joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Oskar Randmaa

Oskar Eduard Randmaa (kuni 1935. aastani Oskar Eduard Hansen; 10. juuni 1902 Tartu – 4. august 1943 Taišet, Irkutski oblast) oli Eesti sõjaväelane (kapten).

Ta lõpetas Kõrgema Sõjakooli, teenis 1. Jalaväerügemendis, 4. Üksikus Jalaväepataljonis, Sõjavägede Staabis ja Soomusrongirügemendis. Oli kaitseliitlane.

Ta arreteeriti 14. juunil 1941, suri vangistuses.

Välislingid 
Ohvitseride andmekogu

1. Jalaväerügemendi koosseis
4. Üksiku Jalaväepataljoni koosseis
Sõjavägede Staabi koosseis
Eesti soomusronglased
Kaitseliitlased
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1902
Surnud 1943
Harper Lee

Nelle Harper Lee (28. aprill 1926 Monroeville, Alabama – 19. veebruar 2016 Monroeville) oli Ameerika Ühendriikide kirjanik.

Tema tuntuim romaan on "Tappa laulurästast" (1960). Eesti keeles ilmus romaan esmakordselt 1964. aastal Eesti Riikliku Kirjastuse sarjas "XX sajandi raamat". 2008. aastal andis kirjastus Pegasus sarjas Pegasuse klassika välja raamatu kordustrüki. Romaani tõlkis Valda Raud. ISBN 978-9949-442-25-6
Aastal 2017 ilmus raamatu kolmas trükk ISBN 978-9949-620-57-9. „Tappa laulurästast“ põhjustas sensatsiooni 1960-ndate raamatumaailmas ning pälvis tänu intrigeerivale süžeele ja võimsale sõnumile kiiresti ülemaailmse tunnustuse. Aastal 1962 valmis romaani põhjal samanimeline film. Selle lavastas Robert Mulligan, peaosa mängis Gregory Peck. 

21. sajandi algul selgus, et juba 1950. aastate keskel oli Harper Lee kirjutanud raamatu „Mine, pane vahimees välja” – romaan tarkusest, inimlikkusest, kirest ja mõistvusest. Eesti keeles ilmus see 2017. aastal kirjastuselt Pegasus, tõlkija Matti Piirimaa. 

Eesti teatris on lavastatud tema romaani põhjal lavatükk "Tappa laulurästast" (lavastaja Urmas Lennuk; esietendus 9. veebruaril 2012; Tartu Sadamateater).

Tunnustus 
 1961 Pulitzeri preemia

Viited 

Ameerika Ühendriikide kirjanikud
Sündinud 1926
Surnud 2016
Vaino Kallas

Vaino Kallas (12. november 1927 Krundiküla, Häädemeeste vald, Pärnumaa – 9. aprill 2019) oli Eesti sõjaliste teenetega vabadusvõitleja, harrastusajaloolane, raadioamatöör ja kirjanik.

Tunnustus
1975 Eesti NSV teeneline sidetöötaja
2002 Kotkaristi kuldrist
2010 Pärnu vapimärk (elutöö eest Eesti Vabariigi heaks)
2015 Kaitseministeeriumi teeneterist

Teosed
 "Igavesti noored"
 "Tules ja pakases" kirjastus Perona, 1990 (195 lk)
 "Eesti koolipoisid Teises maailmasõjas I" kirjastus Heili, 1999 (466 lk)
 "Eesti koolipoisid Teises maailmasõjas II" autori kirjastus, 2000 (210 lk)
 "Kahe sõja vahel" 2006 (560 lk + 160 fotot)
 "Eesti Sõjameeste Pärnu Ühendus" 2007 (95 lk + 112 fotot)
 "Mööda käidud teed" 2008 (347 lk + 80 fotot)
 "Eesti Vabadusvõitlejate Liidu ajalugu" 2011 (392 lk + 310 fotot) 
 "Laule kodust ja kodumaast" (CD lauludega)
 "Idatuulte pöörises" – romaan 2012 (307 lk, kirjastus Greander) 
 "Valega tõe jälil" – romaan 2014 (320 lk, kirjastus Greander)
 "Kaitselahingud Eestis 1944. aastal" – romaan 2019 (168 lk, kirjastus Greander)

Viited 

Eesti vabadusvõitlejad
Eesti kirjanikud
Eesti raadioamatöörid
Kotkaristi kuldristi kavalerid
Sündinud 1927
Surnud 2019
Erich Loit

Erich Loit (20. mai 1928 Erra – 10. jaanuar 2012 Tallinn) oli eesti muusik, dirigent ja muusikapedagoog.

Ta alustas muusikaõpinguid Rakveres, spetsialiseerudes viiulile. Hiljem õppis Tallinna Muusikakoolis muusikateooriat ja orkestridirigeerimist. Muusikakooli lõpetas Loit 1951. aastal. Hiljem omandas ta muusikalise kõrghariduse vioola erialal Tallinna Riiklikus Konservatooriumis, mille lõpetas 1959. aastal.

1954. aastast töötas Erich Loit teatris Estonia vioolamängijana ja oli samas aastatel 1964–1973 ka rühmakontsertmeister. Estoniast siirdus ta pensionile 2003. aastal.

Paralleelselt õpetas Loit Tallinna Muusikakooli ja Tallinna Muusikakeskkooli orkestriklassides.

Aastatel 1964–1994 oli Loit Vabariikliku Noorte Viiuldajate Ansambli dirigent ja kunstiline juht. Ka ansambel asutati tema eestvedamisel. 1985. aastal XX üldlaulupeol, samuti mitmel koolinoorte laulupeol, aga ka rahvatantsu- ja muusikapeol oli ta keelpilliorkestrite juht. 1994. aastal oli ta tantsupeo muusikaline juht.

Lisaks praktilisele muusikalisele tegevusele ja muusika õpetamisele töötas Loit Eesti Teatri- ja Muusikamuuseumi teadurina. Tema sulest on ilmunud teosed "Muusikainstrumendid ja orkestrid" (1976) ning "Ma ise ilutegija" (2003), samuti on ta koostanud ülevaateteose "Vabariiklik Noorte Viiuldajate Ansambel" (1984).

Erich Loit maeti 14. jaanuaril 2012 Pärnamäe kalmistule.

Tunnustus
 1974 Eesti NSV teeneline kunstitegelane
 Eesti Rahvatantsu ja Rahvamuusika Seltsi teenetemärk Hõbesõlg
 2003 Valgetähe teenetemärgi IV klass

Kirjandus
 Erich Loit : [nekroloog]. – Sirp, 13. jaanuar 2012, lk 28.
 Erich Loit Tartu Laulupeo veebilehel

Eesti viiuldajad
Eesti dirigendid
Eesti muusikapedagoogid
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti NSV teenelised kunstitegelased
Pärnamäe kalmistule maetud
Sündinud 1928
Surnud 2012
City Nights

City Nights on Teele Viira esimene soolosingel. Laulu autorid on Priit Uustulnd ja Teele Viira ise. Pala on üks Eesti Laul 2012 kahekümnest poolfinalistist. Laulule tehakse ka muusikavideo.

Viited

Laulu info ja sõnad Eesti Laulu koduleheküljel.

2012. aasta singlid
Alu mõis

Alu mõis (saksa keeles Allo) oli rüütlimõis Rapla kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb Rapla maakonna Rapla valla territooriumile. Mõisakompleks asub Alus.

Ajalugu
Vanimad teated Alu mõisa kohta pärinevad 1409. aastast. Tõenäoliselt oli mõisa keskuses juba keskajal kivihoonestus. 17. sajandil kuulus mõis Uexküllidele ja Wrangellidele. Pärast Põhjasõda vahetas mõis sageli omanikke, kuuludes Rosenite, Bistramite ning Tiesenhausenite omandusse.

1858. aastal läks Alu mõis naabruses asuva Sikeldi mõisa omaniku Otto von Lilienfeldi valdusse, kes lasi lammutada vanad hooned ning rajada uue härrastemaja.

Mõisa viimane omanik oli Rudolf von Lilienfeldt, kellelt see 1919. aastal võõrandati.

