Valev Mere

Valev Mere VR I/3 (kuni 1936 Vassili Martson, 16. detsember 1893 Seli vald, Pärnumaa – 12. detsember 1949 Göttingen, Lääne-Saksamaa) oli Eesti sõjaväelane (mereväekapten, 1936), Eesti merejõudude juhataja aastail 1938–1939.

Elulugu 
Vassili Martson sündis Pärnumaa Seli vallas Aleksander (Aleksei) ja Irina Martsoni (neiupõlves Riho) õigeusklikus peres, kus oli viis last.

Martson õppis Kuressaare merekoolis, mille rannasõidu tüürimehe eksamid ta lõpetas mais 1912 teise auhinnaga (20 rbl), ja Paldiski 3 kl. merekoolis. Ta sai 29. märtsil 1914 kaugsõidutüürimehe diplomi pärast eksamite sooritamist Riia eksamikomisjoni ees.

Vassili Martson alustas oma laevastiku teenistuskäiku Vene Balti laevastikus, mille ekipaaži ta mobiliseeriti 1. november 1914. Ta määrati lahingulaevale Pavel I roolimeheks 23. veebruaril 1915. Mereväelipniku kursuse ta lõpetas Kroonilinnas 28. detsembril 1915 ja ülendati lipnikuks 10. jaanuaril 1916 (praporštšik) ning pärast seda teenima Balti mere miinitraaleritele vahiülemana. Algul teenis ta miinitraaleril nr 17 ja siis aastal 1917 traaleril nr 14. Sõja ajal tema laev traalis Riia faarvaatreil miine vahel ka suurtükitule all. Vene laevastikus Martson pälvis Stanislause 3. järgu aumärgi.

Eesti rahvaväkke ta liitus vabatahtlikuna 26. novembril 1918 ning auaste muutus mitšmanist leitnandiks. Martson määrati suurtükilaeva Lembit vanemmiiniohvitseriks. Lembitul ta osales Eesti Mereväe esimesse dessanti 23. detsembril 1918. Pärast Vabadussõda autasustati teda Vabadusristiga (VR I/3).

Esimesena rahuaja määramisena ta määrati 16. jaanuaril 1923 miiniristleja Vambola komandöriks, millena ta tegutses kuni 3. märtsini 1927. Tollal ta suunati teenima merekindluste staapi ja alates juunist temast sai merekindluste ülema ajutine kohusetäitja. Ta oli alustamas Eesti-Soome merekindluste vahelist koostööd, mis jätkus kuni 1940. aasta okupatsioonini. Martson ülendati kaptenleitnandiks 24. veebruaril 1928. Eestistas oma perekonnanime 22.02.1936 ja eesnime 3.03.1936.

Alates 29. septembrist 1936 oli ta merejõudude staabiülema ajutine kohusetäitja ning alates 10. detsembrist ka merekindluste ülema ametikohuseid. 16. jaanuarist kuni 21. maini 1937 viibis ta komandeeringus Inglismaal, kus oli lõpule jõudmas allveelaevade ehitus. Ta võttis vastu vastuvõtukomisjoni esimehena allveelaeva Kalevi 12. märtsil. Inglismaal olemise ajal kinnitati Mere merejõudude juhataja ajutiseks kohusetäitjaks ning alaliseks 1. novembril 1938.

Orzełi juhtum – karjääri lõpp

Poola allveelaev Orzeł põgenes Tallinna 14. septembril 1939. Eesti neutraliteediseaduse alusel allveelaev interneeriti 14. septembril. Riigikontrolör Karl Soonpää päevikust selgub, et Valev Mere oli ise kohapeal Miinisadamas jälginud allveelaeva desarmeerimist, mis toimus vägagi aeglaselt. Mere seletas Riigikontrolli sõjaväeosakonna peakontrolör Martin Keldrile, et kuna ohvitserid olid laeva pealt maha võetud ja kasiinosse paigutatud, ning allveelaev Tallinna vabatahtlikult saabunud ja Poola peaaegu löödud, ei olnud olemas ohtu, et Orzel Tallinnast kuhugi läheks. Kelder iseloomustas Mere kui "heasüdamline vaikse rannasõidukapteni tüüpi mees". Nelja päeva hiljem hommikul 18. september allveelaev põgenes Tallinnast. Orzełit ei enam tabatud ning Valev Mere vabastati Merejõudude juhataja ametist ja tegevteenistusest koos Merejõudude staabiülema kaptenmajor Rudolf Linnustega. Mere ei isegi võetud jutule, vaid ta tagandati kohe põgenemisest järgmisel päeval kaitseseisukorra seaduse § 11 p. 1 alusel president Pätsi poolt ülemjuhataja Laidoneri ettepanekul ilma pikema arutluseta. Nõukogude Liit kasutas Orzeli põgenemist Tallinnast ettekäändena Eesti asjadesse sekkumiseks ja baaside lepingu nõudmiseks.

