Kirishitan

Kirishitan (jaapani keeles 吉利支丹, 切死丹, きりしたん, キリシタン) on 16.–17. sajandil tekkinud roomakatoliku kristluse vool Jaapanis. Seda sõna kasutatakse nii usundi enda kui ka selle järgijate tähistamiseks. Termin tuleneb portugali keelest (christão/cristão 'kristlus').

Sõnaühend kakure kirishitan (隠れキリシタン, カくレキリシタン) tähistab varjatud/sala-/krüptokristlust, millega viidatakse eelkõige kristlusele Jaapanis selle keelustamise ajal põrandaaluse religioonina 17.–19. sajandil (sõna 隠れる kakureru tähendab jaapani keeles 'peitu pugema').

Viitamisel teistele kristluse vormidele Jaapanis kasutatakse üldiselt inglise keelest üle võetud terminit kirisuto (jaapani keeles キリスト).

Kristlik sajand

Ristiusu saabumine 
Kuigi eurooplasi ja sealhulgas kristlasi sattus Jaapanisse ka varem, loetakse ristiusu ametlikuks alguseks seal 1549. aastal, mil Jaapanisse saabus jesuiidist misjonär Francis Xavier (1506–1552). Oma elu pühendas ta roomakatoliku kirikule ja Jesuiitide Ordule, millele oli väga oluline misjonitöö Portugali mõjualadel. See viis Xavier’ juba 1540. aastal Portugali kuninga nõudmisel Indiasse ja sealt edasi Jaapanisse.

Üks vanimaid kirjalikke ülestähendusi Jaapanit külastanud eurooplaste poolt on pärit 1547. aastal ja selle on raportina kirja pannud Portugali merekapten Jorge Alvares. Selle raporti andis Alvares 1547. aastal Xavier’le Melakas Malaisias, kus tulevane pühak peatus mõneks päevaks oma teekonnal Maluku saartelt Indoneesias Goasse Indias. Alvaresega oli koos Jaapanist põgenenud Anjiro (ka Yajiro), kellelt kuuldud lugude põhjal nägi Xavier Jaapanis suurepärast võimalust evangeeliumi kuulutamiseks.

Anjiro läks kaasa Xavier’ga tema teenijana ja astus ristiusku 1548. aastal, üsna varsti pärast Goas maabumist. Temast sai esimene jaapanlasest kristlane, ristinimega Paulo de Santa Fé. Koos veel mõne kaaskonnaga ühinenud jaapanlasega õppis ta juurde portugali keelt ning oli hiljem abiks ka Xavier’ tõlgina Jaapanis. 1549. aastal randus nende laev Kagoshimas Jaapani lõunaosas Kyūshū saarel, Anjiro kodulinnas. Xavier’ kaaskonnas oli peale Anjiro veel kaks jesuiidi misjonäri, Anjiro vend ja kolm teenrit.

Ristiusu levik ja õitseng 
Päris algul ei saatnud Portugali misjonäre kuigi suur edu. Selle põhjuseks olid peamiselt keelelised ja maailmavaatelised erinevused, samuti suured kultuurilised erinevused, mis tekitasid osapoolte vahel arusaamatusi. Probleeme tekitasid kohalikud kombed ja religioossed vaated, mida misjonäridel oli raske mõista ja mida nad eriti ka ei austanud. Xavier lahkus Jaapanist 1551. aastal ja selleks ajaks oli kristlik kogukond kasvanud tuhande hingeni.

Euroopast tulnud katoliiklased olid kristliku sajandi algul Jaapanis teretulnud. Nende saabumise ajaks oli Jaapan kodusõdade käigus killustunud ja jagatud suure arvu omavahel sõdivate daimyode vahel. Kui misjonärid lähenesid kohalikele daimyodele ja esimesed neist ka kristlusse pöördusid, saatis missiooni suurem edu. Võõrastelt loodeti saada kasu kaubavahetuse näol ja selleks oldi valmis ka usku vahetama.

Jaapan oli sel ajal sengoku või „sõdade riik“ ning üleminek feodaal- ja majandusühiskonnale oli lõppemas. Rahva killustatus aitas tugevasti kaasa nende ristiusustamisele ja eriti oli abiks just daimyode eeskuju. Mõnel pool pöörduti tervete piirkondade kaupa. Arvatavalt isegi suurem osa kristlusse pöördumistest toimus läbi massiristimiste ja sõjapealike käsul. Kodusõdade (1482–1558) ja kiirete sotsiaalsete muutuste perioodil pakkus ta inimestele uut väärtuste süsteemi. Võtmefiguurideks olid daimyod ja aastakümnete vältel leidsid kristlikud misjonärid toetust mitmete tugevate Jaapani sõjaliste liidrite poolt (näiteks Oda Nobunaga, Toyotomi Hideyoshi).

1570. aastatel küündis kristlusse pöördunute arv 100 000 inimeseni ja 17. sajandi algul 300 000 – 370 000 või isegi 750 000 inimeseni.