Mõisakompleks

Mõisa härrastemaja ehitustööd algasid 1862. aastal arhitekt Paul Alischi, kes oli ka Kreenholmi Manufaktuuri arhitekt, projekti järgi. Hoone valmis 1875. aastal, saades oma lõpliku kuju Friedrich Modi projekti järgi. Viiekorruselise nurgatorni, sakmelise rinnatise ja kuubikukujulise vormiga uusgooti stiilis ehitis on mõjutatud keskaegsest linnusearhitektuurist.

1920.–1930. aastatel asus endises härrastemajas kool. Teise maailmasõja järel oli hoone Eesti Põllumajandustehnika kasutuses. 1999. aastal omandas kunagise Alu mõisa peahoone Kaitseliit, rajas sinna oma õppekeskuse ning sellega seoses lasi 2000. aastate alguses hoone restaureerida.

Härrastemaja juures asub park koos tiigiga.

Vähestest säilinud kõrvalhoonetest on silmapaistvam uusgooti stiilis ait.

Kultuurimälestiste registris on Alu mõisa peahoone registrinumbri 15323 all, park registrinumbri 15324 all ning ait-kuivati registrinumbri 15325 all.

Vaata ka
Eesti mõisate loend
Uusgootika

Viited

Välislingid

Alu mõisast Eesti mõisaportaalis
Alu mõis (Mõisate ülevaated) – Muinsuskaitseameti digitaalarhiiv
Eesti Ajalooarhiivi kinnistute register: Alu mõis (Rapla khk)

Rapla kihelkonna mõisad
Rapla vald
Pjotr Aleksejev

Pjotr Fjodorovitš Aleksejev (1813? Peterburi – 1870? Holmogorõ, Arhangelski kubermang) oli vene luuletaja, üliõpilaslaulik ja gümnaasiumiõpetaja.

Aleksejev sündis arvatavasti 1813. aastal Peterburis ja alustas samas ka oma haridusteed. 1834–1838 järgnesid ülikooliõpingud Tartus, kus ta alustas kameralistikaga, aga suundus hiljem meditsiiniteaduskonda, kuid ei lõpetanud stuudiumi. 1829. aastast oli ta vastasutatud vene tudengite korporatsiooni Ruthenia liige ja sellesse aega jäävad samuti tema esimesed luulekatsetused.

Autori esimesed luuletused, "Koidik" ja "Minu täht", ilmusid 1838. Aasta hiljem trükiti ajakirjas "Oтечествeнные записки" ("Isamaalised kirjutised") tema tõlge Friedrich Schilleri ballaadist "Sukelduja" (Der Taucher) ja almanahhis "Утреннaя заря" ("Koidupuna") ilmus Aleksejevi luuletus "Ööbik" (Соловей). Schillerit tõlkis ta ka hiljem ("Rõõm").

Aleksejev tegutses algul Tartu erapansionaatides vene keelt ja kirjandust õpetades ning sellest kujunes peagi tema põhitegevus.

1840 andis ta välja luulekogumiku "Лирические стихотворения и сказки" ("Lüürilised luuletused ja muinasjutud"), mis sai positiivse vastuvõtu osaliseks. Tartus kujunes välja laus vene üliõpilastest koosnev luulekoolkond, kus tõusis kõige selgemalt esile Nikolai Jazõkovi luule, aga kelle loomingut matkivat üliõpilaslaulu viljelesid mitmed Ruthenia korporantidest poeedid nagu Aleksandr Karamzin, Nikolai Ivanov jt.

1839–1861 (teistel andmetel hoopis 1840–61) oli ta õpetajaks Varssavi õpperingkonna haridusasutustes ning seal anti 1841. aastal välja ka tema romantiline poeem "Мель-Дона", mis räägib Tartus toimuvast traagilise lõpuga armukolmnurgast. Siiski sai see negatiivse kriitika osaliseks. Samal perioodil tükiti Peterburis ära mitmed tema tööd nagu "Kaasaegne hääl vene sõdalaste auks ja kuulsuseks" (1854), "Närtsimatu luuderohi Issandas lahkunud valitseja Nikolai I kalmule" (1859), "Troonipärija, Tema Keiserliku Kõrguse Nikolai Aleksandrovitši täisealiseks saamise puhul" (1859) ja "Rahva tänulikkus Tema Keiserlikule valitsejale Aleksander II le" (1861), kuid suuremat tähelepanu need ei pälvinud.

Säilinud on ka 1844–1849 loodud aga avaldamata jäänud luuletused ja kogumik autori eluolu ning argieluvaateid kirjeldavat luulet aastatest 1854–1867. Viimaste seast leiab ka luulevormis kirjelduse 30. juulil 1860 toimunud kohtumisest ukraina kirjaniku Tarass Ševtšenkoga.

1861–1864 õpetas ta Arhangelskis ladina keelt ning töötas seejärel lühikest aega Šiauliai gümnaasiumis. 1869 läks ta riiginõuniku auastmes pensionile ja suri järgmisel aastal Holmogorõs Arhangelski kubermangus.

Pjotr Aleksejevi vähene panus kirjandusse ning originaalsete tähtteoste puudumine on jätnud teda siiski vene kultuuris sekundaarseks kirjameheks. Olulisem osa autori loomingust jäi Tartus veedetud üliõpilasaastatesse.

Välislingid 
 Pjotr Aleksejev (1813 ? – 1870 ?) EEVA

Vene luuletajad
Kiiu mõis

Kiiu mõis (saksa keeles Kida või Kyda) oli rüütlimõis Kuusalu kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Harju maakonna Kuusalu valla territooriumile.

Ajalugu
Kiiu mõisa on esmakordselt mainitud 1418. aastal, mil omanikeks olid vennad Hannes ja Klaus Soye. Mõisa varasemale eksisteerimisele viitab aga asjaolu, et 1348. aastal toimus seal Harju-Viru seisustepäev, mis eeldab ürituse läbiviimiseks vajalike ehitiste olemasolu.

1505. aastal omandas mõisa Hermann Lode, kellelt see 1517. aastal Fabian von Tiesenhausenile läks. Viimane lasi sinna rajada väikese Kiiu vasallilinnuse. Fabiani järel valdas mõisa tema  Caspar von Tiesenhausen, kes aga Poola poolele üle läks, mistõttu mõis 1566. aastal riigistati.

20. oktoobril 1614 läänistas Gustav II Adolf mõisa Jakob De la Gardiele truu teenistuse eest aga osalt ka Caspar von Tiesenhauseni võla tõttu.

. aastal müüs Jakobi poeg  Kiiu mõisa 18 000 riigitaalri eest oma õele Christina Catharina Stenbockile.

17. sajandi lõpus mõis redutseeriti.

1699–1907 moodustas Kiiu koos Kolga, Kõnnu ja Loo mõisaga fideikomissi.

Tsaar Peeter I käsul immiteeriti mõis 1714. aastal Christina Catharina Stenbocki tütrepoja krahv Gustav Otto Douglase käsutusse.

16. veebruaril 1724 kuulutati Kiiu keiser Peeter I privileegiga Stenbockide pärusomandiks. Mõisaomanikuks sai Bengt Ludwig Stenbock (1694–1737), viimase surma järel aga tema vend Friedrich Magnus Stenbock (1696–1745). Viimaselt päris mõisa tema poeg Karl Magnus Stenbock (1725–1798), temalt omakord pojapoeg Magnus Stenbock (1780–1816). Temalt pärib mõisa poeg Ludwig Stenbock (1812–1849), temalt aga vennapoeg Magnus Stenbock (1804–1885). Viimase pärija oli tema pojapoeg krahv Eric Stenbock (1860–1895). Ericu surma järel pärib mõisad tema lell krahv Michael Stenbock (1837–1910).

1907. aastal ostis Wilhelm Nerling 350 000 rublaga Kiiu mõisamaad. Talumaad kinnitati 1912. aastal Tallinna Ringkonnakohtu määrusega Michaeli pojale Wssewolod Stenbockile.

Mõisakompleks

Vasallilinnus

Mungatornina tuntud Kiiu vasallilinnusest on algupäraselt säilinud kolm alumist korrust. Teine korrus oli kasutusel elukorrusena, kolmas ja neljas korrus kaitsekorrustena. Linnus restaureeriti 1973. aastal, mil lisati ka arvatav neljas korrus ning kolmanda korruse puidust kaitsekäik ehk urdaaž.

