

Tal on terav haistmine ja hästi arenenud kompimine; koon ja saba on kaetud tundlike vurrudega, mis muuhulgas võimaldavad tal kergesti liikuda läbi urukäikude nii edaspidi kui ka tagurpidi.

Eusotsiaalsete paljastuhnurite kolooniates paljuneb vaid üks emasloom ("kuninganna") ja tema paarilisena 2–3 isaslooma; ülejäänud isendid on steriilsed ja nad on spetsialiseerunud erinevatele töödele (elupaiga kaitse, käikude kaevamine, toiduotsimine). Koloonias elab kümneid (vahel sadu) isendeid.

Pikaealisus
Paljastuhnurid praktiliselt ei vanane (nende suremus ei kasva vanusega). Nad võivad elada kuni 30 aastat, mis hiiresuuruse loomakese jaoks on pretsedenditu sündmus.

Mehhanismid, mis toetavad pikka eluiga, ei ole täpselt teada. USA ja Iisraeli teadlaste ühisartikkel 2012. aastal ajakirjas Aging Cell püstitas hüpoteesi paljastuhnurite ebatavaliselt suure pikaealisuse põhjuste kohta. Teadlased, peamiselt Tel Avivi Ülikoolist ja Texase ülikoolist (kus asub USA suurim, enam kui 2000 isendist koosnev paljastuhnurite koloonia) teatasid, et tõenäoliselt peitub paljastuhnurite pikaealisuse põhjus proteiini NRG-1 suures sisalduses. See valk asub väikeajus, see tähendab aju selles osas, mis kontrollib motoorset aktiivsust.

Viited

Välislingid
Emase terror hävitab paljastuhnuri sperma Novaator. Tartu Ülikooli teadusuudised (2011)
Paljastuhnur on tervise etalon Imeline teadus
"Paljastuhnurid võtavad hapnikupuuduse trotsimiseks taimse mõõtme" ERR Novaator, 21. aprill 2017

Närilised
Biksēre

Biksēre on küla (lielciems) Lätis Madona piirkonnas, Sarkaņi valla keskus.

Asulas asub Biksēre  mõisa (Libien) süda. Lisaks on seal veel raamatukogu ja kultuurimaja «Kalnagravas». Biksēresse on püstitatud mälestusmärk rublale. 

Looduskaitse all on Biksēre park, Biksēre lossi tamm, Biksēre Metsapargi kuusk ja Biksēre Metsapargi mänd. Biksēre muinaskalmed ehk Kalmemägi on muinsusmälestisena kohaliku kaitse all.

Aastal 2015 oli külas 479 elanikku, aastal 2022 oli elanikke 404.

Viited 

Madona piirkonna külad
Biksēre mõis

Biksēre mõis ehk Libe mõis (saksa keeles Libbien, läti keeles Biksēres muiža, ka Libes muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Võnnu kreisis Cesvaine kihelkonnas. Praegu asub Lätis Madona piirkonnas Sarkaņi vallas Biksēres. Biksēres asuv ja tänapäeval Biksēre mõisaks kutsutav kompleks on tegelikult endise Libe mõisa süda, tegelik Biksēre mõis asus sealt 2,5 kilomeetrit eemal.

Ajalugu
Biksēre mõisa mainitakse esimest korda aastal 1583. Toona andis Stefan Batory mõisa Ramelitele. Hiljem vahetas mõis korduvalt omanikke, kuni aastal 1824 sattus see Magnuste suguvõsa kätte. Mõisakompleks jäi Magnuste valdusse kuni aastani 1939.

Mõisaansambel
Mõisakompleksi säilinud hooned on kõik ehitatud Magnuste ajal. Lihtsat peahoonet ehib arhitektuurilise kurioosumina uusgooti stiilis torn. Tänapäeval asub hoones vallamaja. Mõisakompleksi juures ei olnud tootmishooneid ega isegi teenijate maja, see-eest asusid seal kõrts ja tenniseväljak. Vanas mõisa magasiaidas asub muuseum. Endisel mõisa golfiväljakul asub praegu lava.

Mõisakompleksi juures asub 15 hektari suurune park. Aastal 2006 avati seal puuskulptuuride kollektsioon.

Välislingid

Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Läti mõisad
Vidzeme
Rahvusvahelise tähtsusega rahvatervisealane hädaolukord

Rahvusvahelise tähtsusega rahvatervisealane hädaolukord (inglise keeles Public health emergency of international concern, lühend PHEIC) on teatud erakorraline sündmus, näiteks haiguspuhang, mis võib levida ja ohustada teiste riikide elanikkonda haigusse nakatumisega, mis vajaks rahvusvaheliselt koordineeritud koostööd ja/või sekkumist.  

Rahvusvahelise tähtsusega rahvatervisealase hädaolukorra väljakuulutamise otsustab Maailma Terviseorganisatsioon. 

Otsustamise täpseid mehhanisme ja kriteeriume ning nende tõlgendusi, mis sõltuvad paljudest ametkondadest ja spetsialistidest, nii näiteks ei ole kuulutatud välja hädaolukorda Lähis-Ida ägeda respiratoorse sündroomi ja antibiootikumiresistentsete mikroobide levikuga seotult (näiteks 2012: 450 000 uut multiravimiresistentse tuberkuloosi (MDR-TB) haigusjuhtu) ei teata. 

Esimene PHEIC kuulutati välja 25. aprillil 2009 seoses A(H1N1)2009 gripipandeemiaga, mille põhjustas seagripiviiruse globaalne levik.

Teine rahvusvahelise tähtsusega rahvatervisealane hädaolukord kuulutati välja mais 2014 seoses metsiku polioviiruse põhjustatud lastehalvatuse rahvusvahelise levikuga.   

8. augustil 2014 kuulutati välja kolmas hädaolukord seoses Ebola viiruse puhanguga Lääne-Aafrikas.

Vaata ka
 Hädaolukord

Viited

Välislingid 

 Statement by WHO Director-General, Dr Margaret Chan, Swine influenza, 25. Aprill 2009, veebiversioon (vaadatud 09.08.2014) (inglise keeles)
 Debora MacKenzie, Global emergency declared as polio cases surge, 05. mai 2014, veebiversioon (vaadatud 09.08.2014) (inglise keeles)
 Zoë Schlanger, What Happens if the WHO Declares Ebola an ‘Emergency of International Concern’?, 7. august 2014, veebiversioon (vaadatud 09.08.2014) (inglise keeles)
 Lauri Laugen, WHO kuulutas ebolapuhangu rahvusvaheliseks tervisealaseks hädaolukorraks, 8. August 2014, veebiversioon (vaadatud 09.08.2014)
 WHO, Antimicrobial resistance, Fact sheet N°194, aprill 2014, veebiversioon (vaadatud 09.08.2014) (inglise keeles)
 WHO statement, WHO Statement on the Meeting of the International Health Regulations Emergency Committee Regarding the 2014 Ebola Outbreak in West Africa, 8. August 2014, veebiversioon (vaadatud 11.08.2014) (inglise keeles)

 Video
 Faith Karimi ja Radina Gigova, CNN, WHO: Ebola outbreak in West Africa an international health emergency, 9. August 2014, veebiversioon (vaadatud 09.08.2014) (inglise keeles)

Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit :en:Public health emergency of international concern seisuga 09.08.2014.