Tagakiusamise algus 
Kodusõdade käigus killustunud Jaapan koondus 17. sajandi alguseks üheks terviklikuks riigiks ühtse sõjalise jõu alla ning selle arhitektid olid võimsad ja ambitsioonikad sõjalised liidrid Tokugawa Ieyasu, Oda Nobunaga ja Toyotomi Hideyoshi. See oli kristlaste jaoks oluline muutus. Uus suhtumine kristlikku kirikusse oli osa riigi ühendamise strateegiast, mille kohaselt allutati kõik sõjalised, poliitilised, majanduslikud ja religioossed jõud keskvõimule.

Toyotomi Hideyoshi andis 1587. aastal välja määruse kristlus keelustada ning käskis kõigil kristlastel riigist lahkuda ja kõigil pöördunutel usust lahti öelda. Esialgu ei võetud seda piisavalt tõsiselt ja misjonitegevus jätkus, ka valitsus eriti ei sekkunud. Ainult kolm kristlast lahkus riigist. 1597. aastal andis ta välja uue kirishitan vastase määruse ja lasi 5. veebruaril Nagasakis risti lüüa 26 kristlast. Nende seas oli 6 eurooplasest frantsiskaanlast, 17 jaapanlasest frantsiskaanlast ja 3 jaapanlasest jesuiiti. 

Kristlus keelustati kui õõnestav religioon. Kahtlusalused kristlased pidid avalikult usust lahti ütlema, sooritades fumie ehk astudes vasest plaadile, millel oli ristilöödu, Jumalaema või mõni muu kristlik kujutis. Fumie kui meelsuse kontroll oli psühholoogiline piinariist usklike avastamiseks, aga ka nende usku tagasilangemise vältimiseks, sest hiljem pidi seda kordama igal aastal. Kes seda ei teinud, neid ootas surm või piinamine. Piinamise eesmärk oli viia inimene pigem apostaasini ja iga hinna eest vältida ohvri surma, sest sellised surmad kuulutati kristlaste poolt märterluseks.

Pärast Toyotomi Hideyoshi surma 1598. aastal arenes kristlik kirik siiski edasi ja toimus isegi veel massiristimisi kuni 1614. aastal, mil tagakiusamise poliitikat tõhustati oluliselt ja asuti rakendama täiel määral. 1600. aastal kehtestas Tokugawa Ieyasu (1543–1616) oma positsiooni kuulsas Sekigahara lahingus Toyotomi klanni vastu, lõi 1603. aastal Edo bakufu ehk Edo (tänapäeval Tōkyō) sõjalise valitsuse (ka Tokugawa sõjaline valitsus, Tokugawa šogunaat) ja lasi end keiser Go-Yōzeil määrata selle valitsuse juhiks šoguniks. Tokugawa Ieyasu oli kristluse suhtes esialgu siiski üsna tolereeriv, kuna oli huvitatud kasumlikust kaubavahetusest Euroopaga.

Kristluse mahasurumine ja isolatsioon 
1614. aastal keelustati kirishitan täielikult, misjonärid ja mõjukad jaapanlastest kristlased, daimyod koos perekondadega saadeti maalt välja Macausse ja Manilasse ning kohapeal algasid jõhkrad kristlaste vastased repressioonid, mis kestsid kuni kristluse keelu tühistamiseni 1873. aastal Teine šogun, Tokugawa Hidetada põhimõtteliselt kordas ja jõustas uuesti 1587. aastal välja antud korraldust, nüüd aga rakendati see ellu täiel määral ja kanoniseeriti ühena Tokugawa olulisematest seadustest.

Pärast Shimabara-Amakusa ülestõusu (1637–1638) kuulutati 1639. aastal lisaks välja riiklik isolatsioon. Ülestõus tekkis kõrgete maamaksude kehtestamise pärast põllupidajatele, aga kuna Shimabara ja Amakusa läänide elanikkond koosnes suuremas osas kristlastest, siis valitsuse silmis oli see kristlaste ülestõus. Ülestõus suruti julmalt maha, riigi sadamad suleti ja legaalne kaubavahetus jäi alles ainult Hollandiga läbi Dejima sadama Nagasakis.

Kristluse keeld oli üleriigiline ja absoluutne. Kogu isolatsiooni ajal kuni Meiji restauratsioonini kehtis üldise kristluse kontrolli süsteem kirishitan aratame. Põhilisemad meetodid olid rahaline boonus informantidele, 5- ja 10-perelise grupi süsteem (majapidamised koondati kogukondadesse, kus kõik kõigil silma peal hoidsid), fumie, kirjalik usust lahtiütlemise kinnitus, kirjalik tõend mõne budistliku templi juurde kuulumise kohta ja detailsed rahvastiku nimekirjad ning tegevusse haarati kõik ühiskonnaliikmed. Kuigi 1640. aastaks oli kristlus sisuliselt välja juuritud, jätkus see praktika, institutsionaliseerus ja alates 1660. aastatest oli see kasutusel enam mitte ainult kristluses kahtlustatavate, vaid kogu rahva jälgimise ja sotsiaalse kontrolli süsteemina kuni 19. sajandi lõpuni. Tuleb aga ära märkida, et selline anti-kirishitani poliitika oli lisaks osa üleüldisemast religioosse kontrolli programmist, ka teised religioonid ja sektid oli tagakiusamise all.