Hilisem hoonestus
18. sajandi lõpus rajati mõisa ühekorruseline kivist härrastemaja. 20. sajandi alguses teostati hoone juugendstiilis ümberehitus. Fassaadile lisati voluutviiluga pealeehitus, ehitati haritorn ning hoone sai väikeste ruutudega aknad. 

Härrastemaja kujundust on aja jooksul lihtsustatud — puudub osa fassaadikaunistusi. Ümberehitatud kujul on säilinud ka üksikud kõrvalhooned.

Peale Vabadussõda Eesti Vabariik mõisakompleksi endisele omanikule tagasi ei andnud, peahoonest sai Kiiu vallamaja, pärast Kuusalu vallamaja.

Nõukogude perioodil paiknes endises härrastemajas kolhoosikontor ning kaasaja asub seal Kuusalu vallavalitsus. 

2017-2018 toimus Kiiu mõisahoone rekonstrueerimine üldise riigihanke korras.

Viited

Kuusalu kihelkond
Harjumaa mõisad
Kuusalu vald
Stenbockide mõisad
Liigvalla mõis

Liigvalla mõis (saksa keeles Löwenwolde, 18. sajandi L. A. Mellini kaardi järgi Lewald) oli mõis Koeru kihelkonnas Järvamaal. Tänapäeval jääb kunagine mõis Lääne-Viru maakonna Väike-Maarja valla territooriumile.

Mõisakeskus asus Liigvalla külas.

Ajalugu
Keskajal oli Liigvalla mõis Kärkna kloostri omanduses. 16. sajandi lõpus sai sellest rüütlimõis. Selleaegsete omanike Löwenwoldede järgi sai mõis ka oma saksakeelse nime. 18. sajandi lõpus kuulus mõis Rehbinderitele, kes lasid ehitada esindusliku härrastemaja.

Mõisa viimane omanik oli Nikolai von Schilling, kellelt mõis 1919. aastal võõrandati.

Mõisakompleks
Kunagise Liigvalla mõisa kahekorruseline hilisbarokne peahoone valmis 1797. aastal. Varangu mõisa härrastemajaga sarnaneva hoone projekteeris tõenäoliselt Tartu arhitekt Johann Heinrich Bartholomäus Walther.

Ümberehitatud kujul on säilinud ka mõned kõrvalhooned.

Kultuurimälestiste registris on Liigvalla mõisa peahoone , Liigvalla mõisa park  ja Liigvalla mõisa piirdemüür .

Viited

Välislingid 

 Liigvalla mõisa lugu Mõisablogis

Pahlenite mõisad
Järvamaa mõisad
Väike-Maarja vald
Koeru kihelkond
Tiit Lääne

Tiit Lääne (sündinud 21. oktoobril 1958) on eesti spordiajakirjanik ja koduloolane.

Tiit Lääne on lõpetanud 1977 Jõgeva Keskkooli ja 1986 TPedI KKT. Spordist huvitus 1968 Vaimastvere koolis. Ta on  1977 Eesti juunioride meister 10 km käimises. 1981 kümnevõistluses ja 1991 kettaheites spordiseltis Jõud meistrivõistluste pronks. Mänginud Eesti meistrivõistlustel Jõgeva jäähoki-, jalgpalli ja jääpallimeeskonnas. Kuulunud jääpallis Eesti koondisse ja tulnud 2002 minijääpallis Eesti meistriks. Töötanud 1978–79 kehalise kasvatuse õpetajana, 

Töötanud (spordi)toimetajana 1979–1987 Jõgeva rajooni ajalehel Punalipp põllumajandus- ja spordiosakonna juhatajana, 1987–1992 Maalehe erikorrespondendina, 1993–1995 Päevalehe sporditoimetajana, 1996–1997 Spordilehe toimetajana, 1998–2000 Maalehes, 2000–2002 Eesti Päevalehes, 2002–2006 Eesti Spordilehes, 2006–2007 Eesti Päevalehes ja 2007–2008 Sporditähes sporditoimetajana ning hiljem TEA Kirjastuses. 

Kuulumised erinevatesse ühingutesse - Ajakirjanike Liidus (1985), Spordiajakirjanike Liidus (1992) ja Rahvusvaheline Spordiajakirjanike Liidu liige (1996). Eesti Spordiajaloo Seltsi asutajaliige (1989) ja auliige (2014), kuulunud 1989–97 ja 2003–2007 seltsi juhatusse. 2009 aastats Eesti spordi biograafilise leksikoni kolleegiumi liige. 2016 aastas Jõgevamaa Spordiliidu Kalju juhatuse liige ja 2019 aastast selle president. 2017 aastast Jõgevamaa Spordiveteranide Klubi ja 2019 aastast Eestimaa Spordiliidu Jõud juhatuse liige (aasta tegija 2004). 2020 aastast EOK esindajate kogu liige. 

Olnud 2015–2017 aastatel Jõgeva vallavolikogu esimees ja 2020–2021 aastatel Jõgeva vallavanem.

Ta on koostanud raamatu Eesti Olümpiakomitee aupresidendist Arnold Greenist. Eesti Olümpiakomitee esitles seda raamatut 12. mail 2009. 

2009. aastal ilmus ka tema koostatud "Eesti spordi taskuentsüklopeedia". Suvel 2020 aga ilmus 1920. aasta Antverpeni olümpia raamat. 

Ajalehe Vooremaa peatoimetaja.

Tunnustus 
2008 – Jõgevamaa Hõberist
2011 – Jõgevamaa kultuuripärl
2019 – stipendium "Ela ja sära"

Viited

Välislingid 
 

Eesti spordiajakirjanikud
Eesti koduloolased
Sündinud 1958
Suuropi Komandantuur

Suuropi Komandantuur oli Eesti sõjaväe merekindluste territoriaalne rannakaitseüksus aastail 1918–1940. Selle koosseisu kuulusid Suurupi poolsaarel asuvad patareid nr 6 (234 mm), 9 (120 mm) ja 13 (76 mm), kokku 121 meest.

Suuropi rannapatareid 
Merejõudude juhataja päevakäsuga nr 1641 31. oktoobrist 1919 kästi patareid nimetada järgmiselt:
Rannapatarei nr 6 (9,2"/234 mm) (endine Peeter Suure merekindluse peapositsiooni Suurupi rannapatarei nr 2).
Patarei nr 6 koosseisus oli lahinguvalmis 1919. aastal vaid üks 234 mm kahur, teine kahur patareis sai laskekorda 1919. aasta suve lõpuks, kolmanda kahuri tegi Sadamatehas korda 1922. aasta kevadeks. 1924. aastal lisandus neljas 234 mm kahur Naissaarelt.
Patarei ülem oli kapten Arvid Melkov (1919–1920), major Karl Aleksander Freimann (1920–1927), vanemleitnant Rudolf Käo.
Rannapatareile lisandusid hiljem järgmised suurtükipatareid:
Patarei nr 9 (120 mm), mille moodustamist alustati 1924. aasta lõpus Vickersi 120 mm suurtükkidega patareipositsiooni kohale, kus asus PSM peapositsiooni nelja 130 mm Vickersi kahuriga patarei.
Patarei nr 13 (76 mm).

Rahuaegse koosseisu järgi olid Aegna saare komandantuuris 1930-ndatel osaliselt komplekteeritud järgmised patareid:
 rannapatarei nr 6.

Alates 3. jaanuarist 1938 nimetati komandantuuri plaanidel ja katastris Sulevi talumaakohaks (128,5 hektarit).

