joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Ameerika Ühendriikide Geoloogiateenistus

Ameerika Ühendriikide Geoloogiateenistus (United States Geological Survey; USGS) on Ameerika Ühendriikide siseministeeriumi haldusalas olev teaduslik agentuur.

USGS-i deviis on "Science for a changing world": teadus muutuvale maailmale.

USGS asutati 1879. aastal. Tänapäevaks on tegevusväli laienenud, hõlmates geoloogia kõrval ka geograafiat, bioloogiat ja geofüüsikat. Kuni 1962. aastani tegeles USGS ka Kuu ja planeetide uurimise ja kaardistamisega; praegu tegeleb sellega NASA.

USGS koostatavad kaardid on peamiselt tsiviilotstarbelised. Näiteks on USGS koostanud kogu Ameerika Ühendriikide topokaardi mõõtkavas 1:24 000.

USGS-i heaks töötab ligikaudu 10 000 inimest. USGS peakorter asub Virginias Restonis; teised keskused on Colorados Denveris ja Californias Menlo Parkis.

USGS-i avalikustatud pildid ja andmed on vabalt kasutatavad.

Välislingid

Ameerika Ühendriikide Geoloogiateenistuse koduleht.

Geoloogilised organisatsioonid
Ameerika Ühendriikide valitsusasutused
Rahvusvahelised teadusorganisatsioonid
Anders Gärderud

Anders Gärderud (sündinud 28. augustil 1946 Stockholmis) on Rootsi kergejõustiklane (3000 m takistusjooksja), olümpiavõitja (1976).

Saavutused

Olümpiamängudel 

 1976 Montréal
olümpiavõitja 8.08,02

Euroopa meistrivõistlustel 

 1974 
hõbemedal 8.15,41

Rootsi jooksjad
Sündinud 1946
Takistusjooksjad
Sergei Makarov

Sergei Aleksandrovitš Makarov (vene Сергей Александрович Макаров; sündinud 19. märtsil 1973 Ljubertsõs) on Venemaa kergejõustiklane (odaviskaja).

Isiklik rekord on 92.61 (30. juuni 2002 Sheffield)

2004. aastal soovis Makarov visata oda üle 96 meetri ja võita Ateenas kuldmedal. Olümpial sai ta kolmanda koha (84.84) ja oda pole ka soovitud kaugusele lennanud. Olümpiakulla võitis kõigile ootamatult norralane Andreas Thorkildsen tulemusega 86.50.

Saavutused 

1998 2. koht 86.96 IAAF-i World Cup  (13. september Johannesburg)
2000 3. koht 88.67 Olümpiamängud Sydneys (23. september) 
2002 2. koht 88.05 Euroopa meistrivõistlused  (9. august München)
2002 1. koht 86.44 IAAF-i World Cup  (21. september Madrid)
2003 1. koht 85.86 Euroopa Karika võistlus  (22. juuni Firenze)
2003 Maailmameister 85.44  (31. august Pariis Saint-Denis)
2003 1. koht 85.66 IAAF-i World finaal (14. september Monaco)  
2004 3. koht 84.84 Olümpiamängud Ateenas (28. august)

Isiklikku 

Sergei Makarov on 190 cm pikk ja kaalub 102 kg. Ta on abielus Oksana Ovtšinnikovaga, kes on ka odaviskaja . Sergei kuulub Moskva Dinamo klubisse ja treenib isa Aleksandr Makarovi juhendamisel, kes 1980 Moskvas sai odaviskes tulemusega 89.64 hõbemedali.

Välislingid 
 

Venemaa odaviskajad
Sündinud 1973
Félix Sánchez

Félix Sánchez (sündinud 30. augustil 1977 New Yorgis) on Dominikaani Vabariigi endine kergejõustiklane, kahekordne olümpiavõitja 400 m tõkkejooksus.

2003. aastal valis USA ajakiri Track and Field News Sánchezi aasta sportlaseks.

Tema järgi on nimetatud Dominikaani Vabariigi suurim staadion Estadio Olímpico Félix Sánchez.

