Osmanite-Veneetsia sõda (1714–1718)

Seitsmes Osmanite–Veneetsia sõda peeti aastatel 1714-1718 Veneetsia vabariigi ja Osmanite riigi vahel. See oli viimane konflikt kahe riigi vahel ning lõppes Osmanite võidu ja Veneetsia peamise valduse kaotamisega Kreeka Peloponnesose poolsaarel (Morea). Veneetsiat päästis suuremast lüüasaamisest Austria sekkumine 1716. aastal. Austria võidud viisid 1718. aastal Passarowitzi rahu sõlmimiseni, mis lõpetas sõja.

Seda sõda kutsuti ka Teine Morea sõda, Väike sõda või (Horvaatias) Sinji sõda.

Taust 

Pärast Osmanite riigi kaotust Teisel Viini piiramisel 1683. aastal kogus Linzi Püha Liiga suurema osa Euroopa riike (peale Prantsusmaa, Inglismaa ja Madalmaade) ühisrindesse Osmanite vastu. Sellest tulenenud Suures Türgi sõjas (1684–1699) sai Osmanite riik mitmeid lüüasaamisi, nagu Mohácsi ja Zenta lahingud, ning Karlowitzi rahuga (1699) oli ta sunnitud loovutama suurema osa Ungarist Habsburgide monarhiale, Podoolia Poola-Leedule, samas kui Azovi võttis Venemaa Keisririik.

Kaugemal lõunas oli Veneetsia vabariik käivitanud oma rünnaku Osmanite riigi vastu, püüdes kätte maksta oma ülemerevalduste järjestikuste vallutuste eest türklaste poolt, viimati (1669) Kreeta kaotus. Veneetsia väed suutsid võimeka kindrali Francesco Morosini (kellest sai 1688. aastal Veneetsia doodž) juhtimisel konflikti alguses (1684. aastal) vallutada Lefkáda saare (Santa Maura), Peloponnesose poolsaare (Morea) (1685–1687) ja Kesk-Kreeka osi, kuigi katsed vallutada Chalkída (Negroponte), võtta tagasi Kreeta ja hoida endale Chíose saar nurjusid. Karlowitzi rahuga sai Veneetsia oma kontrolli alla Kefalloniá ja Morea ning Egeuse meres taastati selle sõjaeelse status quo olukord, jättes Veneetsia kätte vaid Tínose saare.

Osmanid olid algusest peale otsustanud need kaotused ümber pöörata, eriti Morea, mille kaotus oli Osmanite õukonnas teravalt tunda andnud: suur osa valide sultani sissetulekust oli tulnud siit. Juba 1702. aastal valitsesid kahe riigi vahel pinged ja kuulujutud sõjast, kuna Veneetsia konfiskeeris Osmanite kaubalaeva; väed ja varustus liikusid Veneetsia "Morea kuningriigiga" külgnevatesse Osmanite provintsidesse. Veneetsia positsioon seal oli nõrk, vaid mõnituhat meest kogu poolsaarel, keda vaevasid varustus-, distsiplinaar- ja moraaliprobleemid. Sellegipoolest säilis rahu kahe riigi vahel veel kaksteist aastat. Vahepeal hakkasid Osmanid oma mereväge reformima, samas kui Veneetsia leidis end diplomaatiliselt teistest Euroopa suurriikidest üha enam isoleerituna: Püha Liiga oli pärast oma võitu lagunenud ning Hispaania pärilussõda (1701–1714) ja Põhjasõda (1700–1721) pälvisid enamiku Euroopa riikide tähelepanu. Osmanid kasutasid ära soodsat rahvusvahelist olukorda, et Venemaaga arved klaarida, põhjustades neile 1710.–1713. aasta Vene-Türgi sõjas raske kaotuse. See võit julgustas Osmanite juhtkonda ja pärast Vene-Türgi Adrianoopoli rahu 1713. aasta juunis oli tee Veneetsia ründamiseks lahti.

Ettekäänet oli lihtne leida: endise suurvesiiri Damat Hasan Paşa aardeid vedava Osmanite laeva arestimine, samuti veneetslaste antud pühamu Montenegro vürst-piiskop Danilo I-le pärast seda, kui too oli algatanud äpardunud mässu türklaste vastu. Selle tulemusena kuulutas Osmanite riik 9. detsembril 1714 Veneetsiale sõja.