1. septembril 1939 oli merekindluste Suuropi komandantuuris:
rannapatarei nr 6, (9,2", 234 mm)

Suuropi komandandid 
1. jaanuar – 20. juuni 1927 major Ernst Kogger
20. juuni – 17. august 1927 nooremleitnant Hans-Adolf Hansmann
17. august – 10. detsember 1927 major Karl Aleksander Freimann
10. detsember 1927 – 30. jaanuar 1931 kapten Otto Kleemann
30. jaanuar – 27. mai 1931 leitnant Rudolf Käo
27. mai 1931 – 15. aprill 1934 major Otto Kleemann (alates 13. aprillist 1934 eestistatud nimi Otto Kivima)
15. aprill 1934 – 11. juuni 1936 kaptenmajor Peeter Mei
11. juuni 1936 – 15. märts 1940 kaptenmajor Jaan Põder
15. märts 1940 – 1940 vanemleitnant Rudolf Käo

6. septembril 1940 võeti endised Eesti merekindluste patareid Nõukogude Punalipulise Balti laevastiku koosseisu ning komandantuuride põhjal moodustati Balti laevastiku Läänemere rajooni rannakaitse kaks divisjoni. Naissaarel ja Suurupil paiknenud patareidest moodustati 96. üksik rannakaitse suurtükidivisjon ja Viimsi poolsaarel paiknenud Miiduranna ja Tammneeme patareid hakkasid need kuuluma koos Aegna patareidega 94. üksikusse rannakaitse suurtükidivisjoni.

Viited

Kirjandus 
Mati Õun. Eesti merekindlused ja nende suurtükid 1918–1940. Tammiskilp, Tallinn, 2001.

Välislingid 
Mikk Maasikrand, Eesti rannakaitse võimekus 1939. aastal. Tartu: Tartu Ülikool, lk 32–34
Suuropi merekindluse lipp
Nooruse tänav (Tartu)

Nooruse tänav on tänav Tartus. See asub Tammelinna ja Maarjamõisa linnaosade piiril.

Tänav algab Nikolai Lunini tänavalt, kulgeb edelasse, ristub Ravila ja Vapramäe tänavaga ning lõpeb ristudes Sanatooriumi tänavaga. Nooruse tänav on umbes 770 meetrit pikk.

Nooruse tänaval asub kaks üheksakorruselist ühiselamut. Augustis 2005 avati Tartu Ülikooli tehnoloogiainstituudi uus maja Nooruse 1. Seal on ruumid leidnud ka riigiasutus Ravimiamet. Tartu Tervishoiu Kõrgkool kolis 2011. aasta lõpus uude majja Nooruse 5. Nende endises hoones Nooruse 9 alustas 1. septembril 2012 õppetööd Tartu Täiskasvanute Gümnaasium. 2015 hakkas seda kasutama ka Tartu Tamme Gümnaasium.

2015–2016 ehitati Nooruse 3 krundile Rahvusarhiivi uus kuuekorruseline hoone Noora, mis avati 2017. aastal.

Tartu tänavad
Maarjamõisa
Tammelinn
Naissaare Komandantuur

Naissaare Komandantuur oli Eesti sõjaväe merekindluste territoriaalne rannakaitseüksus aastail 1918–1940. 

Selle koosseisu kuulusid Naissaarel asuv 4. ja 5. patarei, kitsarööpmeline raudteeliin, laod ja veduridepoo, mille alla kuulus umbes kuuendik saare pindalast.

Naissaare rannapatareid
Merejõudude juhataja päevakäsuga nr. 1641 31. oktoobrist 1919, kästi Naissaare patareisid nimetada järgmiselt:
Naissaare patarei nr 1 (kaks 6" Canet' suurtükki) – endine PSM peapositsiooni rannakaitsepatarei nr 5;
Naissaare patarei nr 2 (kaks 6" ja 120-puudast vene kindlusesuurtükki ja kaks 150 mm Saksa suurtükki) – endine PMS Rannakaitsepatarei.

Rahuaegse koosseisu järgi olid Eesti merekindluste Naissaare komandantuuris 1930-ndatel osaliselt komplekteeritud järgmised patareid:
Rannapatarei nr 4 (kaks 152 mm Canet' suurtükki) Naissaare kagutipus;
Rannapatarei nr 5 (neli 152 mm Canet' suurtükki) Naissaare põhjatipus.
Koosseisu kuulus 160 meest.

1927. aastal moodustati Rannapatarei nr 12, milles II-75 mm õhutõrjekahuri patarei ja V-76 mm välikahuri patarei.

Naissaarel paiknes ka merekindluste laskemoona keskladu, mille rajamisel kasutati ära tugevalt soomustatud Peeter Suure Merekindluse peapositsiooni Rannakaitsepatarei nr 10a 356 mm kahuritorn.

Naissaare komandantide loend
 12. november 1918 – 1. mai 1929 kapten Joosep Sild
 30. august – 2. september 1925 major Ernst Kogger
 2. september 1925 – 1. mai 1929 kapten Joosep Sild
 1. mai 1929– 1940 kaptenleitnant Elmar-Arthur Urm

6. septembril 1940 võeti endised Eesti merekindluste patareid Nõukogude Punalipulise Balti laevastiku koosseisu ning komandantuuride põhjal moodustati Balti laevastiku Läänemere rajooni rannakaitse kaks divisjoni. Naissaarel ja Suurupil paiknenud patareidest moodustati 96. üksik rannakaitse suurtükidivisjon ja Viimsi poolsaarel paiknenud Miiduranna ja Tammneeme patareid hakkasid need kuuluma koos Aegna patareidega 94. üksikusse rannakaitse suurtükidivisjoni.

Viited

Kirjandus
 Mati Õun. Eesti Merekindlused ja nende suurtükid 1918–1940. Tammiskilp, Tallinn, 2001.

Välislingid
 Mikk Maasikrand, Eesti rannakaitse võimekus 1939. aastal. Tartu: Tartu Ülikool, lk 30–32
 Naissaare merekindluse lipp
Jakub Kołas

Jakub Kolas (ka Jakub Kołas, valgevene keeles Якуб Колас; kodanikunimega Kanstancin Michajłavič Mickievič (Канстанцiн Міхайлавіч Міцкевіч); 22. oktoober (vkj 3. november) 1882 Stoŭbcy – 13. august 1956 Minsk) oli Valgevene kirjanik, üks valgevene kirjanduse rajajaid ning klassikuid.

Jakub Kolase teosed on tuntud neist õhkuva sümpaatia poolest Valgevene talurahva vastu. See ilmneb juba ta pseudonüümis Kolas, mis tähendab valgevene keeles viljatera.

Kolas kirjutas luulekogud "Vangistuse laulud" (1908) ja "Kaebelaulud" ("Песьні-жальбы", 1910), poeemid "Uus maa" ("Новая зямля", 1923) ja "Simon-moosekant" ("Сымон-музыка", 1925), jutte ja näidendeid. Tema luuletus "Kalamehe hütt" ("Рыбакова хата", 1947) kõneleb võitlusest pärast Valgevene liitmist Nõukogude Liiduga. Kolase triloogia "Teelahkmeil" (1954) jutustab revolutsioonieelse Valgevene talurahva ja intelligentsi elust.

Jakub Kolas oli Valgevene NSV rahvakirjanik (1926), Valgevene Teaduste Akadeemia liige (1928) ja asepresident (1929. aastast), Nõukogude Liidu kirjanike liidu liige 1934. aastast ning Valgevene NSV teeneline teadlane 1944. aastast. ÜK(b)P-sse astus Kolas 1945. aastal. Ta pälvis Stalini preemia 1946. ja 1949. aastal.

Teosed eesti keeles
 "Aknaruutude helin" Eesti Raamat, 1968 (luulekogu sarjast "XX sajandi luule", valgevene keelest tõlkinud Helvi Jürisson ja Muia Veetamm)
 "Teelahkmeil I-II" Eesti Raamat, 1977 (romaanitriloogia, valgevene keelest tõlkinud Olev Jõgi)
 "Kits sarapikus" Eesti Raamat, 1984 (muinasjutt, valgevene keelest tõlkinud Andres Jaaksoo)

Välislingid 
 Jakub Kolase luuletused inglise keeles R. Lipatau tõlkes

Valgevene kirjanikud
Valgevene luuletajad
Sündinud 1882
Surnud 1956
Gary Cahill

Gary James Cahill (sündinud 19. detsembril 1985 Sheffieldis) on Inglismaa jalgpallur. Ta mängib Inglismaa esiliiga klubis AFC Bournemouth keskkaitsjana.

Aastatel 2012–2019 mängis ta Chelseas. Ta tuli Chelseaga kahel korral Inglismaa meistriks, kahel korral võitis karika ja korra liiga karika. Lisaks võitis ta klubiga UEFA Meistrite Liiga ja UEFA Euroopa Liiga. Hooaegadel 2013–14, 2014–15 ja 2016–17 oli ta valitud Premier League'i hooaja sümboolsesse koosseisu.

