joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Artur Axmann

Artur Axmann (18. veebruar 1913 Hagen – 24. oktoober 1996 Berliin) oli saksa poliitik ja noorsoo-organisatsioonide juht.

1928. aasta novembris astus Artur Axmann Hitlerjugendisse, varsti seejärel sai temast Berliini Weddingi linnaosa Hitlerjugendi allorganisatsiooni juht. Samuti oli ta kuni gümnaasiumi lõpetamiseni 1931. aastal Natsionaalsotsialistliku Õpilasliidu aktiivne liige. Seejärel asus Axmann Berliini Ülikoolis õppima majandus- ja riigiteadusi. Kuid oma ema töötuksjäämise tõttu oli ta varsti sunnitud ülikooliõpingud katkestama. 1931. aasta septembris astus ta Natsionaalsotsialistlikku Saksa Töölisparteisse. 1932. aastal kutsuti ta Hitlerjugendi juhtkonda. 1934. aastal sai ta Hitlerjugendi Berliini piirkonnajuhiks.

1. mail 1940 sai ta riigi noorsoojuhi (Reichsjugendführer) Baldur von Schirachi asetäitjaks ja 8. augustil 1940 riigi noorsoojuhiks.

1941. aastal astus Axmann vabatahtlikuna Wehrmachti. Ta sai idarindel võideldes haavata, kaotas parema käe. 1941. aasta oktoobris valiti ta Riigipäeva liikmeks.

Pärast Adolf Hitleri enesetappu 30. aprillil 1945 põgenes Axmann füüreri punkrist. Tal õnnestus Berliinist lahkuda. Pärast Teise maailmasõja lõppu kuulutati Artur Axmann ametlikult surnuks. Ta varjas end Erich Siewerti nime all Mecklenburg-Vorpommernis. 1945. aasta detsembris võeti ta Lübeckis vahi alla. 1946. aasta oktoobris lasti ta vangistusest vabaks, kuid 1947. aasta juulis vahistati uuesti. 1949. aasta mais mõisteti ta kolmeks aastaks ja kolmeks kuuks vangi. 1958. aastal karistas Berliini kohus teda sõjakuritegude eest 35 000 marga suuruse trahviga.

Seejärel tegutses Axmann ettevõtjana, kuid ilma erilise eduta. 1995. aastal avaldas ta mälestusteraamatu "Das kann doch nicht das Ende sein" ("See ei saa ometi lõpp olla").

Viited

Saksamaa poliitikud
Sündinud 1913
Surnud 1996
Voleri

Voleri on asum Läti pealinna Riia Kurzeme rajooni osa pindalaga 5,315 km². Asub Daugava kaldal Spilvest ja Bolderājast idas. 309 elanikku (2010).

Voleri alad kuulusid vaatamata Riia lähedusele aastail 1561–1795 Kuramaa hertsogiriigile. Asumi alal asus mitu mõisa, neist Voleri mõisa järgi on asum ka oma nime saanud. Piirkonnas olid kõrtsid ja rohumaad. Piirkond jäi XIX sajandini põllumajanduslikuks alaks. Aastal 1736 ostis Voleri mõisa lätlasest ettevõtja Jānis Šteinhauers või Johann Steinhauer, kes pani seal käima vee jõul töötava saekaatri. Riiaga liideti piirkond aastal 1824.

1930. aastatel hakkasid Daugava jõe kõrgemale tammile kerkima elumajad. Pärast Läti iseseisvumist rajatud tamm ongi piirkonna suurim ehitis. Aastaks 1938 elas Voleris juba 789 inimest.

Asumi põhjapoolses osas asuvad endise Krēmeri mõisa aladel endise Krēmeri asula maad. Tänapäeval asub seal tööstuspiirkond ja seda ala loetakse Voleri osaks. Kahe vanema piirkonna vahel asub tänapäeval sadam. Varem asus seal Dreiliņi mõis, selle lähistel aga Kronmanni mõis. Tammitagustel aladel asusid Beckeri mõis ja Hapaki mõis.

Kuna piirkonnas on tänapäeval vähem rahvast kui varem ja kuna tammi tagused niisked aasad pakuvad lindudele häid elupaikasid, siis on Voleris palju linde.

Välislingid

Voleri koduleht (läti keeles)

Riia asumid
Kurzeme rajoon
Ariadne Lõng

Ariadne Lõng on Eesti Naisuurimus- ja Teabekeskuse välja antav teaduslik nais- ja meesuurimuse ajakiri. Esimene ja ainus omataoline ajakiri Eestis ilmub aastast 2000.

Välislingid 
 Eesti Naisuurimus- ja Teabekeskuse kodulehekülg
 Mis on Ariadne Lõng? Tiina Kirss. Estonian World Review, 26. veebruar 2002.

Eesti teadusajakirjad
Kobra

Kobra (Naja) on maoperekond.

Roomajate andmebaasi klassifikatsioon

Kobrade perekonda klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid:
 Naja anchietae Bocage, 1879 – angoola kobra
 Naja annulata Buchholz & Peters, 1876
 Naja annulifera Peters, 1854
 Naja arabica Scortecci, 1932
 Naja ashei Wüster & Broadley, 2007
 Naja atra Cantor, 1842
 Naja christyi (Boulenger, 1904)
 Naja crawshayi (Günther, 1893)
 Naja haje (Linnaeus, 1758) – egiptuse kobra
 Naja kaouthia Lesson, 1831
 Naja katiensis Angel, 1922
 Naja mandalayensis Slowinski & Wüster, 2000
 Naja melanoleuca Hallowell, 1857 – must-valge kobra
 Naja mossambica Peters, 1854 
 Naja multifasciata (Werner, 1902)
 Naja naja (Linnaeus, 1758) – india kobra
 Naja nigricincta Bogert, 1940
 Naja nigricollis Reinhardt, 1843 – mustkael-kobra
 Naja nivea (Linnaeus, 1758) – kapi kobra
 Naja nubiae Wüster & Broadley, 2003
 Naja oxiana (Eichwald, 1831)
 Naja pallida Boulenger, 1896
 Naja philippinensis Taylor, 1922
 Naja sagittifera Wall, 1913
 Naja samarensis Peters, 1861
 Naja senegalensis Trape, Chirio & Wüster, 2009
 Naja siamensis Laurenti, 1768
 Naja sputatrix Boie, 1827
 Naja sumatrana Müller, 1890.

 2017

Zootaxas avaldatud artikli kohaselt on kobra perekonnas uus maoliik Naja peroescobari, kes 
 elab São Tomé saarel Guinea lahes.

Kladistikas 

Wallachi jt koostatud kobra perekonna kladogramm:

Levila 
Kobrad on levinud Aafrikas, Lähis-Idas ja Kagu-Aasias ning Indoneesias.

Kokkupuuted inimestega 

Kobra perekonna madusid liigitatakse inimeste suhtes mürkmadudeks, kuna nende hammustus võib inimestel kerge kuni raske astmega mürgistusseisundeid (inglise keeles cobraism) esile kutsuda. Kuni pooled kobrahammustusest võivad 'kuivad' olla, mil kobra sülge ei erita.

Kobradelt maokasvandustes (või ka looduses) 'lüpstud' modifitseeritud sülge on kasutatud amüotroofset lateraalskleroosi põdevatel inimestel uuringutes ja eksperimentaalse leevendava vahendina.

Vaata ka
 Sülitavad kobrad

Viited

Välislingid 
Sissekanne ADW-s
Sissekanne Catalogue of Life-s
Sissekanne ITIS-es
Sissekanne IUCN-is
Sissekanne ReptileDB-s
Sissekanne saidil Wikispecies
Alexey V. Osipov, Tatiana I. Terpinskaya, Elena V. Kryukova, Vladimir S. Ulaschik, Lubov V. Paulovets, Elena A. Petrova, Ekaterina V. Blagun, , Vladislav G. Starkov, Yuri N. Utkin, Nerve Growth Factor from Cobra Venom Inhibits the Growth of Ehrlich Tumor in Mice, Toxins 2014, 6, 784-795; doi:10.3390/toxins6030784, veebiversioon (vaadatud 18.06.2104) (inglise keeles)

Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit :fr:Naja seisuga 5.01.2014 ja ingliskeelset artiklit :en:Anchieta's cobra seisuga 12.05.2015

Mürknastiklased
Krēmeri mõis

Krēmeri mõis (Krēmeru muiža) oli mõis Lätis Riia linnas Voleri asumis. Saksa keeles Krämershof.