Orzełi juhtumist sai Mere edukalt arenenud karjääri häbiväärne lõpp-punkt. Soonpää kajastab ka seda, et Eesti sõjaväe juhtkond nägi paljus Meres süüd, et Eesti sattus Nõukogude Liidu survepoliitika keerisesse. Kolonelleitnant Alfred Luts mainib oma mälestustes lakooniliselt, et "Poola allveelaeva põgenemise asjus toimetati kohe juurdlus ja süüdi leiti olevat Merejõudude juhataja mereväekapten V. Mere ja Merejõudude staabi ülem mereväekapten R. Linnuste. Mõlemad ohvitserid tagandati ametist ja vabastati sõjaväeteenistusest." Samas Martin Kelder kurtis, et "Mere ei saa ise aru, missugune põgenemise fakti tähtsus." Sõjaminister kindral Paul Lill ütles Soonpääle, et "üks rumal inimene, nagu Mere, võib teha väga suurt kahju riigile".

Pärast Eesti okupeerimist Nõukogude Liidu poolt 1940. aastal Mere tegutses kaubalaevastiku kirjas meremehena. Eesti NSV Meretranspordi Keskuse juhataja August Hansen nimetas ta mootorpurjeka Õrne kapteniks. Saksa okupatsiooni ajal ta töötas kaubalaevakaptenina näiteks Kriegsmarine puksiiril Steinort. 

Mere läks Saksamaale 22. septembril 1944 suure põgenemise ajal. Viimased eluaastad Mere põdes pahaloomulist aneemiat ja ta suri Göttingeni ülikooli kliinikus.

Auastmed 
 28. detsember 1915 – praporštšik
 15. jaanuar 1917 – mitšman 
 21. september 1919 – leitnant
 1. mail 1920 – vanemleitnant
 22. veebruaril 1924 – kaptenmajor
 20. veebruaril 1928 – kaptenleitnant
 18. veebruaril 1936 – mereväekapten

Teenistuskäik 
 22. veebruar 1924 – teenis Läänemere laevastiku divisjonis, ülendatud kaptenmajoriks
 20. veebruar 1928 – teenis miiniristlejal Vambola, ülendatud kaptenleitnandiks
 18. september 1934 – lähetatud Kõrgemasse Sõjakooli
 18. veebruar 1936 – teenis Merekindlustes, ülendatud mereväekapteniks
 31. august 1936 – lõpetas Kõrgema Sõjakooli
 4. oktoober 1938 – Merejõudude Staabi ülem, määratud Merejõudude juhatajaks
 18. september 1939 – vabastatud tegevteenistusest

Tunnustus
 1920 – Vabadusristi I liigi 3. järk
 1935 – Kotkaristi III klassi teenetemärk

Viited

Kirjandus
 Uueks merejõudude juhatajaks mereväe-kapten Valev Mere. Uus Eesti, 5. oktoober 1938, nr. 273, lk. 1.

Välislingid
 Ohvitseride andmekogu

Merejõudude juhatajad
Miiniristleja Lennuk meeskonnaliikmed
Miiniristleja Vambola meeskonnaliikmed
Eesti mereväekaptenid
Korporatsioon Ugala liikmed
Vabadusristi I liigi 3. järgu kavalerid
Kotkaristi III klassi teenetemärgi kavalerid
Vabadussõja veteranid
Eestistatud nimega inimesed
Eestlased Saksamaal
Sündinud 1893
Surnud 1949