Osmanite Morea-tagasivallutus 

1715. aasta alguses panid nad suurvesiir Silahdar Damat Ali Paşa juhtimisel Makedoonias kokku u. 70 000 mehest armee. 22. mail marssis suurvesiir Thessaloníkist lõunasse, saabudes 9. juunil Teebasse, kus korraldas vägede ülevaatuse. Kuigi tema arvude õigsus on kaheldav, teatab Prantsuse tõlgi Benjamin Brue päevik, et 9. juunil viibis Teebas 14 994 ratsaväelast ja 59 200 jalaväelast, Morea-vastases kampaanias osalenud meeste koguarv oli 110 364 (22 844 ratsa- ja 87 520 jalaväelast).

Pärast 13. juuni sõjanõukogu saadeti 15 000 janitšari Kara Mustafa Paşa juhtimisel Lepantot vallutama, samas kui Yusuf Paşa ja janitšaride agha armee põhikoosseis liikus Kórinthose maakitsusele ning Akrokorintti ja Náfplio kindlustele, Veneetsia peamised tugipunktid Moreas. Vahepeal oli Osmanite laevastik, kuhu kuulus 80 sõjalaeva Canım Hoca Mehmed Paşa juhtimisel, vallutanud viimased Veneetsia valdused Egeuse meres, Tínose ja Aígina saared.

Veneetslased, kellel ei olnud alalist sõjaväge ja kes toetusid peamiselt palgasõduritele, suutsid kapten-kindral Daniele Dolfini juhtimisel koondada vaid 8000 meest ja 42 enamasti väikest laeva. See vägi ei olnud mitte ainult ebapiisav, et kohtuda Osmanite armeega lahinguväljal, vaid ka ebapiisav paljudele kindlustustele, mida veneetslased olid viimastel aastakümnetel ehitanud või täiustanud. Lisaks ei meeldinud kohalikule kreeka elanikkonnale Veneetsia valitsemine, mida Damat Ali ära kasutas, tagades, et tema väed austaksid nende turvalisust ja vara. Nii võis ta loota kreeklaste heale tahtele, kes pakkusid tema vägedele küllaldaselt varustust, samas kui veneetslased, kes lootsid värvata põliselanike seast miilitsa, jäeti oma kindlustesse isolatsiooni.

25. juunil ületas Osmanite armee Kórinthose maakitsuse ja sisenes Moreasse. Akrokorintti tsitadell, mis kontrollis läbipääsu poolsaarele, alistus pärast lühikest piiramist garnisoni ja tsiviilisikute ohutu läbipääsu tingimusel. Mõned rüüstamishimulised janitšarid aga eirasid Damat Ali korraldusi ja sisenesid tsitadelli. Suur osa garnisonist, sealhulgas provveditore Giacomo Minoto, ja enamik tsiviilisikuid tapeti või müüdi orjusesse. Vaid 180 veneetslast pääsesid ja viidi Korfule. Need traagilised sündmused inspireerisid hiljem George Gordon Byroni luuletust Kórinthose piiramine.

Kórinthose järel edenesid Osmanid Náfplio (Napoli di Romagna) suunas, mis oli Veneetsia peamine võimubaas Moreas. Náfplio oli hästi kaitstud mitme tugeva kindlusega ja tal oli 2000-meheline garnison. Kuid 20. juulil, pärast vaid üheksat piiramispäeva lõhkasid Osmanid Palamídi bastionite all miini ja tungisid edukalt kindlusesse. Veneetsia kaitsjad sattusid paanikasse ja taganesid, mis viis kaitse üldisele kokkuvarisemisele.

Osmanid liikusid seejärel edelasse, kus veneetslased jätsid maha Navarino ja Koróni kindlused, kogudes oma ülejäänud väed Methónisse (Modon). Kuna aga ei saadud tõhusat toetust merelt Dolfini vastumeelsusest ohustada oma laevastikku kokkupõrkes Osmanite mereväega, siis kindlus kapituleerus. Ülejäänud Veneetsia kantsid, sealhulgas Kreeta viimased eelpostid (Spinalógka ja Soúda), kapituleerusid samuti turvalise lahkumise eest. Saja päevaga olid Osmanid kogu Peloponnesose tagasi vallutanud.