Mõis eksisteeris XVI ja XVII sajandil, andes nime Krēmeri piirkonnale Voleri asumis. Mõisa hoonete täpne asukoht pole tänapäeval teada. Ajalooliselt on aga teda, et kui Karl XII enne Spilve lahingut Daugava ületas, siis maabusid ta väed just selle mõisa juures.

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil; pildid (läti keeles)

Kurzeme rajoon
Riia mõisad
Voleri mõis

Voleri mõis (läti keeles Voleru muiža) on mõis Lätis Riia linnas Voleri asumis; selle peahoone aadress oli Voleru ielā 11. Saksa keeles Wohlershof.

Voleri mõis rajati XVI sajandil, mil hertsog Gotthard Kettler andis Daugava-äärsed luhad ja kõrtsid Henning Wohlerile. Aastail 1623–1638 oli Voleri riigimõis. Seejärel kuulus mõis mitmele eri omanikule, ka mõisa valdused olid muutlikud. Aastal 1681 sai mõisa omanikuks Rootsi sõjaväeinsener J. Rodenburg.

Järgmine tähtsam omanik oli aastast 1736 lätlasest ettevõtja Jānis Šteinhauers, kes pani mõisas käima vee jõul töötava saeveski. Lisaks rajas ta mõisa juurde kaubasadama. Mõisale kuulus veel kõrts, kus töölised käisid enda teenitud raha õhtuti mõisnikule tagastamas. XIX sajandil said mõisa omanikeks töösturid ja kaupmehed Tālheimid, kelle kätte jäi mõis kuni võõrandamiseni.

Mõisa barokne puidust peahoone rajati XVIII sajandi algul, kuigi täpne valmimisaeg pole teada. See on ka ainus hoone, mis on mõisakompleksist säilinud.

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil; fotod (läti keeles)
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Riia mõisad
Kurzeme rajoon
Sejny

Sejny (leedu Seinai) on linn Poolas Podlaasia vojevoodkonnas, Sejny maakonna keskus. Asub Leedu piiri lähedal Marycha jõe ääres.

Umbes kolmandik linna 5700 elanikust on leedulased. Enne Teist maailmasõda oli linnas suur juudi kogukond.

Linnaõigused sai umbes 1600. aastal.

Välislingid

Linna koduleht

Podlaasia vojevoodkonna linnad
Munahammas

Munahammas (ladina keeles ruptor ovi) on osade  ovipaarsete selgroogsete ülanokal või ülalõual, harvemini alalõual paiknev terav hammas ehk hambataoline sarvestunud köbruke. Munahammast kasutavad embrüonaalses arengustaadiumis loomad selleks, et rebestada neid ümbritsev munakoor.
Munahammas on paljudel linnupoegadel ja roomajate poegadel (sh maopoegadel).

Lindudel 
Looteeas on ülanoka ülemise poole tipul tekkiv väike sarvestunud köbruke (munahammas) kõigil linnutibudel (va sugukonna Megapodiidae lindudel), selle abiga lõhuvad tibud koorumisel munakoore. Tibude hilisemal arenemisel munahammas irdub.

Roomajatel

Madudel 
Ovipaarsete maoliikide maopoegadel, areneb ninamiku peal üks munahammas, mis aga hüljatakse juba esimese kestamise käigus. 

Zooloogi Aleksei Turovski arvates koosneb munahammas maole kasulikest valkudest, mis paari tunni jooksul peale mmunast koorumist imenduvad maosse tagasi.

Ajaloolist 
Lindude munahammast on kirjeldanud esmakordselt tõenäoliselt Aldrovandi 1600. aastal.

Viited 

Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit :en:Egg tooth seisuga 05.01.2014.

Loomaanatoomia
Spilve

Spilve  on asum Lätis, Riia linna Kurzeme rajooni osa pindalaga 9,576 km². Asub Spilve luhal Iļģuciemsist põhjas, Volerist läänes, Kleistist idas ja Bolderājast lõunas. Asumit läbib Bolderājasse viiv raudtee. 89 elanikku (2010).

Valdav osa asumist asub soisel ja madalal (0–2 meetrit üle merepinna) Spilve luhal. Kõrgeim koht ulatub küll 17 meetrit üle merepinna. Niiske ala kuivendamiseks on läbi aegade rajatud mitmeid kraave, mis on oma nimed saanud kunagi seal kandis eksisteerinud mõisatest. Nende seas on Beķeri kraav ja Hapakase kraav.

Enne Riia linnaga liitmist asusid Spilve luhal karjamaad ja heinamaad. Ala läbis mitu teed – sealtkaudu mindi nii Kuramaale kui Daugavgrīvasse. Asumi aladel asus mitme mõisa maad, asumi aladele jäi ka Esseni mõisa peahoone, kuigi mõisa maad jäid suuremalt jaolt väljapoole asumit. Aastal 1701 peeti luhal Spilve lahing. 

Asumi aladele jääb ka Podragsi tööstuspiirkond. Seda on esmalt mainitud aastal 1675 kui veskikohta, ka asus seal XIX sajandil Daugava voolu reguleeriv tamm. Hiljem lisandus saekaater, seal hakati tootma ka tsementi (1868). Podragsi piirkond liideti Riia linnaga juba XIX sajandi algul.

Aastal 1873 rajati üle Spilve luha  Bolderājasse viiv raudtee. Pärast Läti iseseisvumist liideti piirkond Riiaga (1924). Luhal asub Riia vana lennujaam, mille peahoone rajati XX sajandi viiekümnendatel aastatel stalinistlikus stiilis.

Vaata ka
Spilve lahing

Välislingid

Spilve koduleht (läti keeles)

Riia asumid
Kurzeme rajoon
Sinalepa vald

Sinalepa vald (saksa keeles Gemeinde Sinnalep) oli vald Ridala kihelkonnas Läänemaal. Vallamaja asus Käpla külas.

1890. aastal liideti vallaga Kiideva vald, Käblamõisa vald, Mäemõisa vald, Parila vald ja Ridala kirikuvald, aastal 1893 Käblaküla vald ja Lõuguta vald.

1939. aasta valdade reformi käigus läks valla maa-ala Ridala valla koosseisu, välja arvatud Jõevälja nr. 28 talu lahusasuva heinamaatüki maa-ala senise Võnnu valla piires, mis läks Asuküla valda.

Viited

Eesti vallad aastatel 1866–1939
Ridala kihelkond
Esseni mõis

Esseni mõis (läti keeles Esena muiža või Lielā muiža, vanasti ka Spilves muiža või Gotāna muiža, saksa keeles Gothanshof, Essenhof või Drelings hof) oli mõis Lätis Riia linnas Spilve asumis; selle peahoone aadress oli Kleistu iela 131A. Omaaegse haldusjaotuse järgi asus Riia kreisi Piņķi kihelkonnas.

Esseni mõisa esimene omanik oli Riia raehärra Kaspar Dreling. Tema tütar abiellus raehärra Andreas Gothaniga. Mõisa tänapäevane nimi on tulnud järgmisest suguvõsast, kelle valdusse mõis kuulus. Aastal 1774 omandas mõisa Immanuel Just Essen, Riia toomkiriku pastor. Mees oli kirglik autogrammide koguja, kelle kogus olid nii Voltaire kui ka Diderot' autogrammid.

Mõis jäi Essenite kätte 19. sajandi teise pooleni, mil selle ostis vene kaupmees Popov. Popovide kätte jäi mõis kuni aastani 1940.