Saavutused

Olümpiamängudel 

 2004  Ateenas
  olümpiavõitja 400 m tõkkejooksus 47,63
 2012  Londonis
  olümpiavõitja 400 m tõkkejooksus 47,63

Maailmameistrivõistlustel 

 2001  Edmontonis
  maailmameister 400 m tõkkejooksus 47,49 
 2003  Pariisis
  maailmameister 400 m tõkkejooksus 47,25 
 2007  Ōsakas
  hõbemedal 400 m tõkkejooksus 48,01

Kuldliiga võistlus 

2001 1. koht 47.38 (Zürich)
2001 1. koht 48.46 (Monaco)
2002 1. koht 48.05 (Berliin) 
2002 1. koht 47.99 (Brüssel) 
2002 1. koht 47.35 (Zürich) 
2002 1. koht 47.86 (Monaco) 
2002 1. koht 47.73 (Rooma) 
2002 1. koht 47.91 (Saint-Denis) 
2002 1. koht 48.91 (Oslo) 
2003 1. koht 47.82 (Zürich)
2003 1. koht 48.15 (Rooma) 
2003 1. koht 48.30 (Saint-Denis) 
2004 1. koht 47.92 (Zürich) 
2004 1. koht 47.99 (Saint-Denis) 
2004 1. koht 48.43 (Rooma)
2004 1. koht 48.54 (Bergen)

Isiklikud rekordid

Isiklikku 

Félix Sánchez on 180 cm pikk ja kaalub 70 kg.

Välislingid 
 

Dominikaani Vabariigi sportlased
Tõkkejooksjad
Sündinud 1977
Pööripäev

Pööripäev on ööpäev, millele langeb päikeseseisak ehk solstiitsium või võrdpäevsus ehk ekvinoktsium.

Aastas on neli pööripäeva:
kevadine pööripäev 20. või 21. märtsil,
suvine pööripäev 20. või 21. juunil,
sügisene pööripäev 22. või 23. septembril,
talvine pööripäev 21. või 22. detsembril.

Päeva pikkus on kevadisel ja sügisel pööripäeval 12 tundi. Päeva pikkus suvisel ja talvisel pööripäeval oleneb laiuskraadist. Eestis on suvisel pööripäeval päeva pikkus olenevalt kohast 18–18,5 tundi, talvisel pööripäeval umbes 6–6,5 tundi.

Pööripäeval on päike seniidis ekvaatori või pöörijoone kohal.

Kevadisel pööripäeval lõpeb põhjapoolusel polaaröö ja algab polaarpäev, lõunapoolusel on olukord vastupidine. Suvisel pööripäeval on polaarpäev põhjapooluselt põhjapolaarjooneni ja polaaröö lõunapolaarjoonelt lõunapooluseni. Sügisesel pööripäeval lõpeb põhjapoolusel polaarpäev ja algab polaaröö, lõunapoolusel on olukord vastupidine. Talvisel pööripäeval on polaarpäev lõunapolaarjoonelt lõunapooluseni ja polaaröö põhjapooluselt põhjapolaarjooneni.

Kalender
Bosporus

Bosporus (türgi İstanbul Boğazı) on väin, mis eraldab Euroopat Aasiast ja ühendab Marmara merd Musta merega.

Kitsaimas kohas on väina laius umbes 700 meetrit, laiemas kohas 3420 m. Mõlemas otsas on väinal selged suudmed (põhjas 3330 m lai, lõunaotsas 2826 m), nende vahel on väina pikkus umbes 31 km. Väina läbiva laevatee sügavus on madalaimas kohas 13 meetrit, suurim sügavus 110 m.

29. oktoobril 2013 avati İstanbulis maailma sügavaim merepõhjale rajatud raudteetunnel Marmaray (suurim sügavus 60,46 m, veealuse lõigu pikkus 1387 m). Tunnelit kogupikkusega 13,6 km ehitati üheksa aastat. Pikima merealuse osaga tunnel maailmas (37,9 km; suurim sügavus 75 m) on Eurotunnel, kuid see pole sukeldatud, vaid uuristatud merepõhja all olevatesse kivimitesse.

Bosporuse pinnakihtides on tugev riimvee hoovus Musta mere poolt, soolsusega 18–20 promilli. Väina põhjas on tugev soolase vee hoovus Musta mere poole.

Väina kitsuse, faarvaatri järskude käänakute ja tugeva hoovuse tõttu on väina läbimine keeruline ja ohtlik. Olukorda raskendab veelgi tihe ristuv praamiliiklus üle väina.

