Aquileia patriarhaat

Aquileia patriarhaat ehk Patria del Friuli (ladina keeles Patria Fori Iulii, friuuli keeles Patrie dal Friûl) oli territoorium Aquileia patriarhi ilmaliku võimu all ja üks Saksa-Rooma riigi vaimulikest osariikidest. Aastal 1420 omandas selle Veneetsia vabariik, kuid mõnda aega jätkati selle valitsemist oma seaduste ja tavadega.

Asutamine 

Endine Friuli hertsogkond Itaalia langobardide kuningriigis vallutati Karl Suure poolt aastal 774 ja liidendati Karolingide impeeriumiga kui mark. Kui Saksamaa kuningas Otto I tungis aastal 952 Itaaliasse, liitis ta Friuli territooriumi Verona margiga, mida valitsesid Baieri hertsogid, aastast 976 Kärnteni hertsogid.

1077. aasta Investituuritüli ajal tagandas Saksamaa kuningas Heinrich IV Verona markkrahvi, Kärnteni hertsogi Berthold II, kuna see oli vastukuningas Rudolf von Rheinfeldeni poolel. 3. aprillil 1077, olles teel tagasi Canossas käigult, rüütas Heinrich Pavias patriarh Sieghard von Beilsteini vahetult keisrile alluva krahvi õigustega Verona Friuli maadel, ülendades ta vürstliku piiskopi seisusse. Ülejäänud markkrahvkond läks koos Kärnteni hertsogkonnaga Heinrichi läänimehele Liutold von Eppensteinile. 

Sieghard omakorda juhtis kuninga ohutult üle Alpide. Tagasi Saksamaal olles andis kuningas Heinrich patriarhidele kui vaimulikele Saksa-Rooma riigi vürstidele lisaks nimeliselt ülemvõimu Kraini ja Istria margi üle. See tegu, mida tavaliselt peetakse vaimuliku Aquileia riigi sünniks, viis pikaajalise konfliktini rivaalitsevate Sponheimi Kärnteni markkrahvidega ja Andechsi Merania hertsogitega.

Laienemine 

Patriarhaat laiendas järgnevalt oma poliitilist kontrolli maa-alal: Aquileia võimualused piirkonnad järgnevatel sajanditel olid Friuli maad kuni Cadoreni, Trieste linn ja Istria poolsaare keskosa. Oma võimsuse tipul oli Aquileia patriarhaat üks suurimaid riike Itaalias. Patriarhaadi aadlikud olid ristisõdade peategelased. Aastal 1186 kroonis patriarh Gottfried (Gitifredo Tedesco) Friedrich I Barbarossa poja Heinrich VI Itaalia kuningaks; vastulöögina tagandas paavst Urbanus III ta.

Aastast 1127 kujunesid Aquileias välja Meinhardiinide dünastiast Gorizia foogtid, kes kutsusid end Görzi krahvideks. Nende autonoomia tugevnes, kui nad pärisid aastal 1253 keiserliku Tirooli krahvkonna ja ülendati aastal 1365 keiser Karl IV poolt Saksa-Rooma riigi vürstideks.

13. sajandi algul, eriti Volchero (1204–1218) ja Bertrandi (1218–1251) ajal, oli patriarhaadis õitsev majandus ja kultuurielu, mida soodustas hea teedevõrk. Kahjustatuna maavärinate ja muude katastroofide läbi ja kaotanud mõned sajad asukad, oli Aquileia 14. sajandil peaaegu maha jäetud. Riigi pealinn kolis esiteks Cividalesse ja siis, aastast 1238, Udinesse Kesk-Friulis, mis oli olnud patriarhi lemmikelupaik alates 13. sajandist ja muutus peagi suureks linnaks.