Koondisekarjäär 
Oma debüüdi Inglismaa koondises tegi Cahill 3. septembril 2010 Bulgaaria koondise vastu. Esimese värava Inglismaa koondises lõi ta 2. septembril 2011, kui mängiti samuti Bulgaariaga.

Ta kuulus Inglismaa koondisse 2014. ja 2018. aasta maailmameistrivõistlustel ning 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel.

Saavutused
 Inglismaa meister (2): 2014–15, 2016–17
 FA Cup (2): 2011–12, 2017–18
 Football League Cup (1): 2014–15
 UEFA Meistrite Liiga (1): 2011–2012
 UEFA Euroopa Liiga (2): 2012–2013, 2018–19

Välislingid 

 Profiil Chelsea FC kodulehel

Inglismaa jalgpallurid
Aston Villa FC mängijad
Burnley FC jalgpallurid
Sheffield United FC mängijad
Bolton Wanderers FC mängijad
Crystal Palace FC mängijad
Chelsea FC mängijad
AFC Bournemouthi mängijad
Premier League'i mängijad
The Championshipi mängijad
Sündinud 1985
Pavel Reifman

Pavel Reifman (29. jaanuar 1923 Uman, Ukraina – 15. jaanuar 2012 Tartu, Eesti) oli filoloogiadoktor, Tartu Ülikooli vene kirjanduse õppetooli emeriitprofessor.

1940. aastal lõpetas Reifman kiitusega keskkooli Leningradis ning alustas õpinguid Leningradi Riikliku Ülikooli filoloogiateaduskonnas. 1941. aasta suvel suundus vabatahtlikuna rindele, kus viibis kuni sõja lõpuni. Demobiliseeriti alles 1945. aastal. 1949. aastal lõpetas ülikooli. 

1953. aastal kaitses Leningradi Riiklikus Ülikoolis kandidaadiväitekirja teemal «„Отечественные записки“ 1840-х годов (период участия в журнале Белинского)». 

Alates 1963. aastast töötas Tartu Riikliku Ülikooli vene kirjanduse õppetooli dotsendina. 1973. aastal, pärast doktoriväitekirja kaitsmist, sai Pavel Reifmanist vene kirjanduse professor. Alates 1993. aastast filosoofiateaduskonna emeriitprofessor. Pavel Reifman on nelja raamatu ja mitmete artiklite autor, mis on toonud talle kuulsust nende slavistide hulgas, kes tegelevad 19. sajandi keskpaiga ja teise poole vene kirjanduse ajaloo ning vene ajakirjanduse ja kriitika ajaloo uurimisega.

Peamised uurimissuunad: 19. sajandi teise poole vene kirjanduse ajalugu, vene kirjanduskriitika ajalugu, vene ajakirjanduse ajalugu, ühiskondlik-kirjanduslik liikumine vene ühiskonnas 1860. aastatel.

On lugenud järgmisi loengukursusi: 19. sajandi teise poole vene kirjanduse ajalugu, vene ja nõukogude ajakirjanduse ajalugu, vene kirjanduskriitika ajalugu, vene ja nõukogude tsensuuri ajalugu.

Pere
Tema abikaasa oli Larissa Volpert.

Kirjandusteadlased
Vene filoloogid
Tartu Ülikooli professorid
Sündinud 1923
Surnud 2012
Meelis Mälberg

Meelis Mälberg (sündinud 26. aprillil 1970 Räpinas) on Eesti poliitik, XII ja XIII Riigikogu liige.

Meelis Mälberg on lõpetanud aastal 1988 Räpina Keskkooli ja aastal 1994 Eesti Põllumajandusülikooli ettevõtluse ökonoomika erialal.

Kuulub Eesti Reformierakonda.

Meelis Mälberg oli 1998–2002 Räpina linnapea ja 2008–2009 Otepää vallavanem. Ta oli enne Riigikogu liikmeks saamist Põlva linnavolikogu liige.

Ta on Räpina paberivabriku omanik.

Aastatel 2015–2019 oli ta Eesti Orienteerumisliidu president.

Viited

Välislingid 

Meelis Mälberg riigikogu.ee lehel

XII Riigikogu liikmed
XIII Riigikogu liikmed
Sündinud 1970
Lennuamet

Lennuamet (inglise Estonian Civil Aviation Administration) oli Eesti Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi valitsemisalasse kuuluv riigiamet, mis teostab tsiviillennunduse riiklikku järelevalvet.

Lennuamet, Maanteeamet ja Veeteede Amet ühendati 2021. aastal Transpordiametiks.

Lennuametil oli Eestis kõrgeim lennuohutuse korraldamise ja järelevalve kompetents, see oli rahvusvaheliselt tunnustatud organisatsioon. Amet tegeles tsiviillennundusohutuse reguleerimisega, väljastas lennunduslubasid, pidas õhusõidukite registrit, väljastas hooldusorganisatsioonide sertifikaate, õhusõidukite lennukõlblikkus- ja lennundusimulaatorseadmete kvalifikatsiooni sertifikaate, korraldas raadioside (lennunduse raadiokõneluste) kvalifikatsioonieksameid, liinipiloodi, ametpiloodi ja instrumentaallennupädevuse teooriaeksameid jne.

Lennuamet haldas riiklikku lennundusohutusprogrammi (SSP), tsiviillennunduse julgestuskäsiraamatut ning avaldas lennundusteateid.

Lennuametit juhtis peadirektor ning ametis oli 31 teenistuskohta. 

Lennuamet asus Tallinnas Lõõtsa 5. 

Tõsiste intsidentide ja lennuõnnetuste uurimisega tegeleb Eestis alates 1. jaanuarist 2012 Ohutusjuurdluse Keskus (OJK).

Lennuameti kodulehel oli leitav link nimekirjale lennuettevõtjatest, kelle suhtes kohaldatakse ühenduse piires tegevuskeeldu (Komisjoni määrus (EÜ) nr 474/2006 – 06.12.2012), ehk "must nimekiri".

Lennuameti ajalugu
Amet moodustati 16. jaanuaril 1990 Eesti NSV Valitsuse määrusega "Eesti NSV riiklike ametite moodustamise kohta" nr 10.

28. jaanuar 1992 Lennuametiga liideti riigiettevõtte Estonian Air lennuliiklusteenistus. 

1. aprillil 1996 eraldati Lennuametist lennuliiklusteenistus ning loodi Lennuliiklusteeninduse Keskus (praegune Lennuliiklusteeninduse AS)

Lennuameti peadirektorid

1990–1992 Rein Järv

1992–1995 Mati Sõrmus

1995 – Mati Iila

1995–1996 Jaan Tamm

1996–1998 Eduard Tüür

1998–2003 Toomas Peterson

2003–2013 Koit Kaskel

2013–2018 Kristjan Telve

2019–2020 Rait Kalda

Viited

Eesti lennundus
Majandus- ja Kommunikatsiooniministeerium
Lennundusvaldkonnas tegutsevad Eesti ettevõtted ja organisatsioonid
Eduard Toman

Eduard Toman (sündinud 25. mail 1960 Harkivis) on Eesti näitleja, lavastaja ja laulja.

Haridus
Toman lõpetas 1978. aastal Harkivis keskkooli ning astus 1979. aastal Moskva B. V. Štšukini nimelisse Kõrgemasse Teatrikooli, mille lõpetas 1983. aastal.

Töökäik
Alates 1983. aastast on ta töötanud näitlejana ja lavastajana Tallinna Vene Teatris. 1993–2005 oli ta teatri kunstiline juht. 

Praegu on ta Tallinna Vene Kultuurikeskuse direktor. 

Ta on kirjutanud muusikat mitmele teatrilavastusele, osalenud muusikaprogrammides ja kirjandussaadete salvestustel raadios. Ta on mänginud mitmes eesti filmis, näiteks "Need vanad armastuskirjad" ja "Tulivesi". Ta on teinud kaasa televisiooni draamasarjades "Salmonid" (1993–1995), "Kelgukoerad" (2006–2007), "Tuulepealne maa" (2008), "Kättemakskontor" (2013), "Viimane võmm" (2015) ja muusikalis "Oliver!" (2003). Lauljana on ta üles astunud nii kontsertidel kui ka telesaadetes.