Meretee läbi Bosporuse Venemaale ja Ukrainasse teeb väina strateegiliselt oluliseks. 16.–18. sajandini hoidis Osmanite riik Bosporuse abil enda kontrolli all Musta merd. 1833. aastal oli Osmanite riik sunnitud andma lubaduse sulgeda Bosporus ja Dardanellid Venemaa nõudmise korral muude riikide laevadele. Bosporuse kontrolli all hoidmise nimel peeti Vene-Türgi sõda (1877–1878). Esimese maailmasõja järel anti väinale esmalt rahvusvahelise territooriumi staatus, 1923. aastal aga anti väin Türgile, kuid avatuna kõigile võõramaistele laevadele. Türgi militariseeris väina sellegipoolest uuesti.

1936. aastast kehtiva Montreux' konventsiooni järgi on väin rahvusvaheliseks laevanduseks avatud, kuid Türgil on õigus seal piirata Musta mere riikide hulka mittekuuluvate maade aluste liikumist.

Vaata ka

Dardanellid

Türgi geograafia
Vahemere väinad
Must meri
Kertši väin

Kertši väin ühendab Musta merd Aasovi merega ning eraldab Ukrainat Venemaast. Väina lõunaosa on laiem ja sügavam, kuid põhjaosas on väin vaid 4 km laiune ja 4 m sügavune. Väina ääres Krimmi poolsaarel asub Kertši linn.

Väina keskel asuva Tuzla saare üle tekkis 2003. aastal tüli Venemaa ja Ukraina vahel. Saar oli 2014. aastani Ukraina valduses, kuigi Venemaa sellega ei nõustunud.

11. novembril 2007 murdus tormis pooleks Venemaa tanker, merre sattus 1300 tonni kütteõli. Samal päeval uppus veel neli laeva, millest kolme lastiks oli väävel. Laevade uppumine põhjustas ulatusliku keskkonnareostuse.

Parvlaevaühendus
Kertši väina kitsal Tšuška maasäärel asub sadam Kavkaz ('Kaukaasia'). Sadamast veavad parvlaevad üle väina raudteevaguneid, autosid ja reisijaid.

Hiljuti valmis väina ületav 19 km pikkune sild, mis avati maanteeliikluseks 2018. aastal ja rongiliikluseks 2019. aastal.

Pildid

Vaata ka 
 Kertši väina intsident

Välislingid
 Parvlaevade ajakava (vene keeles)
 Praamisõidu eeskirjad (vene keeles)
 Veebikaamera järjekorrast kassade juures (vene keeles)
 Alexander Lott, Kertši väinas rikkus mereõiguse printsiipe Venemaa, err.ee, 26. november 2018

Atlandi ookeani väinad
Must meri
Aasov
Venemaa väinad
Ukraina geograafia
Vassili saar

Vassili saar (vene Васильевский остров, soome Hirvisaari) on saar Neeva suudmes Peterburis (omaette linnaosa), piirneb Läänemere ning Suure ja Väikese Neevaga. Halduslikult kuulub Vassili saare rajooni.

Saare pindala on umbes 10 km². Saar oli algselt madal, soine ja kõrge veega mere poolt üle ujutatav.

Elanike arv 203 058 (2010).

19. sajandil kujunes saarele tööstuslinnaosa (sh laevaehitus).

Saarel asub ajalooline börsihoone ning mitmed muuseumid.

Vassili saarel on mitmed nummerdatud ja nimetatud liinid, mille järgi nimetati 1951. aastal Kopli liinid.

Välislingid

 Vassili saare tutvustus, vene keeles, vaadatud 2012-04-21

Venemaa saared
Peterburi saared
Äksi

Äksi on alevik Tartu maakonnas Tartu vallas. Kuni 1977. aastani oli küla ametlik nimi Põltsamaa küla.

Detsembrist 2010 on Äksi alevik.

10. juulil 2012 avati Äksis Jääaja Keskus.

Vaata ka
Avangard

Viited 

Tartu vald
Eesti alevikud
Jug

Jug (vene keeles Юг) on jõgi Euroopas Venemaa põhjaosas.

Algab Põhja-Uuralist. Ülemjooksul voolab kitsas orus, alamjooksul lookleb laias orus. Ühineb Veliki Ustjugi lähedal Suhhona jõega. Nende kahe jõe ühinemisest saab alguse Dvina jõgi.

Pikkus 574 km.

Dvina jõgikond
Euroopa jõed
Venemaa jõed
Than Shwe

Than Shwe (sündinud 2. veebruaril 1933  Myanmaris Kyaukses) on Myanmari sõjaväelane ja poliitik. Ta oli Myanmari riigipea 23. aprillist 1992 kuni 30. märtsini 2011. 