Lisaks ilmselt 18. sajandil ehitatud peahoonele on säilinud väike park ja aed. Kõrvalhoonetest on säilinud halvas seisukorras olev kelder.

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil; fotod (läti keeles)
Sissekanne Läti mõisate saidil (läti keeles)

Kurzeme rajoon
Riia mõisad
Piņķu kihelkond
Rahavoogude aruanne

Rahavoogude aruanne on raamatupidamisaruanne, mis kajastab raamatupidamiskohustuslase aruandeperioodi rahavoogusid (raha ja raha ekvivalentide laekumisi ja väljamakseid). Rahavoogude aruandes on rahavood rühmitatud vastavalt nende eesmärgile:
äritegevuse rahavood
investeerimistegevuse rahavood
finantseerimistegevuse rahavood

Rahavoogude aruande eesmärgiks on anda ülevaade ettevõtte genereeritavast rahast ja tarbitavast rahast, finantseerimisallikatest ning muutustest ettevõtte käsutuses oleva raha ja raha ekvivalentide hulgas. Rahavoogude aruandes avaldatav informatsioon on oluline selleks, et hinnata ettevõtte võimet genereerida raha ja raha ekvivalente, mis on omakorda aluseks ettevõtte väärtuse hindamisel. Rahavoogude aruannet on võimalik koostada kas otsemeetodil või kaudmeetodil.

Raha ekvivalentideks loetakse lühiajalisi (üldjuhul kuni 3 kuud) kõrge likviidsusega investeeringuid, mida on võimalik konverteerida teada oleva summa raha vastu ning millel puudub oluline turuväärtuse muutuse risk, näiteks lühiajalised deposiidid ja osalused rahaturufondides.

Raamatupidamine
Vöö

Vöö on enamasti keha keskosa (vöökoha) ümber kantav vahend, millega kinnitatakse või kaunistatakse riideid. 

Läbi ajaloo on vöö kuulunud nii meeste kui ka naiste riietusse.

Viited 

Riietus
Etnograafia
Aksessuaarid
Juhtkiri

Juhtkiri on ajalehes või ajakirjas harilikult arvamuslugudest eespool avaldatud ning toimetuse seisukohta väljendav artikkel, mis käsitleb mingit aktuaalset teemat.   🫠

Ajakirjandus
Xuelong

Xuelong  (hiina keeles 雪龙 'lumedraakon', inglise keeles Xue Long) on Hiina ainuke jäämurdja. See on ehitatud Ukrainas Hersonis Hersoni laevatehases 1993. aastal. Jäämurdja osales Arktika ja Antarktika uurimisekspeditsioonides uurimis- ja tarnelaevana. Kodusadam on Shanghai.

Juhtumid 
Xuelong oli üks kolmest laevast, mis püüdis 2013. aasta detsembri lõpus 74 inimestega pardal jäävangi sattunud ristluslaevani Akademik Šokalski jõuda ning jäi omakorda jäävangi. 2. jaanuaril 2014 Xuelongilt pärit helikopter Kamov Ka-32 toimetas Akademik Šokalskilt ära Aurora Australise pardale kõik 52 reisijat.

Viited

Välislingid 

"Antarktikas venelastele appi kiirustanud laev jäi omakorda jäävangi". Postimees, 04. jaanuar 2014.

Jäämurdjad
Barań

Barań  on linn Valgevenes Viciebski oblastis Orša rajoonis. Allub administratiivselt Orša  linnale. Leedu keeles Baranis. 

Linnas asuvad kaks keskkooli ja lütseum, lisaks veel muusikakool ja laste spordikool. Barańis on kultuurimaja ja raamatukogu. 

Tööstusettevõtetest on linnas masinaehitus, toiduainetetööstus ja kergetööstus. Tähtsaimaks ettevõtteks on tehas nimega «Лёс», kus toodetakse raadiotehnikat. Lisaks asub linnas sanatoorium «Лёс».

Ajalugu 
Linna mainitakse esimest korda aastal 1518 kui Ostrogskite valduses olevat küla. Asulasse rajati toona "kuulihoov", kus valmistati kahuritele kuule. Aastal 1598 rajas nende alade isand Krzysztof Radziwiłł uue Barańi alevi ja  asustas küla elanikud sinna ümber. Sellest ajast peale kirjutatakse Barańi külast kui Старая Бараньi ehk vana Barańi nimelisest paigast.
Aastal 1704 ehitati Barańi asulasse uniaatide kirik.

Aastal 1772 läks alev esimesel Poola jagamisel Vene impeeriumi koosseisu. Radziwiłłide mõis konfiskeeriti ja  Barańist sai küla.  XIX sajandil kuulusid need alad Barzovidele ja Mjanžynskitele. Aastal 1872 rajati asulasse tärklisevabrik, aastal 1873 saekaater. Aastal 1882 omandas asula riiginõunik Popov, kes rajas sinna kõrtsi ja veski. Aastal 1906 avati asulas tehasekool.

1924. aastal liideti Barań Valgevene NSV-ga, aastal 1935 sai sellest töölisasula. Teises maailmasõjas hukkus asulas 42 inimest. Asulast sai ametlikult linn aastal 1972.

Pilte

Barańi elanikke 

Uładzimir Korban - Valgevene satiirik

Viited

Välislingid 
 Tałačyn 
 Linn Valgevene fotoentsüklopeedias
 Barań YouTube'is
 Barań YouTube'is - pikem video
Barań
Isola Piana (Sulcis)

Isola Piana ('Piana saar') on Itaaliale kuuluv saar Vahemeres, Sardiinia saare edelaranniku lähistel. Saar asub Sardiinia maakonna Carbonia-Iglesiase provintsis Carloforte vallas, Sulcis-Iglesiente ajaloolis-geograafilises piirkonnas.

Sulcise saarestikku kuuluv Piana asub San Pietro saarest vähem kui kilomeetri kaugusel kirdes. Piana saarest umbes 300 meetri kaugusel lõunas asub Isola dei Ratti.

Eraomanduses oleva saare ainuke kondomiinium "Residenza Villamarina" hõlmab kogu saare.

Saare kaguosas asuv erasadam võtab vastu kuni 20 meetrilisi aluseid.

Vaata ka
 Sant'Antioco saar
 San Pietro saar
 Toro saar
 Vacca saar
 Corno saar
 Isola dei Ratti

Kirjandus 
 Manlio Brigaglia, Salvatore Tola (a cura di), Dizionario storico-geografico dei Comuni della Sardegna, 2 (E-L), Sassari, Carlo Delfino editore, 2006. ISBN 8-871-38430-X.
 Francesco Floris (a cura di), Grande Enciclopedia della Sardegna, Sassari, Newton&ComptonEditori, 2007.

Välislingid 
 Piana saare ametlik koduleht (''itaalia keeles)

Itaalia saared
Vahemere saared
Britten-Norman

Britten-Norman on Suurbritannia lennukitootja. Lisaks lennukite ehitamisele teevad nad hooldus-, remont- ja muid töid.

Ettevõte asutati 1954. aastal. See on müünud üle 1250 lennuki enam kui 120 riiki.

Õhusõidukid
 Britten-Norman BN-1
 Britten-Norman Islander
 Britten-Norman Defender
 Britten-Norman Trislander
 Britten-Norman Nymph
 NAC Freelance

Välislingid 
Britten-Norman ametlik lehekülg

Lennukitootjad
Suurbritannia ettevõtted
Abja raudteejaam

Abja raudteejaam oli raudteejaam Abja-Paluojal Mõisaküla–Viljandi raudteelõigul 34 km kaugusel Viljandist. 

Jaam avati 1897. ja suleti 1973. aastal seoses raudteelõigu sulgemisega. Avamise ajal jäi jaam Halliste kihelkonda Abja mõisa maadele.