Tervis
Haiguspuhangud
Novaja Myš

Novaja Myš (valgevene keeles Новая Мыш, transkribeerituna Novaja Mõš, poola keeles Nowa Mysz) on küla (endine alev) Valgevenes Bresti oblastis Baranavičy rajoonis, Novaja Myši külanõukogu halduskeskus. Asulas on 1669 elanikku (2000). Novaja Myš asub merepinnast 188 meetri kõrgusel.

Küla asub Myšanka jõe kaldal ja on ilmselt selle järgi nime saanud. Jõe nime kohta on omakorda kaks versiooni, ühe järgi pärineb see sõnast мыш ehk "Hiir", teise järgi pärineb see balti päritolu sõnast mašaz ('väike').

Novaja Myšis on põhikool ja muusikakool, tegutsevad raamatukogu ja kultuurimaja. Asulas on katoliku kirik aastast 1825, sünagoog ja õigeusu kirik aastast 1859. Teised vaatamisväärsused on XIX sajandil ehitatud vesiveski ja kõrts. Aastal 1996 püstitati külla mälestusmärk Jan Czeczotile. Novaja Myš on säilitanud XVI sajandist pärineva põhiplaani.

Elanikkond

Ajalugu 

Novaja Myši asulat mainitakse esimest korda XV sajandi esimesel poolel. Toona kandis see nime Myš (Мыш), olles Navahradaki vojevoodkonda ja Navahradaki maakonda kuulunud küla. Aastal 1563 läks Myš Chodkiewiczite valdusse, saades krahvkonna pealinnaks, aastaks 1566 oli asulast saanud alev. XVI-XVII sajandil asus alevi juures ka kindlus.

XVII sajandil kandis alev nime Novaja Myš, kindlustatud lossi juurde kuulus aga Staraja Myši (Старая Мыш) nime kandev küla, kuhu asutati jesuiitide klooster. XVII sajandi lõpus läks asula Sieniawskite valdusse, hiljem aga Judyckitele.

Uputuse ajal rüüstasid alevit Moskva väed. Suurem osa alevi elanikest tapeti. Asulal võttis taastumine aega terve sajandi. XVIII sajandil oli alev Niesialowskite ja Massalskite valduses. Toona rajati sinna klaasikoda. Aastal 1762 hävitas alevi suur tulekahju, toona päles maha ka Sapiehadele kuulunud loss. Aastast 1784 läks Novaja Myš kuninga valdusse.

Poola jagamisel läks Novaja Myš Venemaa koosseisu aastal 1795. Alev kuulus Hrodna kubermangu Słonimi maakonda. Asulas peeti kaks korda aastas laata, kus kaubeldi põhiliselt loomade ja kohalike põllumajandussaadustega. Asula elanikud võtsid aktiivselt osa Kastuś Kalinoŭski juhitud ülestõusust.

Kuni 1917. aastani oli Novaja Myš Venemaa Keisririigi koosseisus, 1919–1939 kuulus Poolale, 1939–1991 kuulus Nőukogude Liidu koosseisu. Toona kaotas Novaja Myš ka alevi staatuse, aga aastani 1957 oli ta samanimelise rajooni keskuseks.

Viited

Välislingid 

 Novaja Myš

Valgevene asulad
Baranavičy rajoon
Briņģi mõis

Briņģi mõis (saksa keeles Brinkenhof-Sustel, läti keeles Briņģu muiža, ka Susteles muiža ja Pāvītes muiža) oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Võnnu kreisis Vecpiebalga kihelkonnas. Praegu asub Lätis Vecpiebalga piirkonnas Ineši vallas Briņģis.

Ajalugu
Briņģi mõisa mainitakse esimest korda XVI sajandil, esimesteks omanikeks olid Brinckenid. Hilisemate omanike seas on olnud Hagemeisterid ja Simolinid.

Mõisaansambel
Mõisakompleksi rajas parun Simolin aastal 1861 klassitsistlikus stiilis. Algselt kuulus kompleksi juurde kaheksa hoonet, tänapäeval on lisaks peahoonele säilinud veel ait ja laut. Vanim mõisale kuulunud teadaolev hoone oli aga XVIII sajandil ehitatud veski. Mõisakompleksi juurde kuulub ka park.

Peale võõrandamist asus mõisa peahoones vallamaja, valla likvideerimise järel on säilinud hooned aga eravalduses.

Vaata ka
Fideikomiss

Välislingid 
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Läti mõisad
Liivimaa fideikomissmõisad
Vidzeme
Carnikava

Carnikava on küla (lielciems) Lätis Ādaži piirkonnas, Carnikava valla halduskeskus. Asub Koiva jõe suudmes. Asulas oli Carnikava mõisa süda.

Carnikavat on esimest korda mainitud aastal 1211. Asula nimi on liivi keeles Sarnikau, saksa keeles Koivemund, vana lätikeelne nimi on aga Sānkaule. Carnikavas on kool ja Carnikava raudteejaam, külas on ka valla raamatukogu. Sinna jäävad bussipeatused Strēlnieki, Pagrieziens uz Carnikavu, Nagaiņi, Carnikava (tirgus), ,Dārziņi Dārznieku iela, Zušu iela ja Carnikava.

Carnikavas peeti aastal 1880 II Läti laulupidu. Aastal 1933 sai asula raudteeühenduse Riiaga. XX sajandi alguses oli külas Ādaži valla keskus.

Osa külast asub Piejura maastikukaitsealal. Looduskaitse all on hõberemmelgas ümbermõõduga 6,7 meetrit, pihlakas ümbermõõduga 1,3 meetrit ja tammed ümbermõõtudega 4,3 ja 4,35 meetrit.

Carnikavas on elanud Christian Heinrich Pander.

Carnikavas asuval Teises maailmasõjas langenud sõdurite haual on mälestusmärk.

Aastal 2015 oli külas 4015 elanikku, aastal 2020 oli elanikke 4689.

Viited 

 

Ādaži piirkonna külad
Lorin Maazel

Lorin Varencove Maazel (6. märts 1930 Neuilly-sur-Seine, Prantsusmaa – 13. juuli 2014 Castleton, Rappahannocki maakond, Virginia) oli USA dirigent, viiuldaja ja helilooja, üks maailma tippdirigente.

Elulugu
Maazeli vanemad olid Venemaa emigrantide perekondadest pärit USA kodanikud. Maazel õppis juba viieaastaselt klaverit ja viiulit, hiljem Pittsburghis Vladimir Bakaleinikovi juures dirigeerimist. New Yorgi maailmanäitusel juhatas ta 9-aastasena esimest korda avalikkuse ees orkestrit. Imelaps Little Maazeli nime all juhatas ta orkestreid ka Los Angeleses, Clevelandis, Philadelphias, San Franciscos ja Chicagos, kusjuures kuulajate arv küündis 8500-ni. 