Liikmesus
2009. aastast on ta Keskerakonna ja Tallinna linnavolikogu liige.

Filmograafia
 1992 – "Need vanad armastuskirjad"
 1993 – "Kapsapea" (hääl)
 1994 – "Tulivesi"
 1994 – "Ameerika mäed"
 1997 – "Minu Leninid" (Stalin)
 2004 – "Frank & Wendy" (hääl)
 2006 – "Hundi agoonia" (Vene diplomaat)
 2009 – "Disko ja tuumasõda" (hääl)
 2010 – "Punane elavhõbe" (meeslaulja)
 2016 – "Mausoleum" (Stalini hääl)
 2017 – "Rohelised kassid" (Meelis)

Diskograafia
2009 "A nam vsjo ravno: Vene filmimuusika klassika" ("А нам всё равно: классика русской киномузыки") – esitaja
2010 "Gena ja teised: laulud vene multifilmidest" ("Гена и другие: песни из русских мультфильмов") – esitaja

Tunnustus
2002 Valgetähe V klassi teenetemärk

Isiklikku
Eduard Toman oli üle 30 aasta abielus teatrikunstnik Marianne Kuurmega, neil on kaks last ja neli lapselast. 2016. aastal sündis Eduard Tomanil uue elukaaslasega tütar.

Viited

Välislingid
Jüri Pino, Eestlane Eduard Toman, ameti poolest venelane Õhtuleht, 20. jaanuar 2001
Riina Luik, Eduard Toman armastusest ja pühakojast Postimees, 29. oktoober 2005
Kaire Kenk, Eduard Toman: "Ah, see temperamentide erinevus on täielik jama!" Õhtuleht, 15. mai 2008
Eduard Toman jõudis esimese juubelini, Tallinna Postimees, 25. mai 2010
Järelvaadatavaid telesaateid
 "Siin ja praegu. Eduard Toman". Portreesaade Eesti Televisiooni saatesarjast "Siin ja praegu", esmaeeter: 16. september 1997
 "Ennäe inimest: Eduard Toman". Saade ETV saatesarjast "Ennäe inimest", esmaeeter: 29. detsember 1997
 "Tähelaev: Eduard Toman". Portreesaade ETV saatesarjast "Tähelaev", esmaeeter: 16. märts 2008
 "Minu ETV: Eduard Toman". Saade ETV saatesarjast "Minu ETV", esmaeeter: 11. juuli 2010
 "Batareja intervjuu: Eduard Toman". Saade ETV saatesarjast "Batareja", esmaeeter: august 2010 
 "Reisikaaslane: Eduard Toman". Saade ETV saatesarjast "Reisikaaslane", esmaeeter: 23. oktoober 2016

Eesti näitlejad
Eesti lavastajad
Eesti lauljad
Vene Teatri näitlejad
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti Keskerakonna poliitikud
Sündinud 1960
Unistuste bänd

Unistuste bänd on Raadio 2 kuulajate küsitluse tulemusel moodustatav ansambel. Ansambel esitab avalikult vaid ühe loo ja teeb seda galal Raadio 2 Aastahitt. Iga muusik saab kuuluda bändi vaid ühel korral.

Unistuste bänd 2006 
Bändi valiti Lenna Kuurmaa (vokaal), Elmar Liitmaa (kitarr), Raul Vaigla (bass), Tomi Rahula (klahvpillid), Kallervo Karu (trummid) ja DJ Critikal. Esitati tolleaastase Aastahiti küsitluse välismaiste lugude võidulaul, nimelt Justin Timberlake'i "SexyBack".

Unistuste bänd 2007 
Koosseis: Joosep Järvesaar (vokaal), Mihkel Mõttus (kitarr), Siim Usin (basskitarr), Eimel Kaljulaid (trummid), Koit Toome (klahvpillid) ja Lauri Õunapuu (torupill). Esitati oma versioon Rootsi indie-rock ansambli Peter Bjorn and John loost "Young Folks".

Unistuste bänd 2008 
Koosseis: Kristjan Kasearu (vokaal), Raivo Tafenau (saksofon), Robert Vaigla (kitarr), Danel Pandre (basskitarr), Katrin Siska (klahvpill) ja Marko Atso (löökriistad). Esitati HU? "Depressiivsed Eesti väikelinnad".

Unistuste bänd 2009 
Koosseis: Jaagup Kreem (vokaal), Laur Joamets (kitarr), Henno Kelp (basskitarr), Erik Sakkov (klahvpillid),  Boris Hrebtukov (trummid) ja Tiit Kikas (erinevad instrumendid). Galal tuli esitusele Jaan Tätte lugu "Tuulevaiksel ööl",

Unistuste bänd 2010 
Koosseis: Tanel Padar (vokaal), Mihkel Raud (kitarr), Viljar Norman (basskitarr), Rein Rannap (klaver), Kristo Rajasaare  (trummid) ja DJ Paul Oja. Esitati Toivo Kurmeti ja Virmaliste "Suvehääl".

Unistuste bänd 2011 
Kuuenda "Unistuste bändi" koosseisu valiti Ott Lepland (vokaal), Stig Rästa (kitarr), Mihkel Mattisen (klahvpillid), Reigo Ahven (trummid), Ivo Etti (basskitarr) ja Sandra Sillamaa (torupill). Aastahitigalal esitas bänd loo "Sülita vaid allatuult", mille autorid on Ivo Linna ja Ott Arder.

Raadio 2
Elavad pildid

"Elavad pildid" on 2013. aastal Eesti ja Austria koostöös valminud ajalooline film, mille lavastas Hardi Volmer. 

Filmis osaleb ligi 80 Eesti näitlejat, nende seas Ita Ever, Aarne Üksküla, Anu Lamp, Tõnu Oja, Sandra Üksküla-Uusberg, Priit Võigemast, Hendrik Toompere juunior juunior, Ain Mäeots, Marika Vaarik, Piret Kalda jt. Filmiga tähistatakse Eesti filmi 100 aasta juubelit. 

Filmi võtted algasid 5. jaanuaril 2012. Film esilinastus 21. veebruaril 2013.

2013. aastal käis Eesti kinodes filmi vaatamas 25 232 inimest.

Viited

Välislingid 
Inga-Gretel Linkgreim "Algavad Hardi Volmeri uue mängufilmi "Elavad pildid" võtted" – err.ee, 5. jaanuar 2012

2013. aasta filmid
Eesti filmid
Ajaloolised filmid
András Sárközy

András Sárközy (sündinud 16. jaanuaril 1941 Budapestis) on ungari matemaatik. Ta on peamiselt uurinud analüütilist ja kombinatoorset arvuteooriat.

Tema Erdősi arv on 1. Ta on koos Paul Erdősiga avaldanud 62 teadusartiklit, mis on rohkem kui keegi teine.

2004. aastast on ta Ungari Teaduste Akadeemia täisliige.

Tunnustused 
Pál Erdősi auhind (1980)
Akadeemia auhind (1995)
Tibor Szele mälestusmedal (2005)
Széchenyi auhind (2010)

Välislingid 
http://mta.hu/oldmta/?pid=421&TID=660

Ungari matemaatikud
Sündinud 1941
Laiatoimelised antibiootikumid

Laiatoimelised ehk laia toimespektriga antibiootikumid on antibiootikumid, mis toimivad suure hulga eritüübiliste bakterite vastu. Laiatoimelised antibiootikumid on efektiivsed nii gramnegatiivsete kui ka grampositiivsete bakterite puhul. See on nende peamine erinevus võrreldes kitsatoimeliste antibiootikumidega, mis mõjutavad kas gramnegatiivseid või grampositiivseid baktereid, kuid mitte mõlemaid.

Laiatoimeliste antibiootikumide tavapärasteks näidustusteks on:

 vajadus määrata ravi juhtudel, kus haigustekitajat ei ole suudetud või ei ole jõutud tuvastada, ent kus raviga viivitamine võib kujutada endast ohtu patsiendi tervisele;
 bakteriaalsed nakkused, mille tekitajatel on välja kujunenud resistentsus kitsatoimeliste antibiootikumide suhtes;
 superinfektsioonid, mille puhul on tegemist mitme erineva haigustekitajaga samaaegselt.