Abja naaberjaam Viljandi suunal oli Halliste raudteejaam ja Mõisaküla suunal Laatre raudteejaam (pooljaam). Jaam asus Tallinn-Sadama raudteejaamast 184,5 kilomeetri kaugusel.

Jaamahoone
Algne jaamahoone oli ehitatud tüüpprojekti järgi sarnaselt Lelle, Surju, Halliste ja muude jaamahoonetega. Hoone hävis sõjas 1944. aastal (taganevad Saksa väed hävitasid selle). Uus stalinistlikus stiilis kivist jaamahoone ehitati 1950. aastate alguses tüüpprojekti järgi sarnaselt Keeni ja Orava jaamahoonega. Hoone on säilinud ja praegu tegutseb seal palvela.

Viited

Välislingid
 Helgi Kaldma. Abja viimane jaamaülem sõidab rattaga igal aastaajal, sakala-ajaleht.ee, 18. märts 2009
 FOTO: Viimane Mulgi Ekspress teel Mõisakülast Viljandisse, juuni 1973; Baltic Trains Picture Gallery
 Sissekanne muinsuskaitseameti kataloogis "XX sajandi arhitektuur"
 Foto Abja jaamast (1925)
 Postkaart
 Fotod

Eesti raudteejaamad
Eesti kitsarööpmeline raudtee
Valga–Ruhja–Pärnu raudtee
Abja-Paluoja
Halliste kihelkond
Jaak Lõhmus (režissöör)

Jaak Lõhmus (sündinud 25. aprillil 1955 Tartus) on eesti stsenarist, režissöör ja filmiajakirjanik.

Haridus
Ta õppis aastatel 1970–1973 Tartu Kunstikoolis puidu kunstilist töötlemist ning 1981–1988 Tartu Riiklikus Ülikoolis rahvaluule ja soome-ugri keeleteaduse eriala.

Töö

Filmitöö
1984. aastast töötas ta Tallinnfilmis režissööri abi ja assistendina.

Ajakirjanikutöö
Aastatel 1984–1991 oli ta ajakirja Teater. Muusika. Kino filmitoimetaja. Aastatel 1991–1999 töötas ta Eesti Televisioonis filmisaadete toimetajana (tegi näiteks saateid "Ffriik!" ja "Ffriigi teataja"). Aastatel 1995–1998 oli ta Kultuurilehe ja Eesti Ekspressi TV-Nädala filmi- ja teletoimetaja, 1998–2000 Postimehe kultuuritoimetuse filmitoimetaja. 

Lõhmus on avaldanud Eesti ajakirjanduses rohkem kui 400 filmikirjutist.

Lektoritöö
Ta on pidanud loenguid Eesti, Euroopa ja maailma filmiajaloost Tallinna Pedagoogikaülikooli, Balti Filmi- ja Meediakooli ja Eesti Kunstiakadeemia üliõpilastele ja magistrantidele.

Eksperditöö
Aastatel 2000–2006 oli Jaak Lõhmus Eesti Filmi Sihtasutuse peaekspert.

Liikmesus
 Eesti Filmiajakirjanike Ühingu liige

Tunnustus
1996 aasta filmiajakirjanik
1996 Eesti Kultuurkapitali audiovisuaalse kunsti sihtkapitali aastapreemia (filmikriitika aastapreemia)
2012 Eesti Kultuurkapitali audiovisuaalse kunsti sihtkapitali aastapreemia (koos Hiie Flussi ja Katrin Maimikuga; missioonipreemia – Eesti Film 100 meeskonnale – Eesti film nähtavam kui kunagi varem)
2013 Eesti Vabariigi kultuuripreemia (programmi "Eesti film 100" läbiviimise ning 35-osalise ETV saatesarja "Kaadris" loomise ja toimetamise eest)

Välislingid

Elulugu Eesti Filmi Andmebaasis

Eesti stsenaristid
Eesti filmilavastajad
Eesti filmikriitikud
Tartu Kunstikooli vilistlased
Sündinud 1955
Peitel

Peitel (Lõuna-Eestis ka purask) on sirge või õõnsa teraga tööriist, mida kasutatakse puidu sisse aukude ja soonte tegemiseks.

Baltimaades on peitel tuntud I aastatuhande algupoolest.

Kirjeldus
Vanemad peitlid olid faasimata, kahelt poolt õhukeseks taotud teraga. Peitleid kasutati põhiliselt tappseotiste  väljaraiumiseks. Majaehitusel kasutatud puusepapeitel oli putkega, mis takistas pea lõhkumist tagumisel, sellise peitli nimi oligi purask. Kirstude tegemisel lükkasid kirstumeistrid kaunistussooni puusse õõnespeitliga.  Treipeitlit  kasutasid külatreialid.  Uurdepeitlitega puhastati lauanõude põhjauurdeid. Peitlite hulka arvati ka suur õõnsa tera ja putkesse käiva varrega tarutuur, millega õõnestati pakktarusid. Neid kasutati ka ummikute õõnestamisel.

Vaata ka
Meisel

Viited

Välislingid
Peitel, Eesti Rahva Muuseum

Tööriistad
Etnograafia
Mustjala raamatukogu

Mustjala raamatukogu on külaraamatukogu Saaremaal Saaremaa vallas. Saare Maakonna Keskraamatukogu haruraamatukogu.

Lisaks tavapärasele raamatulaenutusele ja kohapeal lugemisele saab raamatukogus tellida RVLi teel raamatuid, tutvuda ajakirjade ja ajalehtedega, samas ka võimalus vanemaid numbreid koju laenutada; teha koopiaid, skaneerida, printida; kasutada arvutit, võimalus kasutada ID-kaarti, Skype'i.

Esimesed andmed Mustjala raamatukogust jäävad 1898. aastasse. Rahvas kogus aktiivselt raha ja nii saigi Mustjala arstiabi ja ka raamatukogu. Praegusesse remonditud vanasse, 18. sajandi lõpul ehitatud Mustjala mõisa majja kolis raamatukogu 1998. aastal. Läbi aegade on raamatukogu rännanud ühest kohast teise. Algselt asus raamatukogu praeguses rahvamajas. Hiljem viidi raamatukogu üle koolimajja, kust 1965. aastal kolis külanõukogu majja (endisse pastoraati). Raamatukogu on asunud ka kahekorruselises kortermajas. Kuuekümnendate aastate alguses oli fondi suuruseks 6090 eksemplari. 

Raamatukogus on avalik internetipunkt.

Töötajad 
Mustjala raamatukogus on töötanud läbi aegade järgmised töötajad:

1. Valve Mänd – 1945. mai – 1948. sept.
2. Alviine Sepp
3. Marta Sosnin – 1948. sept. – 1949. sept.
4. Milvi Sevostjanova – 1949.sept. – 1952. kevad
5. Salme Varvas – 1952–1954
6. Taimi Org (Kiil) – 1954......(1 aasta)
7. Hugo Rebbas
8. Saima Rander (Kunstimees) – 1955–1960
9. Leili Viidul – 1960–1961
10. Leida Kauber – 1961–1978
11. Helve Vakkum – 1978–1979
12. Anne Lõhmus – 1979–1992
13. Ülle Krischka – 1992–1993
14. Milvi Krichka – 1993. sept. – 2010. aug.

Viited

Välislingid  
 Koduleht
 Mustjala mõis

Saare maakonna raamatukogud
Saaremaa vald
Õllekann

Õllekann (lühemalt ka kann), ka õllekapp on algselt puidust jooginõu, millega on joodud õlut.

Õllekannu on jooginõuna kasutatud kogu Kesk- ja Põhja-Euroopas. 

Eesti rahvapärased õllekannud on puulaudadest, pealt kitsenevad ning kõrva ja kaanega.

Viited

Välislingid 
 Töötuba: Õllekapa tegemine. - ERR arhiiv

Anumad
Etnograafia
Kopyś

Kopyś (transkribeerituna Kopõss) on alev, endine linn Valgevenes Viciebski oblastis Orša rajoonis. Asub Dnepri idakaldal. 