Than Shwe alustas tööelu Birma postiteenistuses. 20-aastasena astus ta sõjaväeteenistusse. Seal teenis ta mitu aastat psühholoogilise sõja osakonnas, võideldes kareeni mässajate vastu. 1960 sai ta kapteni auastme. 

Pärast sõjaväelist riigipööret 1962, mis kukutas peaminister U Nu, jätkus Than Shwe tõus ametiredelil. Ta sai 1972 kolonelleitnandiks, 1978 koloneliks, 1983 Edela sõjaväeringkonna komandöriks, 1985 kindralstaabi ülema abiks, brigaadikindraliks ja kaitseministri asetäitjaks ning 1986 kindralmajoriks. Ta sai ka valitseva partei kesktäitevkomitee liikmeks.  

Kui 1988. aasta veriste protestidemonstratsioonide järel loodi Riiklik Seaduslikkuse ja Korra Taastamise Nõukogu, määrati Than Shwe selle 21 liikme hulka. Temast sai tollase riigijuhi kindral Saw Maungi parem käsi. 23. aprillil 1992 astus Saw Maung ootamatult tagasi, viidates tervislikele põhjustele, ja Than Shwe  sai tema asemel tolle nõukogu esimeheks, riigipeaks, kaitsesekretäriks ja relvajõudude ülemjuhatajaks.  

Algul paistis, et Than Shwe on oma eelkäijast liberaalsem, sest ta vabastas poliitvange ning hakkas lõdvendama kitsendusi demokraatia eestvõitlejale Aung San Suu Kyile, kes oli pärast 1990. aasta tühistatud valimise pandud koduaresti.  Ta nimetas Birma ümber Myanmariks ning käskis 1993. aastal kirjutada uue põhiseaduse. Than Shwe lõdvendas pisut riigi kontrolli majanduse üle ning toetas häälekalt Myanmari osalemist ASEAN-is. Samuti korraldas ta suure korruptsioonivastase rünnaku, mille tulemusena 1997. aastal pidid lahkuma mitmed ministrid. Kuigi teda on sageli peetud kriitikat mittetaluvaks, lubas ta esimest korda üle paljude aastate külastada Myanmari Punase Risti Rahvusvahelisel Komiteel ja organisatsioonil Amnesty International. 

Myanmari presidendid
Sündinud 1933
Suhhona

Suhhona (vene keeles Сухона) on jõgi Euroopas Venemaa põhjaosas.

Algab Kubena järvest Vologda oblastis, voolab itta. Ülemjooksul voolab aeglaselt laias orus, lisajõgede suurvee ajal aga tagurpidi. Kesk- ja alamjooksul voolab sügavas orus, kohati on kärestikke. 

Suhhona ühinemisel Veliki Ustjugis Jugi jõega saab alguse Dvina jõgi.

Suhhona ülemjooks on laevatatavate kanalite kaudu ühenduses Volga-Läänemere kanaliga.

Jõe pikkus on 558 km, valgla 50 300 km².

Dvina jõgikond
Euroopa jõed
Venemaa jõed
Vologda oblast
Foiniikia keel

Foiniikia keel oli alates 3. aastatuhandest eKr tuntud semi keelte kaanani rühma kuuluv keel, lähedane heebrea keelele. Oli foiniiklaste keel ja levis koos nendega Vahemere idaosast kõikidesse Foiniikia kolooniatesse, sh Kartaagosse. Sealset keelt nimetati puunia keeleks.

Varimad keelemälestised pärinevad 10. sajandist eKr. Kirjandusteoste olemasolu foiniikia keeles pole teada.

Keel kadus käibelt 4. sajandil eKr. Puunia keel hääbus arvatavasti 4. sajandil.

Vaata ka
 Foiniikia kiri
 Kaanan

Viited 

 Foiniikia keel

Väljasurnud keeled
Kaanani keeled
Võtšegda

Võtšegda (vene Вычегда, komi Эжва) on jõgi Euroopas Venemaa põhjaosas.

Algab Timaani kõrgustikult. Sealt laskunud, lookleb laias orus valdavalt läände. Suubub Kotlase linna kohal paremalt Dvinasse. Jõe ääres asub Sõktõvkari linn.

Pikkus on 1121 km, millest umbes 800 km on laevatatav. Valgla on 122 800 km².