Ta õppis 1946–1950 Pittsburghi Ülikoolis matemaatikat, filosoofiat ja keeli, jätkates ka muusikaõpinguid. Aastal 1952 sai ta Fulbrighti stipendiumi, mis võimaldas tal minna õppima Itaaliasse. Rahvusvahelist karjääri alustas ta 1953, esinedes Catanias, Viinis, Berliinis ja Bayreuthis.

Esimese ameeriklasena dirigeeris ta Bayreuthi festivalil (1960) ja esimese ameeriklasena oli ta Viini Riigiooperi direktor (kunstiline juht; 1982–1984). Viinis võttis ta kasutusele vastuseisu tekitanud süsteemi, mille järgi mängitakse ooperit pärast proove tihedasti järjest ning seejärel võetakse see repertuaarist maha. Ta lahkus ametist ennetähtaegselt. Ta tegutses ka Berliini Saksa Ooperi peadirigendina (1965–1971), Londoni New Philharmonia Orchestra dirigendina (Otto Klempereri alluvuses, 1970–1972), Clevelandi Orkestri peadirigendi ja kunstilise juhina (1972–1982), Prantsuse Rahvusorkestri peadirigendina (1977–1991), Baieri Ringhäälingu Sümfooniaorkestri ja koori peadirigendina (1993–2002) New Yorgi Filharmoonikute peadirigendina (2002–2009) ning Müncheni Filharmoonikute peadirigendina (2012. aastast).

Maazel plaadistas sadu teoseid, sealhulgas kümneid oopereid. Ta dirigeeris ka ooperfilme, sealhulgas "Don Giovanni" (Joseph Losey, 1979), "Carmen" (Francesco Rosi; 1984) ja "Otello" (Franco Zeffirelli, 1986). 

Samuti andis ta kontserte viiuldajana.    

Koos abikaasaga asutasid nad 2009 Casteltoni festivali. Maazel suri festivali ajal kopsupõletikku.

Isiklikku
Abielust pianist Miriam Sandbankiga sündisid tütred Anjali ja Daria. Abielu lahutati.

Aastal 1969 abiellus ta pianist Israela Margalitiga, neil sündisid poeg Ilann ja tütar Fiona. Abielu lahutati.

Aastal 1986 abiellus ta näitleja Dietlinde Turbaniga. Neil sündisid pojad Orson ja Leslie ning tütar Tara.

Ameerika Ühendriikide dirigendid
Ameerika Ühendriikide heliloojad
Viiuldajad
Sündinud 1930
Surnud 2014
Baranavičy rajoon

Baranavičy rajoon 2. järgu haldusüksus (rajoon) Bresti oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 2202 km². 2009. aasta seisuga elas seal 41 902 inimest.

Rajoon moodustati aastal 1940. Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Haradzišča, Krošyni, Lasnaja, Małachoŭcy, Miłavidy, Moŭčadźi, Novaja Myši, Pačapava, Padhornaja, Pałonka, Stałovičy, Žamčužny, Vialikija Łuki ja Volna külanõukogu. 26. oktoobril 2013 likvideeriti järgmised külanõukogud: CiešaŭlaHirmantaŭcy, Karčova, Kaŭpienica, Miadzienievičy, Pałanečka, Pietkavičy ja Uciosi külanõukogu.

Halduskeskus on Baranavičy linn, mis ametlikult rajooni koosseisu ei kuulu.  Rajooni koosseisu kuulub Haradzišča alev, lisaks asuvad seal Novaja Myši ja  Pałanečka külad.

Rajooni suurimaks jõeks on Ščara. Teised tähtsamad jõed on Nemunase lisajõed Moŭčadź ja Servač ning Ščara lisajõgi Myšanka. Kõrgused on vahemikus 180-240 meetrit üle merepinna, kõrgeim koht asub Zialonaja küla lähistel (267 m).

2009. aasta seisuga olid elanikest 86,91% valgevenelased, 5,21% venelased, 5,9% poolakad, 1,12% ukrainlased ja 0,86% oli teistest rahvustest. 81,61% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 16,59% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kõneles valgevene keelt 64,79% elanikke, vene keelt aga 32,77%.

Välislingid 

Rajooni täitevkomitee kodulehekülg (vene keeles)
Rajooni kaart

 
Bresti oblasti rajoonid
Tammepärja tänav (Tallinn)

Tammepärja tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Pääsküla asumis. Tammepärja tänav algab Tammiku tänavalt, ristub Kadaka puiestee ja Roosi tänavaga ja lõpeb Särje tänaval. Tammepärja tänav on põhiosas enam-vähem lääne–idasuunaline ja ligikaudu 580 meetri pikkune.

Tammepärja tänav sai nime 13. novembril 1989. Enne seda oli tänav Pärja tänava osa. Tänav on saanud nime oma varasema nime ja lähedal asuva Tammiku tänava mõjul.

Viited

Nõmme linnaosa tänavad
Gabriel Bonnot de Mably

Gabriel Bonnot de Mably (14. märts 1709 Grenoble – 23. aprill 1785 Pariis) oli prantsuse filosoof ja ajaloolane, Étienne Bonnot de Condillaci vend.

Mably õppis jesuiitide juures Lyonis, sai Isle Barbe'i kiriku kanoonikuks ning oma onu Pierre Guérin de Tencini sekretäriks. Too saatis teda korduvalt diplomaatilistele missioonidele. Alates 1846. aastast pühendus ta vabale literaaditööle. 

Aastal 1740 sai Jean-Jacques Rousseaust Mably vanema venna Jean Bonnot de Mably koduõpetaja. Mably ja tema sõprade ideed mõjutasid Rousseaud. Mablyst ja Rousseaust said eluaegsed sõbrad.

Vaated
Mably leidis, et loomuõiguse seisukohast on eraomandus õigustamatu. Et aga seda inimeste egoismi ja enesearmastuse tõttu kohe ära kaotada ei saa, tuleb alustada omandiõiguse ja pärimisõiguse piiramisest ning isikliku töö viljade kaitsmisest. Poliitika tuleb rajada moraalsele alusele, taastades Lykurgose-aegsele Ateena demokraatiale omase kodanikuühiskonna.

Teoseid
Droit public de l'Europe fondé sur les traités, 1748
De la législation ou Principes des lois, 1776 
Principes de morale, 1784

Prantsuse filosoofid
Sündinud 1709
Surnud 1785
Kuksema mõisa kalmistu

Kuksema mõisa kalmistu on kalmistu Järva-Jaani kihelkonnas Järvamaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Kuksema külas Järva vallas Järva maakonnas.

Kirjeldus
Kalmistu jääb Kuksema mõisa südamest linnulennult umbes 750 meetri kaugusele edelasse. Selle rajasid mõisa tollased omanikud Stackelbergid umbes 19. sajandi algul, sest esimene teadaolev matus toimus 1803. aastal. Hiljem on kalmistu tuntud uute omanike (a-st 1867) kui Schillingite kalmistu.

Ajalugu
Kalmistu idaosas paikneb matusekabel, mis praegu on veel küllaltki heas seisukorras. Kalmistule on olemaolevate hauatähiste järgi maetud 23 lahkunut, teiste allikate järgi on sinna maetud 18 lahkunut. 2014. aastaks oli kalmistul säilinud 8 hauatähist.