Kopyśis asuvad keskkool, kultuurimaja, raamatukogu. Alevis on jõesadam. Alevis asub keraamikat tootev ettevõte «Воршабудматэрыялы», metsatööstus, väike pagaritööstus. Kopyś on traditsiooniline savitoodete valmistamise keskus.

Ajalugu
Kopyś ilmus ajalooareenile aastal 1059 kui  linn  Połacki vürstiriigis. Aastal 1116 vallutas linna Smolenski vürstiriik. XII sajandil asus seal kaubanduskeskus, kus laaditi maha Dneprit mööda Smolenskisse minevad kaubad.

XIV sajandi algul liideti Kopyś Leedu Suurvürstiriigiga. Linna püstitati loss, mis kuulus algul Ostrogskitele, hiljem aga Radziwillidele ja Neuburgeritele. XV sajandil sai linnast kohalik keraamikatoodete valmistamise keskus. Põhjasõja ajal rüüstasid vene väed  linna. 

Aastast 1772 sattus Kopyś esimesel Poola jagamisel Venemaa koosseisu. Aastal 1848 rajati linna  õllekoda. XIX sajandi lõpus oli Kopyśis 7 õigeusu ja üks katoliku kirik, lisaks veel protestantide kirik ja sünagoog. 

Aastast 1924 Valgevene NSV osa. Aastal 1938 sai Kopyśist ametlikult alev. Toona oli seal 10 000 elanikku. Teises maailmasõja ajal, jaanuaris 1942, lasti maha 250  Kopyśi elanikku.

Kopyśi elanikke 

Veniamin Blažennõi – poeet
Fjodor Vrontšenko – Vene Keisririigi rahandusminister
Mihhail Vrontšenko – Vene kindral
Sofia Druker – Valgevene lauljanna
David Remez – Iisraeli poliitik
Alaksandr Łukašenka – Valgevene president

Välislingid

 Alev Valgevene fotoentsüklopeedias
 Kopyś võrguentsüklopeedias
 Kopyśi kahhel YouTube'is

Valgevene alevid
Orša rajoon
Mumford & Sons

Mumford & Sons on Inglise folkrokibänd. 

Ansambli liikmeteks on Marcus Mumford (laul, kitarr, löökpillid, mandoliin), Ben Lovett (laul, klahvpillid, akordion, löökpillid), Winston Marshall (laul, bandžo, kitarr, resonaatorkitarr) ja Ted Dwane (vokaal, basskitarr, löökpillid, kitarr). Ansambel sai alguse detsembris 2007 Lääne-Londonis - samal ajal kui folkrokipüünele tõusid ka näiteks Laura Marling, Johnny Flynn ja Noah and the Whale.

Olles lindistanud EP "Love Your Ground", tuuritas Mumford & Sons esialgu väiksemates Inglismaa ja USA klubides, püüdes rahva tähelepanu. Nende debüütalbum "Sigh No More" ilmus Euroopas oktoobris 2009 ning USA turul veebruaris 2010. Album jõudis edetabelite tippu Iirimaal, Austraalias ja Uus-Meremaal, UK albumiedetabelis ning Billboard 200 edetabelis USA-s jäi laeks teine koht.

1. detsembril 2010 nomineeriti ansambel kahele Grammy auhinnale - parima uue artisti ning parima rokiloo kategoorias ("Little Lion Man"). Kuigi auhindu ei võidetud, siis veebruaris 2011 toimunud auhinnatseremoonial antud live-esinemine tõstis nende tuntust märgatavalt. Küll aga võideti aastal 2010 ARIA muusikaauhind parima rahvusvahelise artisti kategoorias ning aastal 2011 Brit Award parima briti albumi eest.

Bändi teine stuudioalbum, "Babel", ilmus septembris 2012. Album debüteeris esikohal nii UK kui ka USA edetabelites ning sai kõige kiiremini müüdud albumiks Suurbritannias aastal 2012. Aastal 2013 võitis album Grammy parima albumi eest ning Brit Awardi parima Briti ansambli kategoorias.

Septembris 2013 teatas bänd, et võtab pikema pausi muusikategemisest. Bändi bassimees Ted Dwane mainis siiski ajakirjale Communion Music antud intervjuus, et veebruaris 2014 plaanitakse uuesti kokku saada ning uut materjali kirjutama hakata.

Suurbritannia ansamblid
Tiina Laanem

Tiina Laanem-Murde (sündinud 10. septembril 1974) on eesti kirjanik ja kirjastaja.

Haridus 
ta lõpetas 1992. aastal Tallinna 16. Keskkooli ja 1994. aastal Lääne-Virumaa Kutsekõrgkooli raamatupidamise erialal. 2005 lõpetas ta Tallinna Tehnikaülikooli bakalaureusekraadiga haldusjuhtimise erialal.

Töökäik
1995. aastal töötas ta Eesti Veeteede Ametis; 1996 ajalehe KesKus toimetajana; 1997 ajalehe Linnaleht reporterina; 1998 Pühapäevalehe reporterina; 1999–2003 Eesti Päevalehes. Aastatel 2003–2009 töötas ta Ajakirjade Kirjastuses toimetajana. 

2009. aastast töötab kirjastuses Pegasus kirjastajana.

Loominguline tegevus

12. märtsil 2007 kuulutas Eesti Romaaniühing 2006. aasta romaanivõistluse võitjaks Tiina Laanemi teose "Väikesed vanamehed". Nomineeritud kahel korral Tuglase novellipreemiale (novellide "Tigedad tähed" 2012 aastal ja "Estonian Hikikomori" 2014 aastal eest). Tema romaani "Pildilt kukkujad" tunnustati A. H. Tammsaare nimelise preemiaga. Näidendid „Estonian hikikomori” ja „Pildilt kukkujad” nomineeriti 2015. aastal Kultuurkapitali aastapreemiale näidendite kategoorias. Ta on Eesti Kirjanike Liidu ning Eesti Teatriliidu liige (Eesti Lavastajate ja Dramaturgide Liidu liige), kuulub ka Eesti PEN-klubisse.

Teosed
 "Väikesed vanamehed". Romaan, kirjastus Hea Lugu, Tallinn 2007
 "Sidrunid ja siilid". Romaan, kirjastus Hea Lugu, Tallinn 2009
 "Õnnelik jää". Novellikogu, kirjastus Pegasus, Tallinn 2012
 "Pildilt kukkujad", Romaan, kirjastus Sidrunid ja siilid, Tallinn 2016
 "Mina, Meg ja meie klass", lasteraamat, kirjastus Pegasus, Tallinn 2019
 "Kollase kassi komando", Pegasus, Tallinn 2020

Näidendid
 "Väikesed vanamehed" (Teater Ugala, lavastaja Margus Prangel, 2010)
 "Nähtamatu maja" (Endla Teater, lavastaja Andres Noormets, 2012)
 "Estonian hikikomori" (VAT Teater, lavastaja Margo Teder, 2015)
 "Pildilt kukkujad" (Teater Vanemuine, lavastaja Andres Noormets, 2015)

Tunnustus
 2006 Eesti Kirjanike Liidu romaanivõistluse võitja
 2017 A. H. Tammsaare nimeline kirjanduspreemia ("Pildilt kukkujad")

Isiklikku
Tal on kaks poega. Hobidena on ta ise nimetanud raamatuid ja teatrit.

Viited

Eesti ajakirjanikud
Eesti kirjanikud
Eesti kirjastajad
Tallinna Tehnikaülikooli vilistlased
Sündinud 1974
Bantustan

Bantustan (Homeland) oli Lõuna-Aafrika Vabariigist eraldatud neegrite riik.

Bantustanide loomine oli osa apartheidipoliitikast, selle eesmärk oli kaotada tumedanahaliste ülekaal Lõuna-Aafrika Vabariigi rahvastikus, eraldades nad omaette riikidesse, ning võimaldada mustadel ja valgetel üksteist häirimata elada eri riikides.