Dvina jõgikond
Euroopa jõed
Venemaa jõed
Komi
Barentsi meri

Barentsi meri on meri Euraasia loodeosas, Põhja-Jäämere osa. Piirneb loodes Teravmägedega, kirdes Franz Josephi maaga, idas Novaja Zemljaga, lõunas Euraasia rannikuga. Lõunas ühendatud Valge merega.

Põhja-Atlandi hoovus voolab mere edelaossa, mis seetõttu kinni ei külmu.

Barentsi mere piirkonnas paiknevad märkimisväärsed fossiilsete energiaallikate varud. Esimesed naftaleiukohad võeti kasutusele Norra sektoris. Suurim avastatud leiukoht on Venemaa sektoris paiknev Štokmani gaasimaardla.

Aastakümneid kestnud piirivaidlus Norra ja Venemaa vahel sai kompromisslahenduse, kui pooled 2010. aasta 27. aprillil piirikokkuleppele alla kirjutasid.

Vaata ka

Kara väin (Kara värav)
Ilūkste

Ilūkste () (saksa keeles Illoxen, Illuxt) on linn Lätis, Ilūkste piirkonna keskus. Ajalooliselt on olnud osa Sēlijas. Linn asub merepinnast 100 meetri kõrgusel.

Ajalugu

Ilūkste alad kuulusid aastal 1251 seelide Alektene muinasmaakonda. XVI sajandil allus see Daugavpilsi komtuuridele.

Asulat on esimest korda kirjalikult mainitud aastal 1559. Toona oli see väike alev, mis kuulus Pilskalne mõisale. Aastal 1567 rajati alevisse luteri kirik, aastal 1596 asutati seal kool.

Hiljem asusid piirkonda elama vanausulised. Aastal 1690 rajasid jesuiidid asulasse esimese katoliku kiriku, mille asemele nad aastail 1754 - 1769 uue kahe torniga kivikiriku püstitasid. 

Pärast Venemaaga liitmist sai asulast Ilūkste kreisi keskus. Aastal 1816 ehitasid sinna oma kiriku uniaadid, mis läks aastal 1861 õigeusu kiriku valdusse. Alevisse asusid elama ka juudi kaupmehed. Asula tähtsust näitab see, et seda läbis Peterburi ja Varssavi vahelise suurtee vana trass, ka hakkas seda läbima aastal 1873 valminud Dünaburgi ja Tilsiti vaheline raudtee.

Esimese maailmasõja ajal jäi Ilūkste rindejoonele, mistõttu suur osa alevist sai purustatud. Linn aastast 1917. 2009. aastani kuulus Daugavpilsi rajooni.

Galerii

Vaata ka
Ilūkste kreis

Viited

Välislingid

Läti linnad
Ilūkste piirkond
Zemgale
Ilūkste kreis
Brocēni

Brocēni () (saksa keeles Berghof) on linn Lätis Kurzemes Salduse piirkonnas. Linn asub Ciecere järve kaldal.

20. sajandi kahekümnendatel aastatel rajas professor Eižens Rozenšteins Ciecere järve äärde lubjaahju. Aastal 1928 võttis selle üles A/S Ch. Schmit ja aastal 1936 rajati sinna tsemendivabrik. Vabriku tarvis rajati ka raudtee. Nõukogude võimu ajal vabrik riigistati. Aastal 1950 sai Brocēnist alev, linn aastast 1992. 2009. aastani kuulus Salduse rajooni. Aastatel 2001–2021 oli linn Brocēni piirkonna keskus.

Linna järgi on nime saanud Porkuni lademe Salduse kihistu Brocēni kihistik.

Brocēni on Kunda sõpruslinn.

Looduskaitse all on Ezermaļi kalmistu tamm ja Žubji Paljutüvene Järvekalda tamm. Lisaks kasvab linnas veel kaks looduskaitsealust nimetut põlispuud.

Viited

Välislingid 

Läti linnad
Salduse piirkond
Durbe

Durbe () on linn Lätis Kurzemes Lõuna-Kuramaa piirkonnas. Linna lähedal asub Durbe järv.

Elanikke on umbes 600. Durbe on Läti väikseim linn.

Priedinase kalmistul asub mälestusmärk Teises maailmasõjas hukkunud sõduritele, maantee A9 ääres aga hukkunud nõukogude lennuväelastele.