Laiatoimeliste antibiootikumide kasutamise puhul on peamiseks ohuks nende laiaulatuslik rünnak nii paha- kui ka healoomuliste bakterite vastu eri elundkondades, mis võib võrreldes kitsatoimeliste antibiootikumidega kaasa tuua organismi mikrofloora üldise tasakaalutuse ning viia antibiootikumide suhtes resistentsete organismide vohamiseni.

Laiatoimeliste antibiootikumide alla liigitatakse:

 aminoglükosiidid (näiteks streptomütsiin)
 mõned beetalaktaamid (näiteks erinevad karbapeneemid)
 fluorokinoloonid (näiteks levofloksatsiin, norfloksatsiin, ofloksatsiin)
 klooramfenikool
 mõned makroliidid (näiteks asitromütsiin)
 tetratsükliinid (näiteks tetratsükliin ja doksütsükliin)

Antibiootikumid
Tartu Ülikooli nõukogu

Tartu Ülikooli nõukogu on üks Tartu Ülikooli juhtorganeist.

Kuni aastani 2011 kuulus Tartu Ülikooli nõukogusse 50 liiget, nende hulgas rektor, prorektorid, dekaanid, kolledžite (sh Viljandi Kultuuriakadeemia) direktorid, raamatukogu direktor, füüsikainstituudi ja tehnoloogiainstituudi direktorid, üliõpilasesinduse esimees, akadeemiline sekretär ning teaduskondade ja üliõpilaskonna valitud esindajad. See nõukogu kogunes viimast korda istungile 16. detsembril 2011.

Tartu Ülikooli nõukogu alates 2012
Alates 2012. aastast on ülikooli juhtorganid nõukogu ja senat. Tartu Ülikooli uus nõukogu vastutab ülikooli pikaajalise arengu eest, otsustab muu hulgas laenu- ja kinnisvaraküsimused ning võtab vastu eelarve. Nõukogu koosseisu kuulub 11 liiget: TÜ poolt esitatud Toomas Asser, Toivo Maimets, Peeter Saari, Jüri Sepp ja Paul Varul, Eesti Teaduste Akadeemia esitatud Kari Olavi Raivio ning haridus- ja teadusministeeriumi esitatud Kaja Tael, Toomas Kiho, Kersti Kaljulaid (esimees), Vahur Kraft ja Aku Sorainen. Nõukogu koosseisu kinnitas viieks aastaks Vabariigi Valitsus 22. detsembril 2011.

Tartu Ülikooli nõukogu alates 2017 
Vabariigi valitsus kinnitas uue nõukogu koosseisu 16. veebruari 2017 istungil. Esialgu kinnitati nõukogu ainult kümneliikmelisena (viis ülikooli senati ja viis haridus- ja teadusministri poolt nimetatud liiget). 13. märtsi istungil valis nõukogu uus koosseis oma esimeheks Ruth Oltjeri. Haridus- ja teadusministri poolt nimetatud liikmed on Ruth Oltjer, Heidi Kakko, Vahur Kraft, Mart Nõmper ja Eva Åkesson ning Senati poolt nimetatud liikmeteks on Toomas Asser, Jüri Sepp, Richard Villems, Birute Klaas-Lang ja Tõnu Lehtsaar.

Viited

Tartu Ülikool
Priit Paabo

Priit Paabo (sündinud 12. oktoobril 1968 Tartus) on eesti tuubamängija.

Ta mängib Politsei- ja Piirivalveameti orkestris, vaskpillikvintetis Silver Brass, diksiländansamblis Happy Feet Orchestra.

Eesti muusikud
Sündinud 1968
Tuubamängijad
Aleksandri tänav

Aleksandri tänav (varem Nõukogude tänav; saksa keeles Alexanderstraße, Schweinkoppelstrasse 'Seakopli tänav', Neue Straße 'Uus tänav') on tänav Tartus Kesklinna ja Karlova linnaosas.

Tänav algab Riia tänavalt (millest teisel pool kannab ta nime Küüni tänav), kulgeb kagusse ja lõpeb Jõe tänaval. Tänava pikkus on 980 meetrit.

Aleksandri tänav ristub Soola, Lao, Aida ja Lina tänavaga.

Aleksandri tänava alguses asub kaubanduskeskus Kvartal.

Ajalugu
Kuni 1989. aastani kandis tänav nime Nõukogude tänav.

Välislingid

Tartu tänavad
Kesklinn (Tartu)
Karlova
Näituse tänav (Tartu)

Näituse tänav (kuni 29. jaanuarini 1934 Savi tänav; saksa keeles Lehmstraße) on tänav Tartus. 1958. aastast kuni 28. oktoobrini 1987 kandis tänav nime Oskar Lutsu tänav.

See algab Kesklinnast Toomemäe jalamilt K. E. von Baeri tänavalt ning kulgeb üldiselt edelasse. Näituse tänava keskosa on Tähtvere ja Vaksali linnaosa piir. Näituse tänavaga ristuvad Veski, Taara puiestee, Kastani, Kooli, A. Haava, Vaksali tänav, Tapa–Tartu raudtee ja Lehola tänav. Näituse tänav lõpeb Veeriku linnaosas ristmikul, kus Ludvig Puusepa tänav läheb üle Ilmatsalu tänavaks.

Näituse tänava pikkus on umbes 1070 meetrit.

Tänava ääres asuvad Tartu Ülikooli õppehooned Näituse 2 (Uus Anatoomikum) ja Näituse 20.

Tartu linnavalitsus plaanis ehitada Näituse raudteeületuskohale tunneli, kuid täiendavatel uuringutel ilmnes projektis puudusi. Ka olid Näituse tänava elanikud tunneli rajamise vastu. Projekti ellu ei viidud.

Pildid

Viited

Tartu tänavad
Veeriku
Näituse
Calais

Calais [kal'ee] on linn Põhja-Prantsusmaal La Manche'i ääres Pas-de-Calais' departemangus.

Sõpruslinnad 
 Duisburg, Saksamaa (1964)
 Wismar, Saksamaa (1971)
 Dover, Inglismaa (1973)
 Riia, Läti (1976)
 Brăila, Rumeenia (2002)
 Bardejov, Slovakkia (2002)
 Fanga, Mali

Vaata ka 
 "Calais' kodanikud"

Viited

Välislingid 

 Calais' koduleht

Prantsusmaa linnad
Pas-de-Calais' departemangu vallad
Sadamalinnad
Jaan Naissoo

Jaan Naissoo (sündinud Jaan Naisson; 23. september 1903 Pärdisepa talu, Rabavere küla, Koonga vald, Pärnumaa – 4. juuli 1941 Põltsamaa) oli Eesti politseinik ja metsavend.

Ta teenis Pioneerpataljonis ning konstaabli, kriminaalpolitsei agendi ja assistendina Viljandis ja Põltsamaal. 21. veebruaril 1940 anti talle Kotkaristi teenetemärgi kuldrist. 

Jaan Naissoo varjas end 1941. aasta küüditamise eest ja langes metsavennana võitluses hävituspataljoni vastu.

Ta oli Uno Naissoo isa.

Eesti politseinikud
Eesti metsavennad
Pioneerpataljoni koosseis
Kaitseliidu Sakala maleva liikmed
Eesti tuletõrjujad
Kotkaristi kuldristi kavalerid
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1903
Surnud 1941
Peeter Lainevool

Peeter Lainevool (kuni 1905. aastani Peeter Lammas, 1905–1923 Peeter Lammas-Vildfluss; 16. august 1898 Laatre vald, Pärnumaa – 14. september 1941 Lääne-Virumaa) oli eesti eraadvokaat.

Ta õppis aastail 1920–1923 (lõpetas) Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, Korporatsioon Ugala vilistlane.

Ta oli Tapa linnavalitsuse juriskonsult.

Viited

Eesti advokaadid
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Korporatsioon Ugala liikmed
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1898
Surnud 1941
Elise Aron

Elise Johanna Aron (3. juuli 1896 Alliku vald, Järvamaa – 23. detsember 1982 Tallinn) oli Eesti riigiametnik ja õpetaja.