Kalmistule maetuid
1902 – Georg Walter von Schilling (1834–1902)
1927 – Georg Heinrich von Schilling (1874–1927), Georg Walteri poeg
2004 – Rosemarie Margarethe Nora Johanna Wallbaum (sündinud von Schilling; 1924–2004), Georg Heinrichi tütar

Viited

Kirjandus
Alo Särg. "Kuksema (Jürgensberg)". - Järvamaa mõisad ja mõisnikud. Argo. Tallinn 205. Lk 62-63
Taavi Pae. Eesti kalmistute kujunemine ja paiknemise seaduspärasused. // Magistritöö Tartu Ülikooli Geograafia Instituudis. Tartu 2002

Välislingid
Kuksema mõisa kalmistu Veljo Ranniku kogus. Muinsuskaitseameti fotokogu
Kuksema mõis ja mõisa kalmistu Eesti mõisaportaalis
"Park ärkas uuele elule". Järva Teataja, 14. aprill 2005
Ketlin Sirge. Eesti mõisakalmistud. // Magistritöö Tartu Ülikooli usuteaduskonna võrdleva usuteaduse õppetoolis. Tartu 2013

Järva-Jaani kihelkonna kalmistud
Järva vald
Järva maakonna kalmistud
Eesti mõisakalmistud
Friedrich Dickel

Friedrich Dickel (9. detsember 1913 Vohwinkel, tänapäeval Wuppertal – 22. oktoober 1993 Berliin) oli Saksa DV riigitegelane ja sõjaväelane.

Elulugu
Friedrich Dickel oli pärit müürsepa perekonnast. Aastatel 1928–1931 õppis ta metallivalajaks. Ent erialal töötas ta lühikest aega. Seejärel oli töötu ning tegi juhutöid. Juba 15-aastaselt astus ta Saksamaa Kommunistlikku Noorsooühingusse (Kommunistischen Jugendverband Deutschlands) ja oli Vohwinkelis 1929-1931 selle allorganisatsiooni poliitjuht. 1931. aastal astus ta Saksamaa Kommunistlikku Parteisse ja tegutses ka Rahvusvahelises Revolutsioonivõitlejate Abistamise Organisatsioonis.

Natsionaalsotsialistide võimuletuleku järel 1933. aastal vahistati ta lühikeseks ajaks, kuid vabastati varsti. Ta läks esialgu Saarimaale ja seal edasi Hollandisse ja Prantsusmaale. Aastatel 1936–1937 võttis ta Thälmanni-pataljoni koosseisus osa Hispaania kodusõjast 1937. aastal asus ta elama Moskvasse.

Nõukogude Liidus sai ta luurealase väljaõppe. 1941–1945 täitis ta luurealaseid ülesandeid Hiinas. 1946. aasta detsembris pöördus ta Saksamaale tagasi.

1949–1953 töötas ta Torgaus ja Berliinis poliitkoolide juhatajana. 1. oktoobril 1952 sai ta kindralmajori auastme. 1953–1956 töötas Friedrich Dickel mitmetel erinevatel sõjaväelistel ametikohtadel. 1956–1957 oli ta Saksa DV kaitseministri esimene asetäitja. 1957–1959 täiendas ta ennast Moskvas Kindralstaabi Akadeemias. 7. oktoobril 1963 sai ta kindralleitnanadi auastme. Armeeteenistusest lahkus ta 30. novembril 1963.

Alates 1967. aastast oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liige.

14. novembrist 1963 kuni 18. novembrini 1989 oli ta Saksa DV siseminister.

Auastmed

Viited

Saksa DV armeekindralid
Saksa DV siseministrid
Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei poliitikud
Saksamaa sõjaväelased
Scharnhorsti ordeni kavalerid
Sündinud 1913
Surnud 1993
Vasartiibur

Vasartiibur (Hypsignathus monstrosus) on käsitiivaliste seltsi tiiburlaste sugukonda kuuluv imetaja.

Need taimetoitlastest lendimetajad elavad valdavalt Kesk-Aafrikas.

Vasartiiburi, Epomops franqueti ja Myonycteris torquata  vereseerumist on leitud Ebola viiruse vastaseid antikehi.

Välislingid 
 Sissekanne ADW-s
 Sissekanne CoL-is
 Sissekanne elu entsüklopeedias
 Sissekanne ITIS-es
 Sissekanne IUCN-is
 Sissekanne Mammal species of the World-is 
 Sissekanne NCBI Taxonomy database-s
 Sissekanne uBio-s
 Sissekanne saidil Wikispecies
 Uudistaja, 10. jaanuar 2006, veebiversioon
 Eric M. Leroy, Alain Epelboin, Vital Mondonge, Xavier Pourrut, Jean-Paul Gonzalez, Jean-Jacques Muyembe-Tamfum, ja Pierre Formenty, Human Ebola Outbreak Resulting from Direct Exposure to Fruit Bats in Luebo, Democratic Republic of Congo, 2007, VECTOR-BORNE AND ZOONOTIC DISEASES, 9. köide, number 6, 2009, DOI: 10.1089=vbz.2008.0167, veebiversioon  (inglise keeles)

Käsitiivalised
Ingliste mõisa kalmistu

Ingliste mõisa kalmistu on kalmistu Juuru kihelkonnas Harjumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Ingliste külas Kehtna vallas Rapla maakonnas. Kalmistu jääb Ingliste mõisa südamest linnulennult umbes 1,2 km kaugusele kagusse.

Kalmistu rajasid mõisa tollased omanikud Staalid millalgi 19. sajandil. 

Mäge ümbritses kiviaed ja istutatud kuused. Müür torniga (alumine osa kividest) poolitas mäe. Puidust trepp viis teisele korrusele, sinna sai veel ronida 1937. aastal. Samal aastal lammutati puidust torni osa.

Kalmistule maetute üldarv ei ole teada, praegu on kalmistu mahajäetud ja rüüstatud.

Kirjandus
Taavi Pae. Eesti kalmistute kujunemine ja paiknemise seaduspärasused. // Magistritöö Tartu Ülikooli Geograafia Instituudis. Tartu 2002
Alo Särg. "Ingliste (Haehl, varem Leppik)". - Raplamaa mõisad ja mõisnikud. Argo. Tallinn 2007. Lk 40

Välislingid
Ingliste mõisa kalmistu Jaan Vali kogus. Muinsuskaitseameti fotokogu
Ingliste mõisa kalmistu Uno Hermanni fondis. Eesti Ajalooarhiiv
Ingliste mõis ja selle kalmistu Eesti mõisaportaalis
Ketlin Sirge. Eesti mõisakalmistud. // Magistritöö Tartu Ülikooli usuteaduskonna võrdleva usuteaduse õppetoolis. Tartu 2013

Juuru kihelkonna kalmistud
Kehtna vald
Rapla maakonna kalmistud
Eesti mõisakalmistud
Dzelzava

Dzelzava on küla (vidējciems) Lätis Madona piirkonnas, Dzelzava valla halduskeskus. Asulas asub Dzelzava  mõisa (Selsau) süda. Lisaks on seal veel kool ja internaatkool.