Bantustanide loomisel olid eeskujuks endised Suurbritannia kolooniad Lesotho ja Svaasimaa, mis said iseseisvateks ja sõltumatuteks riikideks vastavalt 1966. ja 1968. aastal, kusjuures Lesotho on üleni ümbritsetud Lõuna-Aafrika Vabariigi maa-alaga. Teine oluline eeskuju oli Briti India jagamine uskude järgi Indiaks ja Pakistaniks 1947. aastal.

Bantustanidel oli omavalitsus. Transkei, Bophuthatswana, Venda ja Ciskei (TBVC-riigid) said formaalselt iseseisvaks. Ciskeil ja Bophutatswanal olid esindused Iisraelis. Suurema osa bantustanide sissetulekust moodustas Lõuna-Aafrika Vabariigi toetus.

Bantustanide loend 

 Transkei (iseseisvus 26. oktoobril 1976)
 Bophuthatswana (iseseisvus 6. detsembril 1977)
 Venda (iseseisvus 13. septembril 1979)
 Ciskei (iseseisvus 4. detsembril 1981)
 Gazankulu (sai omavalitsuse 1971)
 Lebowa (sai omavalitsuse 2. oktoobril 1972)
 QwaQwa (sai omavalitsuse 1. novembril 1974)
 KaNgwane (sai omavalitsuse 1981)
 KwaNdebele (sai omavalitsuse 1981)
 KwaZulu (sai omavalitsuse 1981)

1994. aastal, pärast apartheidi lõppu, bantustanid annekteeriti Lõuna-Aafrika Vabariigi poolt.

Edela-Aafrika bantustanid 

Bantustane loodi ka endisele Saksa asumaale Edela-Aafrikas, mida Lõuna-Aafrika Vabariik valitses Rahvasteliidu mandaadi alusel. Neist said omavalitsuse neli, iseseisvaks riigiks ei saanud ükski.

 Bushmanland
 Damaraland
 East Caprivi (sai omavalitsuse 1976)
 Hereroland (sai omavalitsuse 1970)
 Kaokoland
 Kavangoland (sai omavalitsuse 1973)
 Namaland
 Ovamboland (sai omavalitsuse 1973)
 Rehoboth
 Tswanaland

Edela-Aafrika bantustanid kaotati 1989. aastal ja järgmisel aastal Edela-Aafrika muutus iseseisvaks riigiks Namiibia nime all.

Lõuna-Aafrika Vabariik
Namiibia
Toomas Huik

Toomas Huik (sündinud 15. aprillil 1959 Otepääl) on Eesti pressi- ja spordifotograaf.

Huik lõpetas 1978. aastal Otepää Keskkooli, 1979. aastal Tehnikakooli nr 2 fotograafia erialal ning 1983. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi kultuuriteaduskonna näitejuhtimise erialal.

1985–88 töötas Huik Eesti Telegraafiaagentuuris, 1988–89 EKE Projektis, 1989–92 kultuuriajakirjas Teater. Muusika. Kino, 1992–97 majanduslehes Kaubaleht ning 1997–2014 ajalehes Postimees fotograafina, viimati fototoimetuse vanemtoimetajana. Ta on osalenud fotograafina kolmedel olümpiamängudel (2000–2004).

2002. aastal pälvis Huik  Eesti Ajalehtede Liidu pressipreemia 2001. aasta parima uudisfoto eest fotoga Eesti Raudtee erastamise kohtuistungilt.

Viited

Välislingid
 Huik, Toomas ESBL
 Postimehest koondati staažikad fotograafid ERR, 08.01.2014

Eesti fotograafid
Sündinud 1959
Arno Mikkor

Arno Mikkor (sündinud 12. juulil 1975) on eesti pressifotograaf.

Mikkor on lõpetanud Tallinna Tehnikaülikooli ärikorralduse alal ja õppinud lühikest aega Eesti Kunstiakadeemias.
 
Mikkor on töötanud 2002–2007 kujundajana CV Keskuses, 2007–2008 Äripäevas, 2008–2011 Eesti Päevalehes ja 2012–2013 Forbes Eestis.

Eesti Pressifotograafide Liidu liige.

Viited

Välislingid 
 Kodulehekülg

Eesti fotograafid
Sündinud 1975
Rene Suurkaev

Rene Suurkaev (sündinud 17. veebruaril 1984) on Eesti pressifotograaf. 

Harrastusfotograafina alustas ta pildistamist 35 mm filmikaameraga 1999/2000. aastal, pärast ajateenistust sidepataljonis 2005. aastal võttis ta kasutusele digikaamera.

Suurkaev töötas Eesti Rahvusringhäälingus fotograafi ja operaatorina 2016–2018, Eesti Päevalehes 2007–2012, Weekend.ee-s 2005–2007.

Alates 2018. aastast töötab vabakutselise fotograafina ning teeb isiklikke projekte fotokunsti ja fotodokumentalistika vallas.

Rene Suurkaevu mahukamaid fotoprojekte on seni Eesti Kunstiakadeemia poolt välja antud raamat Eesti seppadest "Rauast", mida tunnustati ühe kaunima 2013. aastal avaldatud raamatuna.

Viited

Välislingid
 http://reisijuht.delfi.ee/news/news/vabatahtlikuna-maltal-kuidas-onneseen-onnesaarele-sattus-ning-keda-ja-mida-ta-sealt-eest-leidis?id=81722857

Eesti fotograafid
Sündinud 1984
Birgit Püve

Birgit Püve (sündinud 7. novembril 1978, Elva) on Eesti pressifotograaf ja fotokunstnik.

Püve on töötanud Eesti Ekspressis. 2014. aastal pälvis Eesti Ajalehtede Liidu pressipreemia portreede kategoorias tema Areenis ilmunud fotoseeria tulevikutähtedest.

2012. aastal valisid Briti ajakirja The Sunday Times Magazine fototoimetajad Birgit Püve tõusvaks talendiks.

Birgit Püve loomingut on esitletud näitustel Eestis, Lätis, Venemaal, Prantsusmaal, Suurbritannias, USA-s, Kanadas ja Austrias.

Tunnustus
2004 Bonnieri preemia

Viited

Välislingid
The Sunday Times Magazine'i fototoimetajad valisid Birgit Püve Tõusvaks Talendiks Eesti Ekspress 17. august 2012

Eesti fotograafid
Eesti fotokunstnikud
Tartu Ülikooli sotsiaalteaduskonna vilistlased
Sündinud 1978
Ergas Leps

Ergas Leps (sündinud 25. augustil 1939 Tallinnas) on eesti rahvusest Kanada keskmaajooksja.

Ta lahkus septembris 1944 koos vanemate ja vennaga Pärnust Rootsi. Juulis 1950 lahkuti kalatraallaevaga Göran Rootsist Kanadasse. Ta lõpetas Michigani Ülikooli ja ta on töötanud kooliõpetajana.

17-aastaselt alustas ta jooksutreeninguid. Ta kaitses tosina aasta jooksul Kanada värve. Ta on osalenud Rooma ja Tokyo olümpiamängudel.

Kirjandus
Tiit Lääne, Enn Hallik. Põlevat Eestit jättes. Meritsi maailma läinud eestlaste lood II. Tallinn 2013

Välislingid
Biograafia ESBL-is
 

Kanada kergejõustiklased
Eestlased Kanadas
Tallinnast pärit sportlased
Sündinud 1939
Aleksander Kaasik

Aleksander Kaasik (14. veebruar 1908 Tallinn – 8. jaanuar 1994 Tallinn) oli eesti skulptor.

Elulugu 
Ta õppis aastatel 1917–1924 Tallinna 8. algkoolis ja aastatel 1924–1931 skulptuuri Riigi Kunsttööstuskoolis.

Ta oli aastatel 1931–1941 vabakunstnik peamiselt Tallinnas. 