Ajalugu 

Durbe asub kuralaste Piemare muinasmaakonda. 13. juulil 1260 toimus Durbe järve ääres Durbe lahing. Aastal 1263 lasi ordumeister Burchard von Hornhausen sinna Durbe ordulinnuse rajada. See allus Kuldīga komtuuridele ja hävis aastal 1701. 15. sajandil rajati linnuse juurde ka väike kirik.

Linn aastast 1893. Linnaõigused kinnitati üle 1917.

Linna vapp pärineb aastast 1925.

Aastatel 2009–2021 kuulus linn Durbe piirkonda.

Kaitstavad objektid 

Muinsusmälestistest on linnas riikliku kaitse all Durbe vanalinn, endise Špringeri põhikooli hoone aadressil Skolas iela 3, Durbe ordulinnuse varemed, Durbe lahingu toimumispaik ja Durbe luteri kirik ning selle piirdemüür (kaasa arvatud kunstimälestistena kaitse all olevad kiriku kantsel, orel ja altar). Kohaliku kaitse all on Durbe keskaegne kalmistu ehk Katkuhauad.

Looduskaitse all kolm Priediena kalmistul kasvavat mändi, pärn aadressil Skolas iela 3, Durbe kiriku juures kasvava hobukastan, hobukastan aadressil Raiņa iela 29 ja hobukastan aadressil Peldu iela 2.

Tuntud elanikke 

 Atis Kronvalds – Läti publitsist, keelemees ja pedagoog
 Zigfrīds Anna Meierovics – Läti poliitik
 Ģirts Vilks – Läti raamatuillustraator
 Indra Briķe – Läti näitleja

Viited

Välislingid 

Läti linnad
Lõuna-Kuramaa piirkond
Jēkabpils

Jēkabpils (, [jääkabpils]) on linn Lätis Daugava ääres, Jēkabpilsi piirkonna keskus.

Linn on vabariikliku keskalluvusega linn; 1. järgu haldusüksus.

Arvestuslikel andmetel oli 1. jaanuaril 2011 Jēkabpilsi elanikest lätlasi 58,9%, venelasi 28,4%, valgevenelasi 3,3%, poolakaid 3,1%, ukrainlasi 1,9%, teistest rahvustest inimesi oli 3,2% ja rahvus oli teadmata 1,2%.

Ajalugu 
Jēkabpils on linn 12. veebruarist 1670. Saksakeelse nime Jakobstadt sai ta asutaja, Kuramaa hertsogi Jakobi järgi. Linna esialgsest elanikkonnast moodustasid suure osa Moskva tsaaririigist pagenud vanausulised.

Põhjasõjas 5. augustil (vkj 25. juulil / 26. juulil Rootsi kalendri järgi) 1704 toimus Kuramaal Jēkabpilsi lähedal Rootsi vägede, mida juhtis kindralmajor Adam Ludwig Lewenhaupt, ja Vene-Leedu vägede, mida juhtis suurhetman Michał Serwacy Wiśniowiecki, vahel Jakobstadti lahing, mille võitsid Rootsi väed.

Pärast Kuramaa hertsogiriigi liitmist Venemaa keisririigiga oli Jēkabpils Selburgi Oberhauptmannschafti ja hiljem 1864. aastast Daugavpilsi ehk Dünaburgi kreisis.

5.juulil 1919 jõudsid linna Eesti väed koos Taani üksustega.

Linn on aja jooksul laienenud ning liitnud endaga 1962. aastal Daugava jõe paremal pool asunud Krustpilsi linna, mis oli asutatud 1237. aastal, samuti aastal 1899 tekkinud Zīlāni asula.

Jēkabpilsis asub Struve geodeetilise kaare üks mõõdupunkte.

Aastatel 2009–2021 oli Jēkabpils vabariigilinn.

Vaata ka 
 Sala mõis (Jēkabpils)
 Kenni mõis
 Veseļi

Viited

Välislingid 

 Jēkabpilsi koduleht

Läti linnad
 
Zemgale
Jaunjelgava

Jaunjelgava () (saksa Friedrichstadt) on linn Lätis Aizkraukle piirkonnas. Asub Daugava vasakul kaldal, merepinnast 35 meetri kõrgusel.