Dzelzava kuulus kunagi Jersika vürstiriiki, hiljem allus küla Cesvaine piiskopilinnusele. Asula hakkas arenema peale Valga–Mõniste–Ape–Alūksne–Gulbene raudtee valmimist. Aastal 1941 küüditati Dzelzavast 40 peret (140 inimest).

Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Dzelzava mõisakompleks (park ja loss).

Looduskaitse all on Dzelzava mõisa allee ja tammed ümbermõõtudega 4,17 meetrit, 4,34 meetrit, 4,12 meetrit, 4,05 meetrit ning neli meetrit.

Aastal 2015 oli külas 371 elanikku, aastal 2022 oli elanikke 301.

Viited

Madona piirkonna külad
Dzelzava mõis

Dzelzava mõis (saksa keeles Selsau, läti keeles Dzelzavas muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Võnnu kreisis Cesvaine kihelkonnas. Tänapäeval asub Lätis Madona piirkonnas Dzelzava vallas Dzelzavas.

Ajalugu
Dzelzava mõisa mainitakse esimest korda aastal 1594. Toona oli mõisa omanikuks Jacob Wainecken ja mõisa kutsuti Waineckemoise. Aastast 1600 oli mõis Taubede valduses. Rootsi ajal kuulus mõis kuningale ja kandis nime Kronenhof. Aastal 1679 said mõisa omanikuks Klodtid. Pärast Põhjasõda läks mõis Igelströmide valdusse, seejärel aga Transehedele. Selle suguvõsa valdusse jäi mõis kuni võõrandamiseni aastal 1920. Mõisast on pärit Astaf von Transehe-Roseneck.

Võõrandamise ajal kuulus Dzelzava mõisa juurde kolm karjamõisa. Maad kuulus mõisale 1428 hektarit.

Mõisaansambel

Barokkstiilis mõisakompleksi rajasid Transehed aastal 1768. Peahoone sai aastal 1905 kannatada, nii taastati see aastal 1908 Wilhelm Bockslaffi projekti järgi. Pärast võõrandamist kuulus hoone alguse Läti Vabariigi sõjaväele, ühtlasi asus seal apteek. Aastast 1926 läks hoone valla valdusse, seal asus vallamaja. Peale Teist maailmasõda asub hoones kohalik koolimaja.

Algsele mõisakompleksile on aja jooksul lisandunud mitu hoonet, vanemad hooned on peahoonega sümmeetriliselt paiknevad teenijate majad. Hiljem on lisandunud tall, sepikoda, aedniku maja, mõisavalitseja maja. Aastal 1868 püstitati mõisakompleksi juurde ka kohalik koolimaja.

Mõisakompleksi juurde kuulub ka park. Peahoone juures asub regulaarse planeeringuga aed. Pargis asub kohalik laululava, samuti püstitati sinna aastal 1939 mälestussammas Esimese maailmasõja ja bermondtiaadi ajal langenud Dzelzava elanikele.

Välislingid

Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Läti mõisad
Vidzeme
Osmussaare kalmistu

Osmussaare kalmistu on Lääne-Nigula vallas Osmussaare külas asuv ajalooline kalmistu. Kalmistu aluse maa omanik on Lääne-Nigula vald, kuid kalmistu haldaja on Osmussaare Külaühing.

2014. aasta 6. märtsil tunnistati kalmistu koos Osmussaare kabeliga kultuurimälestiseks.

Varasem ajalugu
Matmiskohana on kalmistu olnud kasutusel ilmselt 17. sajandi keskpaigast alates, kuid võimalik, et veelgi varem. Maeti peamiselt kabelist lõuna poole. Kalmistul oli igal perel oma rida, mille järjekord vastas perepinkidele kabelis. Kabeliaia väravale paigutati 1852. aastal Osmussaare lähedal hukkunud Briti laeva käilakuju, piiblit lugeva Martin Lutheri kuju.

Nõukogude okupatsiooni ajal viidi kabeliaia kivid minema ja purustati betooni täiteks. 1941. aastal toimunud pommitamise käigus sai kalmistu tabamuse. Hauatähised loobiti minema ja tõenäoliselt rüüstati ka haudu. Tänaseks ei ole säilinud ühtegi tervet hauatähist, kuid mõned raudristide maakivist alused võivad asetseda algsetes kohtades ja jälgitavad on ka mõned kalmukünkad. Kalmistu on ümbritsetud kivist piirdemüüriga.

Kalmistul asub 1642. aastal ehitatud ja tänaseks lagunenud Osmussaare kabel.

Pärast taasiseseisvumist
Pärast Eesti taasiseseisvumist said Rootsi põgenenud osmussaarlased võimaluse taas oma kodusaart külastada, moodustati külaühing ja hakati kabelit ning kalmistut korrastama. Kalmistu keskelt murukamarast on leitud üks purunenud paekivist rõngasrist ja väljaspool kirikuaeda järvepoolselt nõlvalt kaks rõngasristi.

Endise kalmistu asukohta kabelivare kõrvale on endiste osmussaarlaste poolt 1992. aastal paigaldatud kellatorn ja eraldi aia sisse mälestuskivid seitsmele saarel elanud suguvõsale.

Vaata ka
Osmussaare kabel
Noarootsi kirik

Viited

Välislingid

Noarootsi kihelkonna kalmistud
Lääne-Nigula vald
Lääne maakonna kalmistud
Lääne maakonna kultuurimälestised
Põlva Muusikakool

Põlva Muusikakool on Põlvas tegutsev muusikakool.

Toonase nimega Põlva Lastemuusikakool alustas tegevust 20. septembril 1967 esialgu Põlva Keskkooli 

1990. aastast tegutseb muusikakool Põlva valla hallatava asutusena aadressil Võru 1, Põlva kesklinnas pargi ääres. Samas hoones asus varem Eestimaa Kommunistliku Partei Põlva Rajoonikomitee.

Muusikakooli rajaja ja kooli direktor aastatel 1967–2004 oli Ülle-Liis Sööt. 2004. aastast on direktor kooli vilistlane Ester Liblik.

Muusikakoolis on võimalik õppida 16 erialal (sealhulgas klaverit, keelpille, puhkpille, akordionit ja lõõtspilli), tegutsevad keelpilliorkester, noorte kapell ja vokaalansamblid.

2016. aastal tunnustas haridus- ja teadusministeerium Põlva Muusikakooli nimetusega "Parim huvikool 2016".

Viited

Välislingid
Kooli vana koduleht
Kooli koduleht
Arved Breidaks. "Põlva vallavalitsus võib kolida muusikakooli hoonesse". 11. aprill 2014
Kristina Pentsa. "Vallamaja kolimise plaan vallandas taas vastasseisu". 24. aprill 2014

Eesti muusikakoolid
Põlva
Gekolised

Gekolised (Gekkota) on roomajate infraselts sisalikuliste alamseltsist (või alamselts).

Tunnused
Gekoliste ühisjooned on teiste sisalikuliste omast erinev kromosoomistik ja eriline lihas kõrva piirkonnas. Enamasti puudub sarnakaar. Keel on lihakas ja paks ega ole kaheharuline.

Arvukad öise eluviisiga gekolised suhtlevad helide abil.