Nõukogude okupatsiooni ajal mobiliseeriti ta 1941. aastal Punaarmeesse, kuulus aastatel 1943–1944 Moskvas eesti kujurite brigaadi. Töötas aastatel 1944–1982 Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis skulptuuriõppejõuna, olles aastast 1955 dotsent, aastast 1965 professor ja aastast 1973 konsultantprofessor, lisaks oli ta aastatel 1946–1955 skulptuurikateedri juhataja.

Aleksander Kaasik suri 8. jaanuaril 1994 Tallinnas ja ta maeti 13. jaanuaril 1994 Metsakalmistule.

Looming 
Kaasiku 1939. aastast pärinev skulptuur "Halastajaõde" on kuulutatud kunstimälestiseks kui "kunstiväärtuslik näide Tallinnas harvast funktsionalistliku arhitektuuriga seotud ehitusplastikast". Kultuurimälestisteks on arvatud ka tema 1970. aastal loodud Karl Menningu büst ja 1980. aastast pärinev Georg Otsa bareljeef (kaasautor Ike Volkov).

Monumentidest olid tema loodud Kalinini monument Tallinnas (1950), Stalini monument Pärnus (1952), I ametiühingute dekaadile pühendatud monument Tallinnas (1962), J. Sihverile pühendatud büstmonument Viljandis (1979).

Tunnustus 
 1958 Eesti NSV teeneline kunstitegelane
 1980 Kristjan Raua preemia (Jaan Sihveri monument Viljandis, koos arhitekt Rein Luubiga)

Viited

Kirjandus 
 Leo Soonpää (1959). Aleksander Kaasik, ENSV Kunst
 Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Tallinn 1996

Välislingid 
 Pilt, pilt

Eesti skulptorid
Eesti Kunstiakadeemia professorid
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1908
Surnud 1994
Kilplõugmadu

Kilplõugmadu (Agkistrodon) on maoperekond.

Klassifikatsioon
Kilplõugmadude perekonda klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid:
 Agkistrodon bilineatus Günther, 1863 – mehhiko kilplõugmadu
 Agkistrodon contortrix (Linnaeus, 1766) – vaskpea-kilplõugmadu ehk mokassiin-kilplõugmadu
 Agkistrodon howardgloydi Conant, 1984
 Agkistrodon piscivorus (Lacépède, 1789) – vee-kilplõugmadu
 Agkistrodon russeolus Gloyd, 1972
 Agkistrodon taylori Burger & Robertson, 1951.

Levila 
Need maod on levinud Ameerika Ühendriikide lõunaosas, Mehhikos, Belize'is, Guatemalas, El Salvadoris, Hondurases, Nicaraguas ja Costa Ricas.

Kokkupuuted inimestega

Need maod on inimese suhtes mürkmadudeks liigitatavad, kuna nende hammustus võib inimesel keskmise raskusastmega mürgistusseisundeid esile kutsuda.

Viited

Välislingid 
Sissekanne ADW-s
Sissekanne Catalogue of Life-sCatalogue of Life'is
Sissekanne ITIS-es
Sissekanne IUCN-is
Sissekanne Fossilworksis
Sissekanne NCBI Taxonomy database-sNCBI Taxonomy database'is
Sissekanne roomajate andmebaasis
Sissekanne uBio-s
Sissekanne saidil Wikispecies
Sissekanne WoRMS-is

Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit :fr:Agkistrodon seisuga 10.01.2014.

Rästiklased
The New Yorker

The New Yorker on USA ajakiri, mis avaldab reportaaže, kommentaare, kriitikat, esseesid, ilukirjandust, satiiri, koomikseid ja luulet. Ajakirja annab välja Condé Nast. 

The New Yorker asutati 1925. aastal nädalaajakirjana ja praegu ilmub see 47 korda aastas, sh katavad viis numbrit kahenädalase perioodi.
Olgugi et ajakiri keskendub peamiselt New Yorgi kultuurielule, on sellel suur lugejaskond ka mujal. New Yorker on tuntud temaatilise illustreeritud esilehe poolest, kirjutiste poolest popkultuuri ja ekstsentrilise Ameerika-kultuse kohta, kaasaegse ilukirjanduse, lühijuttude ja kirjanduskriitika poolest, poliitika ja ühiskondlike küsimuste kajastamise ning ühekaadriliste koomiksite poolest.

The New Yorkeri esimene number ilmus 21. veebruaril 1925. Asutajad Harold Ross ja tema naine, New York Timesi reporter Jane Grant, soovisid luua intelligentse huumoriajakirja, mis erineks näiteks Judge'ist ja Life'ist.

Välislingid
 The New Yorkeri koduleht

Ameerika Ühendriikide ajakirjad
Novi Obõhodõ

Novi Obõhodõ (ukraina keeles Нові Обиходи) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Nemõrivi rajoonis. Elanike arv on 575. Pindala on 1,258 km².

Nemõrivi rajooni külad
Daniel

Daniel võib tähendada järgmist:
Daniel (eesnimi)
Daniel, Rootsi prints;
Daniel, piiskop Alberti preester ja misjonär.
Daniel, piiskop Alberti foogt Lielvārdes.
Daniel, Kärkna abt.
Olga Kistler-Ritso

Olga Kistler-Ritso (aastani 1939 Olga Ritson, seejärel Olga Ritso, abielus Olga Kistler; 26. juuni 1920 Kiiev – 18. november 2013 Redmond, Washingtoni osariik) oli eesti arst ja Okupatsioonide muuseumi asutaja.

Ta lõpetas aastal 1938 Tallinna Tütarlaste Kommertskooli ja aastal 1944 Tartu Ülikooli arstiteaduskonna.

Aastal 1944 põgenes ta Saksamaale, kus töötas põgenikelaagris silma- ja lastearstina. Aastal 1949 emigreerus ta USA-sse, kus tal õnnestus sihikindla töö tulemusena avada oma silmakirurgiapraksis; ta oli oma eriala tunnustatud spetsialist.

Ta hoidis ennast Eestis toimuvaga pidevalt kursis. Esimest korda pärast aastat 1944 külastas ta Eestit aastal 1976. 1990. aastatel tekkis perekond Kistleril soov Eesti heaks midagi teha. Aastal 1998 loodi nii USA-s kui Eestis Kistler-Ritso Eesti Sihtasutus Eesti lähiajaloo uurimiseks ja sündis idee asutada muuseum. Okupatsioonide Muuseum avati juulis 2003. Muuseum on eriline selle poolest, et on esimene spetsiaalselt muuseumiks ehitatud hoone Eestis ja selle rajamist finantseeriti ainult eraannetuse toel.

Tunnustused
 2005 Tallinna vapimärk

Isiklikku 
Tema vend oli tehnikateadlane Aadu Ritso, nende isa oli arst.

Välislingid 
 In Memoriam Olga Kistler-Ritso
 Okupatsioonide Muuseum PRESSITEADE

Eesti arstid
Silmaarstid
Ameerika Ühendriikide arstid
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna vilistlased
Sündinud 1920
Surnud 2013
Tallinna Majanduskooli vilistlased
Edgar Keevallik

Edgar Voldemar Keevallik (17. jaanuar 1908 Humala – 31. detsember 1985 Tallinn) oli eesti põllumajandusteadlane.

Ta lõpetas aastal 1928 Harjumaa Paldiski Ühisreaalgümnaasiumi. Seejärel õppis ta aastatel 1929–1935 ja aastal 1938 Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonnas. Ta oli Üliõpilasseltsi Liivika liige.

Ta töötas aastatel 1935–1938 Eesti Hollandi-Friisikarja Tõuseltsis konsulendina ja aastatel 1938–1941 Kuusikul Riigi Põllutöö Katsejaamas loomakasvatuse osakonna juhatajana; aastal 1938 täiendas ta end Rootsis stipendiaadina. Aastatel 1941–1971 oli ta Vändra veisekasvatusjaama (asus Venemaale küüditatud Theodor Pooli Piistaoja talus) direktor.