Rivaalitsemine Veneetsiaga 

Patriarhid võtsid Istria margi valitsemise Merania hertsogitelt tagasi aastal 1209. Siiski pidid nad toime tulema Veneetsia vabariigi kasvava ülemvõimuga merel, mis oli 13. sajandi lõpus okupeerinud Istria läänekalda Capodistriast (Koper) kuni Rovignoni (Rovinj). Aastal 1291 tehti Trevisos rahu, pärast mida langes poolsaare läänekallas Veneetsiale. Sajandi lõpus seisis patriarhaat silmitsi kasvava rivaalitsemisega Veneetsiaga, samuti sisetülidega vasallide vahel, ning oli kistud ka lõpututesse sõdadesse gvelfide ja gibelliinide vahel. Aastal 1331 liidendas Veneetsia ka Pola (Pula) lõunas. Mõningane taastumine toimus Bertrandi (1334–1350) valitsemise ajal, kes oli edukas valitseja ja väejuht. Ta tapeti 90 aastasena 1350. aasta vandenõus.

Görzi krahvid säilitasid mõned Istria sisealad ümber Pazini (Mitterburg), mille nad pärandasid aastal 1374 Austria Habsburgidele. Veneetsia ohu valguses allutati Trieste linn aastal 1382 Habsburgidele. 

Patriarhi residentsi üleviimisest Udinesse ei elanud veneetslased enam kunagi rahus patriarhaadiga, mille keiserlik soosing ja tendentsid nad kadedaks tegid. Umbes aastast 1400 hakkas Veneetsia doodžide Michele Steno ja tolle järglase Tommaso Mocenigo juhtimisel laiendama oma dogadot, okupeerides Aquileia sisemaad. Samal ajal kannatas patriarhaat sisekonfliktis Cividale ja Udine kodanike vahel. 

Aastal 1411 kasvas see sõjaks, mis tähistas patriarhaadi lõppu. Cividale sai toetust enamikult Friuli kommuunidelt, Padova Carraresidelt, Saksamaa kuningalt Sigismundilt, samuti Ungari kuningalt, samas Udine selja taga olid veneetslased. Sama aasta detsembris vallutas keiserlik vägi Udine ja järgnenud jaanuaris tehti Ludovico di Teck linna katedraalis patriarhiks. 23. juulil 1419 vallutasid veneetslased Cividale ja kavatsesid teha sama Udinega. Linn langes pärast pikka piiramist 7. juunil 1420. Varsti pärast seda langesid Gemona, San Daniele, Venzone ja Tolmezzo.

Ilmalikustamine 

Patriarhi ilmalik võim kaotati 7. juulil 1420, kui selle territooriumid ilmalikustati Veneetsia poolt. Doodž Francesco Foscari sõlmis aastal 1433 keiser Sigismundiga lepingu, millega keisririik loovutas Domini di Terraferma – mis ulatus Aadria merest Alpideni – vabariigile, mis ametlikult oli keiserlik lään. Territoorium ümber Gorizia ja Aquileia pärusvaldused jäid Görzi krahvidele; viimane krahv Leonhard pärandas aastal 1500 oma maad Austria ertshertsogile Maximilian I-le, kes annekteeris aastal 1511 ka Gradisca linna. Endine Görzi territoorium liidendati Habsburgide Sise-Austria valdustega.

Aastal 1445 nõustus patriarh Ludovico Scarampi Mezzarota Firenze kirikukogul oma iidse ilmaliku valduse kaotamisega 5000 tukatise aastapalga eest Veneetsia varakambrist. Edaspidi kandsid ainult veneetslased Aquileia patriarhi tiitlit. Endine Friuli riik liidendati Veneetsia vabariiki nimega Patria del Friuli, seda valitses Udines elav Luogotenente. Aastal 1523 loobus keiser Karl V lõpuks kõigist keiserlikest feodaalõigustest endisele Aquileia territooriumile.

Saksa-Rooma riigi valdused
Veneetsia vabariik
Itaalia keskaeg
Põhja-Itaalia ajalugu