Klassifikatsioon
Gekoliste infraseltsis on 7 retsentset sugukonda:
Gekkonidae (gekolased)
Carphodactylidae
Diplodactylidae (austraaliagekolased)
Eublepharidae (pantergekolased)
Phyllodactylidae (lehtvarvasgekolased)
Sphaerodactylidae (ümarvarvasgekolased)
Pygopodidae (pärajalglased)

Kõik retsentsed sugukonnad peale pärajalglaste arvati veel hiljuti gekolaste sugukonda. On ka fossiilsed taksonid. 

Perekondi on umbes 100 ja liike on teada üle 1000.

Päritolu
Üks varajasi gekolisi oli Ardeosaurus brevipes, kelle jäänused leiti juura liivakivilademetest Baierist.

Viited

Välislingid
Vikiliigid
ITIS
NCBI
Roomajate andmebaas

Soomuselised
Hosby vana kalmistu

Hosby vana kalmistu on Lääne-Nigula vallas Hosby külas asuv ajalooline kalmistu. Kalmistu aluse maa omanik ja haldaja on Noarootsi vald. Kalmistu on tunnistatud ajaloomälestiseks.

Kalmistul olev kõige vanem säilinud hauatähis on aastast 1827 pärinev ümarrist ja kõige uuem hauatähis on 1975. aastast pärinev raudrist. Aastast 1976 ei ole kalmistule enam maetud ja enamus haudasid on hooldamata. Kalmistu keskel asub suur kivirist, mille ühel pool on eestikeelne tsitaat Piiblist aastaarvuga 1854 ja teisel küljel rootsikeelne tsitaat.

Kalmistul on kokku inventariseeritud 541 risti – nendest kiviriste 330, raudriste 185, kiviplaate 17 ja puitriste 2. Andmed on olemas ca 400 maetu kohta ning valla koduleheküljelt leiab ka kalmistu haudade registri.

Vaata ka
Noarootsi kirik

Viited

Välislingid
 

Noarootsi kihelkonna kalmistud
Lääne-Nigula vald
Aivar Rosenberg

Aivar Rosenberg (sündinud 14. septembril 1962 Tartus) on eesti talupidaja ja poliitik. Ta kuulub 6. maist 2004 Eesti Reformierakonda.

Ta lõpetas 1980. aastal Friedrich Reinhold Kreutzwaldi nimelise Võru 1. Keskkooli.

Ta on Sõmerpalu vallas Sulbil talupidaja (Roosu talus). 

Aastatel 1993 (valimisliidus Maa elu), 1999 (valimisliidus Koduvald) ja 2002 (valimisliidus Koduvalla heaks) oli ta Sõmerpalu vallavolikogu liige. Aastatel 2005, 2009 ja 2013 valiti ta Sõmerpalu vallavolikokku Reformierakonna nimekirjas.

2007. aasta Riigikogu valimistel kandideeris ta Reformierakonna nimekirjas Riigikokku. Sai 398 häält ega osutunud valituks. 2011. aasta Riigikogu valimistel sai ta 592 häält ega osutunud valituks, kuid sai seoses Urmas Klaasi kinnitamisega Tartu linnapeaks 9. aprillil 2014 tema asendusliikmeks.

Tunnustus
 2006 Valgetähe V klassi teenetemärk

Viited

Välislingid 
 Aivar Rosenberg Riigikogu kodulehel
 Roosu talu koduleht

Eesti Reformierakonna poliitikud
XII Riigikogu liikmed
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1962
Vuhledar

Vuhledar on oblastilise alluvusega linn Ukrainas 2020. aastal moodustatud Volnovahha rajoonis Donetski oblasti lääneosas, 45,4 km kaugusel Donetskist edelas.

Vuhledar asutati 1964. aastal, linna õigused sai 1991. aastal.

Linna kõrgus merepinnast on 187 meetrit.

2001. aasta rahvaloenduse andmeil elas linnas 17 518 inimest, 2014. aasta 1. veebruaril 15 336 inimest, asustustihedus  inimest ruutkilomeetri kohta.

Ajalugu
2014. aasta Ukraina kriisi ajal, aprillikuus, võtsid venemaameelsed separatistid linna oma kontrolli alla.

Viited

Donetski oblasti linnad
Sutlepa kalmistu

Sutlepa kalmistu on kalmistu Lääne-Nigula vallas Sutlepa külas. Kalmistualuse maa omanik ja haldaja on Lääne-Nigula vald. Kalmistu on tunnistatud ajaloomälestiseks.

Kalmistu kasutusel oleva ala suurus on 0,33 hektarit ning see on piiratud müüriga. Kalmistu piiratud osa on tänaseks pea kogu ulatuses kasutusel. 2003. aastal toimunud kalmistu inventeerimise järgi asus kalmistul ligikaudu 800 inventeeritud hauaplatsi. Valla veebilehel on ka kalmistu haudade register.

Ajalugu
Sutlepa kalmistu on matmiskohana kasutusel ilmselt alates 16. sajandist.

Vaatamisväärsused
Kalmistul asunud Sutlepa kabel asub alates aastast 1970 Eesti Vabaõhumuuseumis. Säilinud vundamendile on ehitatud altar. Kalmistu vanem osa on koondunud just kabeli endise asukoha ümber.

1996. aastal ehitati kalmistu peavärava juurde kellatorn.

Vaata ka
 Sutlepa kabel

Viited

Välislingid
 

Lääne maakonna kalmistud
Noarootsi kihelkonna kalmistud
Lääne-Nigula vald
Avicii

Avicii (sünninimi Tim Bergling, 8. september 1989 Stockholm – 20. aprill 2018 Masqat) oli rootsi DJ ja produtsent. 

16-aastaselt hakkas Bergling postitama oma remikse elektroonilise muusika foorumitesse, mis viis tema esimese plaadilepinguni. Ta tõusis esile 2011. aastal oma singliga "Levels".

Bergling loobus tuuritamisest 2016. aastal, olles kannatanud mitu aastat stressi ja kehva vaimse tervise all. 20. aprillil 2018 sooritas ta Omaanis Masqaṭis puhkusel olles enesetapu.

Albumid 
 True (2013)
 Stories (2015)
 Tim (2019)

Välislingid

Koduleht

DJd
Rootsi muusikud
Sündinud 1989
Surnud 2018
Ivacevičy

Ivacevičy (ka Ivatsevitšõ) on linn Valgevenes Bresti oblastis, Ivacevičy rajooni halduskeskus. Leedu keeles Ivacevičai või Ivacevičiai, poola keeles Iwacewicze. Ivacevičy asub Hryŭda jõe kaldal, linna läbib raudteeliin Baranavičy–Brest.

Kohaliku legendi järgi pärineb linna nimi mehelt, kelle nimi oli Ivan Cevič (Іван Цэвіч). Ta olevat päästnud jahil tähtsa isanda elu ja saanud tasuks endale piirkonna, kuhu hiljem kerkis linn.

Linna piirides on neli keskkooli, muusikakool ja laste spordikool. Ivacevičys on ka kultuurimaja, kino ja 2 raamatukogu. Antakse välja ajalehte Газэта для Вас ja rajoonilehte Івацэвіцкі весьнік. 