Ta uuris Kuusikul vasikate söötmist ja veiste koobaltivajadust ning rakendas esimesena Eestis veiste kunstlikku seemendamist. Vändra katsejaamas lõi ta Eesti oludele vastava noorveisekasvatussüsteemi, kujundas majandi kultuurkarjamaad ja kõrgaretuskarja. Ta oli Eesti mustakirju veise aretajaid ja pikka aega Eesti Mustakirju Karja Tõunõukogu juhatuse aseesimees.

Edgar Keevallik suri 31. detsembril 1985 Tallinnas ja ta maeti 7. jaanuaril 1986 Metsakalmistule.

Isiklikku 
Tema poeg Andres Keevallik on tehnikateadlane, Tallinna Tehnikaülikooli rektor, pojatütar Leelo töötab Uppsala Ülikoolis fennougristina, teine pojatütar Liina on eesti teatri- ja filmikunstnik.

Tunnustused 
 1956 Eesti NSV teeneline zootehnik
 1949 Nõukogude Eesti preemia
 1965 Nõukogude Eesti preemia
 1980 Nõukogude Eesti preemia
 NSVL Rahvamajandusnäituse 3 kuldmedalit
 NSVL Rahvamajandusnäituse hõbemedal

Viited

Välislingid 
 TÜ üliõpilased
 artikkel Eesti Entsüklopeediast

Eesti põllumajandusteadlased
Üliõpilasselts Liivika liikmed
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1908
Surnud 1985
Amanda Abbington

Amanda Abbington (sündinud 1. oktoobril 1974) on inglise näitleja.

Karjäär
Abbington mängis 2005. aastal sketšisarjas "Man Stroke Woman" ja 2007–2008 komöödiasarjas "After You've Gone" koos Nicholas Lyndhurstiga. Tal on olnud korduvaid rolle ka telesarjades "Coupling", "Casualty", "Dream Team" ja "Case Histories". 2013. aastast mängis ta telesarjas "Mr. Selfridge". Ta mängib John Watsoni abikaasat Mary Morstanit telesarja "Sherlock" kolmandal hooajal.

Filmograafia
 "Plotlands" (1997) – Maude
 "Wycliffe" (1997) – kohalik konstaabel
 "Magic with Everything" (1998) – Cat
 "Picking up the Pieces" (1998) – Staff Nurse Hunter
 "Casualty" (1999) – Jen Reynolds
 "The Bill" (1995–1999) – mitu rolli
 "Dream Team" (1999) – Marilyn Harwood
 "The Thing About Vince" (2000) – Lisa
 "The Sins" (2000) – Belinda Edgeley
 "Men Only" (2001) – Trina
 "Always and Everyone" (2002) – Tessa
 "20 Things to Do Before You're 30" (2002) – Shona
 "The Debt" (2003) – Stacey Ross
 "Coupling" (2004) – Nicola
 "Teachers" (2004) – Sarah
 "The Robinsons" (2005) – Polly
 "Rööpast välja" ("Derailed", 2005) – Kerry Hodder
 "Man Stroke Woman" (2005–2007) – mitu rolli
 "The Booze Cruise II" (2005) – Leonie
 "The Booze Cruise III" (2006) – Leonie
 "After You've Gone" (2007–2008) – Siobhan Casey
 "The Good Night" (2007) – Vivian Jesson (tiitrites mainimata)
 "The All Together" (2007) – Sarah
 "The Bill" (2007) – Rachel Inns
 "Doc Martin" (2007) – Isobel
 "Agatha Christie's Poirot", "Cat Amongst The Pigeons" (2008) – Miss Blake
 "Married Single Other" (2010) – Babs
 "Case Histories" (2011–k.a.) – DC Louise Munroe
 "Being Human", "Puppy Love" (2012) – Golda
 "Mr. Selfridge" (2013) – Miss Mardle
 "Sherlock" (2014) – Mary Morstan

Isiklikku
Amanda Abbington ja Briti näitleja Martin Freeman on kauaaegsed elukaaslased. Nad tutvusid filmi "Men Only" võtetel 2000. aastal. Nad on koos mänginud filmides ja telesarjades "The Debt", "The Robinsons", "The Good Night" ja "Sherlock". Abbington ja Freeman elavad Hertfordshire'i krahvkonnas, neil on lapsed Joe ja Grace.

Viited

Välislingid
 

Suurbritannia filminäitlejad
Suurbritannia telenäitlejad
Sündinud 1974
Leptodeira

Leptodeira  on maoperekond.

Klassifikatsioon
Perekonda Leptodeira klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid:
 Leptodeira annulata (Linnaeus, 1758)
 Leptodeira bakeri Ruthven, 1936
 Leptodeira frenata (Cope, 1886)
 Leptodeira maculata (Hallowell, 1861)
 Leptodeira nigrofasciata Günther, 1868
 Leptodeira polysticta Günther, 1895
 Leptodeira punctata (Peters, 1866)
 Leptodeira rubricata (Cope, 1893)
 Leptodeira septentrionalis Kennicott, 1859
 Leptodeira splendida Günther, 1895
 Leptodeira uribei (Bautista & Smith, 1992).

Levila 
Need maod on levinud Lõuna-Ameerika mandril, Kesk-Ameerikas, Mehhikos ja Ameerika Ühendriikides.

Viited

Välislingid 
Sissekanne ITIS-es
Sissekanne IUCN-is
Sissekanne NCBI-s
Sissekanne ReptileDB-s
Sissekanne uBIO-s
Sissekanne saidil Wikispecies

Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit :fr:Leptodeira seisuga 11.01.2014.

Jämepeamadulased
Ahassuumadu

Ahassuumadu (Leptotyphlops) on ahassuumadulaste sugukonna maoperekond.

Roomajate andmebaasi klassifikatsioon

Ahassuumadude perekonda klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid:
 Leptotyphlops aethiopicus  Broadley & Wallach, 2007
 Leptotyphlops conjunctus  (Jan, 1861)
 Leptotyphlops distanti  (Boulenger, 1892)
 Leptotyphlops emini  (Boulenger, 1890)
 Leptotyphlops howelli  Broadley & Wallach, 2007
 Leptotyphlops incognitus  Broadley & Watson, 1976
 Leptotyphlops jacobseni  Broadley & Broadley, 1999
 Leptotyphlops kafubi  (Boulenger, 1919)
 Leptotyphlops keniensis  Broadley & Wallach, 2007
 Leptotyphlops latirostris (STERNFELD, 1912)
 Leptotyphlops macrops  (Broadley & Wallach, 1996)
 Leptotyphlops mbanjensis  Broadley & Wallach, 2007
 Leptotyphlops merkeri  (Werner, 1909)
 Leptotyphlops nigricans  (Schlegel, 1839)
 Leptotyphlops nigroterminus Broadley & Wallach, 2007
 Leptotyphlops nursii (ANDERSON, 1896)
 Leptotyphlops pembae Loveridge, 1941
 Leptotyphlops pitmani Broadley & Wallach, 2007
 Leptotyphlops pungwensis Broadley & Wallach, 1997
 Leptotyphlops scutifrons (Peters, 1854)
 Leptotyphlops sylvicolus Broadley & Wallach, 1997
 Leptotyphlops tanae BROADLEY & WALLACH, 2007
 Leptotyphlops telloi  Broadley & Watson, 1976.

Levila 

Need maod on levinud Sahara-taguses Aafrikas.

Viited

Välislingid 
Sissekanne AWD-s
Sissekanne ITIS-es
Sissekanne IUCN-is
Sissekanne NCBI-s
Sissekanne ReptileDB-s
Sissekanne uBIO-s
Sissekanne saidil Wikispecies
Adalsteinsson, Branch, Trape, Vitt & Hedges,"Molecular phylogeny, classification, and biogeography of snakes of the Family Leptotyphlopidae (Reptilia, Squamata).",  Zootaxa, 2244: 1–50 (2009) Veebiversioon (vaadatud 14.10.2013) (inglise keeles)

Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit :fr:Leptotyphlops seisuga 11.01.2014.

Ahassuumadulased