Viimaseks teadaolevaks misjonäriks jäi Sitsiiliast pärit Giovanni Battista Sidotti (1668–1714), kes saabus illegaalselt Yakushima saarele 1708. aastal ja vangistati kohe. Sidottit hoiti elu lõpuni kinni Kirishitan Yashikis, välismaalaste kinnihoidmiseks mõeldus asumis Edos.

Kakure kirishitan 
17. sajandi keskpaigaks suundus kirishitan tagakiusamiste tagajärjel täielikult põranda alla. Kõik kristlased olid kas vangistatud, tapetud, usust taganenud, jätkasid traditsioone salaja või juba ammu maalt välja saadetud. Põrandaalune traditsioon kakure kirishitan oli elujõuline, kuid kuna kogukonnad olid oma vaimsetest juhtidest Roomas täielikult ära lõigatud, siis hakkas see arenema omasoodu ja võttis järgnevate sajandite jooksul uue kuju. Tulenevalt kohustusest kuuluda budistlike templite juurde ja vajadusest jääda avalikkuse silme ees budistideks, peideti kristlikud sümbolid eelkõige budistlike varju, aga neile lisandusid veel shintoistlikud elemendid. Näiteks Neitsi Maarjat kehastas budistlik jumalus Kannon, Jeesus Kristust Bosatsu. Jumalateenistused, palved ja laulud muundusid isolatsiooni ajal 17.–19. sajandil tundmatuseni, usutraditsioonid krüpteeriti. Kujunes välja sünkretistlik usk, kristluse, budismi ja shintoismi süntees.

Palveid ja õpetussõnu anti põlvkondade kaupa edasi suulise pärimusena ning dokumentaalseid tõendusi sellest ajast on vähe, sest tensuur jälgis hoolega, et kristlikku kirjandust sisse ei toodaks. Üks säilinud dokumente on kohalike kristlaste endi poolt koostatud doktrinaalne tekst Tenchi Hajimari no Koto (inglise keeles The Beginnings of Heaven and Earth), milles kirjeldatakse taevast ja maad, inglite ja esivanemate langemist, Neitsi Maarjat, Jeesus Kristuse elu ja maailmalõppu. Selles on üsna suured erinevused katoliiklikust õpetusest, kuid peegeldab selgelt kakure kirishitan traditsiooni, mida järgiti.

Põranda alt väljatulek 
18. sajandi lõpul alanud väline surve Tokugawa valitsusele viis lõpuks sadamate avamise ja isolatsiooni lõpetamiseni 19. sajandil. Esimesed olid venelased, neile järgnesid eurooplased ning viimaks ameerika sõjalaevad kommodoor Matthew C. Perry juhtimisel 1853. ja uuesti 1854. aastal Esialgu avati üksikud sadamad kuni Meiji restauratsiooniga, mis taastas keisrivõimu 1868. aastal, lõppes ka isolatsioon ja Jaapan avanes taas välismaailmale.

Esimeste uue laine misjonäride hulgas saabunud prantslased ehitasid isa Bernard Jean Petitjeani (1829–1884) juhtimisel 1864. aastal Nagasakisse Oura katedraali, mille peale tuli ümbruskonnast välja grupp kristlasi. Seda sündmust teatakse kui kakure kirishitan'i avastamist, sest selleks ajaks arvati, et kristlust enam ei eksisteeri. Muutus suhtumises kristlastesse ei tulnud siiski kohe, keiser Meiji jätkas esialgu Tokugawa ajal sisse seatud repressioone. 1873. aastal tühistati seni kehtinud keeld kristlusele.

Põranda alt välja tulnud kristlased jagunesid nüüd kolme leeri – ühed liitusid uute misjonäride juhtimisel taas katoliku kirikuga, teised pöördusid täielikult shintoismi või budismi ja hülgasid kristluse, kolmandad jätkasid oma praktikaid ilma misjonäride juhatuseta. Viimane on tänaseni jäänud omaette usundiks ja kuigi hääbumas, leidub üksikuid väikeseid kogukondi väikesaarte piirkonnas Nagasaki lähistel. 2003. aastal arvati nende kogukondade liikmeid olevat 1000–1500.

19. sajandi keskel alanud uue laine kristlikku misjonit kajastati ka selle aja eestikeelsetes misjonilehtedes.

2018. aastal kanti kirishitan traditsiooniga seotud paigad Nagasaki piirkonnas UNESCO maailmapärandi nimistusse.

Viited