Ivacevičys on toiduainetetööstus, seal töödeldakse puitu ja valmistatakse ehitusmaterjale. Linnas on ka kergetööstuse ja masinaehituse ettevõtteid. Tegutseb ilmajaam.

Vaatamisväärsusteks on Struve kaare triangulatsioonipunkt ja Jundziłłide loss.

Ajalugu 

Ivacevičyt mainitakse esimest korda aastal 1508. Algselt kuulus asula Iliniczitele, seejärel Viktarynitele ja Bahumatkadele. Asula kuulus Navahradaki vojevoodkonda ja Słonimi maakonda. Aastast 1613 oli Ivacevičy alev.

Aastal 1631 sai asula omanikuks Stefan Kędzierzawski, aga aastast 1654 Jundziłłid. Nemad rajasid asulasse ka lossi ja katoliku kiriku. Aastast 1764 läks asula Sapljuckade valdusse.

Aastal 1795 läks asula kolmandal Poola jagamisel Vene impeeriumi koosseisu. Ivacevičy hakkas kuuluma algul Słonimi, seejärel Leedu ja viimaks Hrodna kubermangu. Aastal 1848 avati postijaam. Asula hakkas arenema peale raudtee ehitamist aastal 1871. XIX sajandi teisel poolel läks alev taas Jundziłłide valdusse.

Aastast 1921 oli Ivacevičy Poola koosseisus, 1939. aastal liideti Valgevene NSV-ga. Teise maailmasõja ajal kaotas asula üle tuhande elaniku, neist suurem osa olid juudid. Linnaõigused sai asula aastal 1966.

Pildid

Tuntud elanikke 
 Vinsent – Valgevene muusik
 Roman Dzieślewski – Poola insener-elektrotehnik
 Olga Plotnikova – Valgevene lauljanna

Välislingid 

 Linn Valgevene fotoentsüklopeedias
 Linn YouTube'is
 Ivacevičy
 Ivacevičy

Ivacevičy
Ivacevičy rajoon
Ikšķile kihelkond

Ikšķile kihelkond (saksa keeles Kirchspiel Uexküll), hiljem Ikšķile-Salaspilsi kihelkond (Kirchspiel Uexküll-Kircholm) oli haldusüksus Riia kreisis Riia kubermangus, Riia asehaldurkonnas ja  Liivimaa kubermangus, Lätimaal.

Ikšķile kihelkonna mõisad
Ikšķile kirikumõis
Ikšķile mõis (Uexküll, Ikšķiles muiža); 
Borkowitz, Berkavas muiža; 
Pröbstingshof, Präbstingshof, Sprēstiņu muiža; 
Lindenberg, Tīnūžu muiža; 
Turkaln, Turkalnes muiža

Galerii

Viited

Välislingid
Hrvoje Macanović

Hrvoje Macanović (1. juuni 1904 Arbanasi, praegu Zadari haldusalas – 4. jaanuar 1980 Mali Lošinj) oli horvaadi ajakirjanik. Tema hüüdnimi oli Macan. 

Noorpõlves võistles ta kergejõustikus, ujumises, sportvõimlemises ja veepallis. Ta õppis Zagrebi ülikoolis ehitust.

Ajakirjandusega hakkas tegelema 1923 Spliti väljaande Novi dob korrespondendina. Aastal 1926 sai temast Zagrebi päevalehes Novosti horvaadi esimene kutseline spordiajakirjanik ning Zagrebi Raadio ajakirjanik (töötas seal 1941. aastani). Aastast 1936 kuni selle lehe ilmumise lõpuni 1941 oli ta Novosti peatoimetaja. Ta tegi Horvaatia esimese raadio spordireportaaži (sõudmise meistrivõistlustelt Zagrebis Sava jõel 1929) ning oli esimene horvaadi reporter olümpiamängudel (1928. aasta suveolümpiamängud Amsterdamis). Hiljem oli ta reporter paljudel suve- ja taliolümpiamängudel. 

Ta oli leksikoni "Leksikon Minerva" (1936) sporditoimetaja. Horvaatia Sõltumatu Riigi ajal oli tõlk.
 
Ta osales põrandaaluses organisatsioonis Jugoslavenski revolucionarni pokret Hrvata, aastal 1943 ta arreteeriti ning viidi Mauthauseni koonduslaagrisse, kuhu ta jäi sõja lõpuni.

Pärast sõda oli ta Zagrebis Kehakultuurikõrgkooli rektori kohusetäitja, töötas väljaandes Narodni sport ja mujal. 1950. aastast kuulus Zagrebi Raadio sporditoimetusse ja 1957. aastast oli Zagrebi Televisiooni reporter, kommentaator ja toimetaja.
 
Aastatel 1964–1972 oli ta entsüklopeedia "Enciklopedije fizičke kulture" (I–II, 1975–1977) peatoimetaja.

Tunnustused
1979 organisatsiooni Hrvatski zbor sportskih novinara elutööpreemia

Mälestuse jäädvustamine
Mali Lošinji linna spordihall kannab tema nime.

Välislingid
Hrvatska Enciklopedija
Nogometni leksikon
Proleksis enciklopedija

Horvaatia inimesed
Ajakirjanikud
Sündinud 1904
Surnud 1980
Rena (perekond)

Rena on maoperekond.

Klassifikatsioon 

Perekonda Rena klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid:
 Rena affinis (Boulenger, 1884)
 Rena boettgeri (Werner, 1899)
 Rena bressoni (Taylor, 1939)
 Rena dissectus (Cope, 1896)
 Rena dulcis Baird & Girard, 1853
 Rena humilis Baird & Girard, 1853
 Rena maxima (Loveridge, 1932)
 Rena myopica (Garman, 1884)
 Rena unguirostris (Boulenger, 1902).

Levila

Need maod elavad Ameerikas.

Viited

Välislingid 
 Sissekanne CoL-is
 Sissekanne IUCN-is
 Sissekanne NCBI Taxonomy database-s
 Sissekanne roomajate andmebaasis
 Sissekanne uBio-s
 Sissekanne saidil Wikispecies

Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit :fr:Rena (genre) seisuga 14.08.2014.

Ahassuumadulased
Tetracheilostoma

Tetracheilostoma on maoperekond.

Klassifikatsioon 

Perekonda Tetracheilostoma klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid:
 Tetracheilostoma bilineatum (Schlegel, 1839)
 Tetracheilostoma breuili (Hedges, 2008)
 Tetracheilostoma carlae (Hedges, 2008).

Levila

Need maod elavad Väikestel Antillidel.

Viited

Välislingid 
 Sissekanne NCBI Taxonomy database-s
 Sissekanne roomajate andmebaasis
 Sissekanne saidil Wikispecies

Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit :fr:Tetracheilostoma seisuga 14.08.2014.

Ahassuumadulased
Anomalepis

Anomalepis on maoperekond.

Klassifikatsioon 

Perekonda Anomalepis klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid:
 Anomalepis aspinosus Taylor, 1939 
 Anomalepis colombia Marx, 1953 
 Anomalepis flavapices Peters, 1957 
 Anomalepis mexicanus Jan, 1860.

Levila

Need maod elavad Lõuna- ja Kesk-Ameerikas.