Ta oli Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vabakuulaja aastail 1917–1918 ja üliõpilane 1920–1923 (lõpetas), Eesti Naisüliõpilaste Seltsi vilistlane.

Elise Aron oli aastail 1916–1917 algkooliõpetaja Lüganusel, 1919–1920 Koerus ja Tallinnas. 1940. aastani oli ta Siseministeeriumi juriidiliste isikute büroo juhataja, hiljem kooliõpetaja.

Kirjandus
Album academicum universitatis Tartuensis, II köide, Tartu 1994, lk 43.
E. K. Eliise Aron surnud. Teataja, 22. jaanuar 1983, nr 2, lk 6.

Eesti juristid
Eesti õpetajad
Kodumajanduskoja liikmed
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Eesti Naisüliõpilaste Seltsi liikmed
Sündinud 1896
Surnud 1982
Metsakalmistule maetud
Feliks Tanner

Feliks Tanner VR II/3 (kuni 1939 Felix Johann Tannebaum; 10. november 1893 Sudak, Tauria kubermang – 26. september 1949 Minlag, Komi ANSV, Vene NFSV) oli Eesti Panga direktor.

Ta õppis 1914. aastal Peterburi Ülikooli füüsika-matemaatikateaduskonnas, 1918. aastal Balti Tehnikaülikooli ja 1920–1924 (lõpetas) Tartu Ülikooli õigusteaduskonna kaubandusosakonnas. Akadeemiliselt oli ta korporatsiooni Vironia liige.

Ta osales Esimeses maailmasõjas, Eesti rahvusväeosade 1. Eesti jalaväediviisi 2. Eesti jalaväepolgu täienduspataljonis ja Vabadussõjas, 2. Eesti jalaväepolgus.

Ta oli 1923–1924 Eesti Panga ametnik Tallinnas, 1924–1929 Pärnus, 1929–1932 Eesti Panga (tema allkiri on 20- ja 50-kroonisel pangatähel) ja 1932–1940 Tartu Panga direktor. 

1944. aastal ta arreteeriti NKVD poolt ja suri vangistuses.

Tunnustus
 Vabadusristi II liigi 3. järk, 1920
 Eesti Punase Risti mälestusmärgi II järgu I aste, 1936

Isiklikku
Tema vend oli vaimulik Eugen Tanner.

Kirjandus
Album Academicum Universitatis Tartuensis, II köide. Tartu 1994. Lk 57

Viited

Välislingid

Eesti ohvitserid 1918-1940
Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944
Eesti kommunismiohvrid 1940–1991

Eesti pankurid
Vabadusristi II liigi 3. järgu kavalerid
Eesti Punase Risti mälestusmärgi II järgu I astme kavalerid
Riigi Majandusnõukogu liikmed
Kaubandus-Tööstuskoja liikmed
Sõjaväe Kõrgema Kohtu liikmed
Eesti sporditegelased
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Korporatsioon Vironia liikmed
Esimese maailmasõja veteranid Eestis
Vabadussõja veteranid
Eestistatud nimega inimesed
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1893
Surnud 1949
Jaan Kivisild

Jaan Kivisild (22. aprill 1882 Olustvere vald, Viljandimaa – 10. detsember 1954 Tallinn) oli Eesti Panga direktor.

Ta õppis aastail 1915–1918 Riia Polütehnilise Instituudis ja 1920–1923 (lõpetas 1924) Tartu Ülikooli kaubandusosakonnas.

Kivisild oli aastail 1914–1916 Tartu 2. Laenu ja Hoiu Ühisuse, 1919–1920 Riigikassa, 1921–1924 AS Põhja Panga Tartu osakonna, 1925 ETK rahandusosakonna juhataja, 1926–1933 Eesti Panga direktor, 16. jaanuar 1936–1940 Tallinna Börsikomitee vannutatud maakler. 

Aastail 1941–1945 teenis ta Punaarmees.

Jaan Kivisild suri aastal 1954 ja ta maeti 17. detsembril 1954 Rahumäe kalmistule.

Viited

Kirjandus
Album Academicum Universitatis Tartuensis, II köide, Tartu 1994, lk 89

Eesti pankurid
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Üliõpilasselts Liivika liikmed
Korporatsioon Fraternitas Estica liikmed
Rahumäe kalmistule maetud
Sündinud 1882
Surnud 1954
Vello Simre

Vello Simre (kuni 1935. aastani Johannes Voldemar Simtmann; 18. november 1890 Tännapere, Viisu vald, Järvamaa – 8. juuli 1941 Tartu) oli eesti õpetaja.

Ta õppis 1912–1915 Peterburi ülikooli füüsika-matemaatika- ning 1915–1916 ja 1920–1927 (lõpetas) Tartu Ülikooli loodusteaduskonnas. 

Vello Simre osales Esimeses maailmasõjas ja Vabadussõjas, 1919–1920 oli ta Saaremaa Ühisgümnaasiumi ja alates 1920. aastast Hugo Treffneri Gümnaasiumi õpetaja. 

Mõrvati Tartu vanglas (massimõrv Tartu vanglas).

Kirjandus 
Album academicum universitatis Tartuensis. II köide. Tartu 1994, lk. 93.

Eesti õpetajad
Vabadussõja veteranid
Hugo Treffneri Gümnaasiumi õpetajad
Sündinud 1890
Surnud 1941
Põhjadraama

"Põhjadraama" on EÜS Põhjala Tallinna koondise eestvedamisel toimuv akadeemiliste üliõpilasorganisatsioonide teatrifestival. "Põhjadraama" on toimunud alates 2000. aastast igal märtsikuul. 2018. aasta Põhjadraama oli varasematest veidi erinev - lisaks lavastuste etendamisele oli võimalik osaleda ka lühifilmiga. Põhjadraama toimus stiilipeona - Eesti Vabariigi esimese iseseisvusperioodi stiilis.

Ajalugu 
 "Kasvulava" – 18. märtsil 2000 Glehni lossis.
 "Kloon" – 24. märtsil 2001 Kodulinna majas.
 "Taevas ja põrgu" – 16. märtsil 2002 Nõmme Kultuurikeskuses.
 "Kevad südames" – 22. märtsil 2003 Seewaldi klubis.
 "Väike juubel" – 20. märtsil 2004 Tallinna Ühisgümnaasiumis.
 "Seitse" – 2005. aastal Glehni lossis.
 "Anna tuld!" – 11. märtsil 2006 Glenhi lossis.
 "Rööpad koopas" – 10. märtsil 2007 Glehni lossis.
 "Kultuuripuur" – 5. märtsil 2008 Glehni lossis.
 "Maskiball" – 21. märtsil 2009 Glehni lossis.
 "Metamorfoosid" – 20. märtsil 2010 Glehni lossis.
 "Täiskuu" – 19. märtsil 2011 Glehni lossis.
 "Kolmteist Draakonit" – 23. märtsil 2012 Glehni lossis.
 "Elu pärast lõppu" – 23. märtsil 2013 Kirjanike Liidu majas.
 "Hõbeajastu" – 22. märtsil 2014 Maarjamäe lossis.
 "Maagiline muinasjutuöö" – 14. märtsil 2015 TTÜ Tudengimajas.
 "Tsirkus sinus eneses" – 19. märtsil 2016 TTÜ Tudengimajas.
 "Nukuteater" – 18. märtsil 2017 Hopneri Majas.
 "Tummfilm" – 21. aprillil 2018 Põhjala Roosikrantsi seltskorteris (Roosikrantsi 8b).

2018. aasta Põhjadraama erines varasematest selle poolest, et võistlustules olid lavastuste asemel lühifilmid. Mindi tagasi Eesti Vabariigi esimese iseseisvusperioodi ajastusse. Bänd mängis 1920ndate ja 1930ndate muusikat ning pakuti ajastukohast sööki-jooki. Oodati kõiki külalisi ajastukohaselt riietuna.

Igal akadeemilisel organisatsioonil oli võimalus osaleda lavastuse või lühifilmiga, soovi korral mõlemaga. Seekordseks teemaks oli "Tummfilm", oodati ka must-valgeid lühitummfilme. Lavastused ja filmid ei pidanud olema Eesti Vabariigiga seotud.

Lühifilmide ja etenduste pikkus oli 10–20 minutit.

EÜS Põhjala
Eesti teatrifestivalid