Ajaloolase Virginia Aksani sõnul oli kampaania "olnud Osmanite jaoks põhimõtteliselt läbisõit". Vaatamata piisavale materjalile olid Veneetsia garnisonid nõrgad ja Veneetsia valitsus ei suutnud sõda rahastada, samas kui Osmanid ei nautinud mitte ainult märkimisväärset arvulist üleolekut, vaid olid ka valmis "taluma suuri kaotusi ja märkimisväärset deserteerumist": Brue andmetel sai Náfplio piiramise vaid üheksa päeva jooksul surma vähemalt 8000 Osmanite sõdurit ja veel 6000 haavata. Lisaks, erinevalt veneetslastest, nautisid Osmanid seekord oma laevastiku tõhusat toetust, mis muuhulgas saatis Náfplio piiramise toetamiseks palju suuri piiramiskahureid.

13. septembril alustas suurvesiir tagasiteed ja 22. septembril võttis Náfplio lähistel vastu sultani õnnitlused. Järgnes nädal paraade ja pidustusi. 10. oktoobril asetati Prohveti sõjalipp pidulikult oma laekasse, mis andis märku kampaania lõppemisest. Väed said 17. oktoobril Lárisa lähedal kuue kuu töötasu ja suurvesiir naasis pealinna, triumfaalseks sisenemiseks 2. detsembril.

Korfu piiramine 

Pärast oma edu Moreas liikusid Osmanid Veneetsia valduses olevatele Joonia saartele. Nad hõivasid Lefkáda saare (Santa Maura), mille veneetslased 1684. aastal vallutasid, ja Butrinti kindluse Kérkyra vastas. 8. juulil 1716 randus Osmanite 33 000-meheline armee Korful, kõige olulisemal Joonia saarel. Vaatamata otsustamatule merelahingule samal päeval jätkas Osmanite maavägi maabumist ja liikus edasi Kérkyra suunas. 19. juulil, pärast äärepoolsemate Mantouki, Garitsa, Avrami ja Saviour kindluste vallutamist algas piiramine. Kaitset juhtis krahv Matthias Johann von der Schulenburg, kelle käsutuses oli umbes 8000 meest. Ulatuslikud kindlustused ja kaitsjate sihikindlus pidasid vastu mitmele pealetungile. Pärast suurt tormi 9. augustil — mida kaitsjad pidasid Korfu kaitsepühaku Püha Spiridoni sekkumiseks — mis põhjustas piirajate seas suuri kaotusi, lõpetati piiramine 11. augustil ja viimased Osmanite väed lahkusid 20. augustil.

Austria sekkumine ja sõja lõpetamine 

1715. aasta suvel marssis Bosnia Paşa Veneetsia valdustesse Dalmaatsias armeega, kuhu kuulus väidetavalt 40 000 meest. Osmanid said Sinji piiramisel lüüa, kuid Osmanite oht Dalmaatsiale mängis rolli Austria otsuses sekkuda.

Kuna paavst Clemens XI pakkus rahalist abi ja Prantsusmaa tagas Austria valdused Itaalias, tundis Austria olevat valmis sekkuma. 13. aprillil 1716 uuendas keiser Karl VI oma liitu Veneetsiaga, misjärel kuulutasid Osmanid Austriale sõja. Austria oht sundis Osmaneid oma vägesid Veneetsia allesjäänud valdustest eemale suunama, kuid Serenissima oli liiga nõrk, et alustada ulatuslikku vastupealetungi. Ainult selle merevägi võttis taas agressiivsema hoiaku, kusjuures Egeuse merel toimusid Veneetsia ja Osmanite laevastike vahelised mereväe tegevused, nagu Imbrose lahing ja kuu hiljem Matapáse lahing, kuid need olid üldiselt mitteotsustavad ja ei mõjutanud sõja tulemust. Ainus püsiv Veneetsia edu oli Préveza ja Árta kindluste vallutamine 1717. aastal. Kuid Austria võitudega Petrovaradini lahingus ja Belgradi piiramisel olid Osmanid sunnitud sõlmima Passarowitzi rahu. Kuigi Osmanid kaotasid olulisi territooriume Austriale, säilitasid nad oma vallutused Veneetsialt Peloponnesosel ja Kreetal, peale Préveza (langes 1717. aastal veneetslaste kätte) ja mõned kindlused Hertsegoviinas (Imotski vallutati 1717. aastal).

Tagajärjed 

Pärast sõja lõppu muudeti Veneetsia vabariik de facto Habsburgide vasalliks, kui sõltumatuks tegelaseks rahvusvahelises poliitikas, kuni selle kaotamiseni 1797. aastal.