Viited

Välislingid 
 Sissekanne ADW-s
 Sissekanne CoL-is
 Sissekanne ITIS-es
 Sissekanne roomajate andmebaasis
 Sissekanne saidil Wikispecies

Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit :fr:Anomalepis seisuga 14.08.2014.

Scolecophidia
Vanemuine (suurtükipaat)

Vanemuine oli Eesti merejõudude Peipsi Laevastiku Divisjoni lipulaev suurtükipaat. Kandis veel nimesid Issa, Imperator, President.

Ehitatud 1914. Uputati 1941 ja uuesti 1944. Pärast sõda tõsteti üles ja viidi Tartusse taastamise ootele, kuid lammutati 1953.

Laeva andmed 
 Ehitaja: tehas Varkausis Soomes 
 Veeväljasurve: 175 t 
 Pikkus: 36,1 m 
 Laius: 6,6 m 
 Süvis: 1,9 m 
 Relvastus: 2 x 75 mm kahurit ja 2 kuulipildujat
 Jõuallikas: 2 x aurumasinat koguvõimsusega 300 hj 
 Kiirus: 9 sõlme 
 Meeskond: 30 meest, sealhulgas 4 ohvitseri

Peipsi Laevastiku Divisjon
Eesti endised sõjalaevad
Tartu laevad
Typhlophis

Typhlophis on maoperekond.

Klassifikatsioon 

Perekonda Typhlophis klassifitseeritakse roomajate andmebaasis üksainus maoliik:
 Typhlophis squamosus (Schlegel, 1839).

Levila

Need maod elavad Brasiilias, Prantsuse Guajaanas, Trinidadi saarel ja Venezuelas.

Viited

Välislingid 
 Sissekanne ADW-s
 Sissekanne CoL-is
 Sissekanne ITIS-es
 Sissekanne NCBI Taxonomy database-s
 Sissekanne roomajate andmebaasis
 Sissekanne saidil Wikispecies

Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit :fr:Typhlophis squamosus seisuga 14.08.2014.

Scolecophidia
Kosava

Kosava on linn Valgevenes Bresti oblastis Ivacevičy rajoonis, Kosava külanõukogu halduskeskus. Poola keeles Kosów Poleski. Asula vana nimi on Kosaŭ (Косаў).

Nime päritolu kohta on mitu varianti. Üks seostab seda sõnaga «касы́»'' ehk "sularaha". Kohaliku legendi järgi pärineb linna nimi Kasa nimeliselt sepalt, kes tatarlaste sissetungi ajal rahvale relvi valmistas. Kohalikud, kes sõtta minnes sepalt relva tooma läksid, ütlesid, et lähevad Kasa poole, sellest olevat asula ka nime saanud. Teise loo järgi oli seal palju luhaheinamaid, nende niitmise järgi saanud nime ka asula.

Linna piirides on keskkool ja muusikakool. Kosavas on ka kultuurimaja ja raamatukogu. Tööstusest on linnas toiduainetetööstus, seal töödeldakse ka puitu.

Vaatamisväärsusteks on katoliku kirik aastast 1878 ja kaks õigeusu kirikut. Vanem on XVIII sajandist ja on endine kreekakatoliku kirik, teine ehitati aastal 1868. Linna piiri ääres on Mieračoŭščyna mõis, tähtsaim vaatamisväärsus on aga Kosava loss.

Ajalugu 

Kosavat mainitakse esimest korda aastal 1492, kuigi arheoloogiliste andmete põhjal oli see paik asustatud juba X sajandil ja X–XII sajandil asus seal linnus. Nimetatud aastal andis Aleksander (Poola kuningas) asula Chreptowiczite valdusse. Hiljem oli asula veel Flemingite ja Czartoryskite omand.

Kosavast sai alev aastal 1510, ühtlasi sai asula õiguse omada turgu ja pidada laata. Alev kuulus Navahradaki vojevoodkonda ja Słonimi maakonda. Aastal 1569 läks Kosava Sanguszkode valdusse. Aastast 1597 on teada, et alevis oli 79 maja, 2 kirikut ja 27 kõrtsi. 

Aastal 1611 said asula omanikeks Sapiehad, aga XVIII sajandil läks see Pusłowskite valdusse. Nemad rajasid asulasse lossi, lisaks sellele ka klaasikoja, riidevabriku, telliselöövi ja pruulikoja.

Aastal 1795 läks asula kolmandal Poola jagamisel Vene impeeriumi koosseisu. Kosava hakkas kuuluma algul Słonimi, seejärel Leedu ja viimaks Hrodna kubermangu. Aastal 1845 hakkas asulas tööle diivanivabrik, kus töötas 200 inimest. Kastuś Kalinoŭski ülestõusu ajal toimus asulas lahing ülestõusnute ja tsaaririigi armee vahel.

Aastast 1921 oli Kosava Poola koosseisus, ühtlasi sai asulast linn. Asulasse ehitati elektrijaam. 1939. aastal liideti Kosava Valgevene NSV-ga. Teise maailmasõja ajal loodi asulasse geto, partisanide pealetungi käigus toimetati aga kõik sealsed juudid metsa. Sakslaste propaganda pani osa neist asulasse tagasi pöörduma, kus nad tapeti. Kokku surmati linnas ja selle ümbruskonnas 3112 inimest.

Pilte

Tuntud elanikke 
Tadeusz Kościuszko – Poola ja USA väejuht
Avrohom Yeshaya Karelitz – juudi rabi
Vladimir Moroz – Valgevene filmirežissöör
Wandalin Pusłowski – Poola aadlik
Leopold Bieńkowski – Poola riigitegelane
Bohdan Drozdowski – Poola poeet

Viited

Välislingid 

 Linn YouTube'is
 Kosava

Kosava
 
Ivacevičy rajoon
Karihiirlased

Karihiirlased (Soricidae) on sugukond putuktoiduliste seltsis, imetajate klassist.

Eesti liigid
Eestis elab 5 liiki karihiirlasi.
kääbus-karihiir, Sorex minutissimus
mets-karihiir, Sorex araneus
väike-karihiir, Sorex minutus
laane-karihiir, Sorex caecutiens
vesimutt, Neomys fodiens

Putuktoidulised
Piņķi kihelkond

Piņķi kihelkond (saksa keeles Kirchspiel Pinkenhof) oli haldusüksus Riia linnasarases Riia kreisis Liivimaa kubermangus, Lätimaal.

Piņķi kihelkonna mõisad 
Piņķi mõis (saksa Pinkenhof, läti Piņķu muiža),
Beberbeķi mõis (Bebberbek, Beberbeck, Beberbeķu muiža),
Švarcmuiža mõis (Schwartzenhof või Hagenshof, Švarcmuiža, vanasti ka Hāgenu muiža),
Bieriņi mõis (Kolzen Lindenruh, Bieriņu muiža või Lindenrū muiža)
Esseni mõis (Essenhof, Gothanshof või Drelings hof)
Piņķi kirikumõis (Pinkenhof Pastorat, Piņķu mācītājmuiža), Anniņmuiža poolmõis (Annenhof), Švarcenieki poolmõis (Schwarzeckshof), Mazdamasmuiža poolmõis (Klein-Dammenhof).

Viited

Välislingid 

Läti kihelkonnad