Ajalugu 

13. sajandil asus linna lähistel seelide Sērene linnamägi. Aastal 1450 rajati selle juurde Vecsērene mõis. Selle maadele hakkas Daugava kõrgele kaldapealsele tekkima kaupmeeste asula. Aastal 1567 nimetas Gotthard Kettler selle Neustadtiks, ent lätlased hakkasid seda kutsuma uueks Jelgavaks.

Aastal 1590 andis Friedrich Kettler asulale alevi staatuse. Aastal 1646 nimetas tema lesk alevi tema järgi ümber Friedrichstadtiks. Linn aastast 1647; linnaõigused andis asulale Władysław IV Waza. Aastal 1652 püstitati sinna luteri kirik.

Vene võimu ajal oli linn Jaunjelgava kreisi keskuseks. Jaunjelgavas oli suur juutide kogukond. Juudi kaupmehed eksportisid Venemaa kaupu nii Inglismaale kui ka Saksamaale. Aastal 1861 valmis Riia–Daugavpilsi raudtee, mille tagajärjel Daugava kui veetee tähtsus vähenes. Paljud sealsed juudid asusid elama Riiga või Liepājasse, suundudes sealt Ameerika Ühendriikidesse.

Aastal 1914 oli linnas 7300 elanikku. Bermondtiaadi ajal, 1919. aasta 17. oktoobrist kuni 15. novembrini toimus linna all lahing, mille käigus suur osa linna hoonetest hävis. Aastal 1925 oli linnas vaid 1577 elanikku. Aastaks 1935 olid vaid 25% linna elanikest juudid. Osa neist küüditati 1941. aasta juunis, osa aga hukkus holokaustis, kui sama aasta 2. augustil Saksa väed linna juudi kogukonna likvideerisid.

2009. aastani asus Aizkraukle rajoonis. Aastatel 2009–2021 oli linn Jaunjelgava piirkonna keskus.

Viited

Välislingid 

Läti linnad
Aizkraukle piirkond
Aizpute

Aizpute () on linn Lätis Kurzemes Lõuna-Kuramaa piirkonnas.

Ajalugu 
Esmakordselt on Aizpute asulat (saksa keeles Hasenpoth) kirjalikult mainitud 1253. aastal, mil see läks Kuramaa piiskopkonna valdusse. Linna kohta on kasutusel olnud ka nimekujud Asimputte, Acciputten, Asenputt kui variandid kurakeelsest nimekujust Āspute, mis tähendab tõlkes 'vaade mäelt'. Tegemist oli tähtsa asulaga kuralaste Bandava muinasmaakonnas, mille juurde aastal 1248 rajati Aizpute ordulinnus (ladina keeles castrum Asenputten, saksa keeles Hus zu Hasenpothe; 'Vrundenborgh; Ordensburg Hasenpoth). Linnaõigused sai Aizpute 1378. aastal.

Keskajal oli seal üks Kuramaa piiskopi residentse. Kuramaa hertsogiriigis oli Aizpute eristaatusega Piltene piirkonna keskuseks.

Aastal 1795 läks Aizpute Venemaa koosseisu, kus hakkas kuuluma Kuramaa kubermangu. Seal sai sellest Aizpute kreisi keskus. Aastal 1900 valmis Liepāja–Aizpute kitsarööpmeline raudtee, mis suleti aastal 1964.

2009. aastani asus Liepāja rajoonis. Aastatel 2009–2021 oli linn Aizpute piirkonna keskus.

Aizputes on sündinud helilooja Pēteris Vasks ja laulja Andris Erglis. Laulja Mārtiņš Freimanis käis Aizputes koolis.

Vaatamisväärsused 

Aizpute ordulinnus, Aizpute vanalinn, Misiņkalna muinaskalmed ja asulakoht, Kirikumäe linnamägi, Aizpute luteri kirik, selle orel, kirikuaias asuv H. Bazdori hauasammas, Aizpute loss, selle müürid ja nende dekoratiivmuster, Kuldīgas iela 5a uksed ja laevalgustid, Jāņa iela 7 uksed, Atmodas iela 31 maja välisuksed ja nende hinged ning Atmodas iela 22 portaal ja uksed on riikliku kaitse all olevad muinsusmälestised. Kohaliku kaitse all on Tumšase kõrts ja Atmodas iela 31 trepikoja uks ning selle kaks tugipalki.

Looduskaitse all on pärn aadressil Liepājas iela 19 ja valgepöök aadressil Jāņa iela 4.

Külas asub mälestusmärk Teises maailmasõjas hukkunud sõduritele. Misiņkalna kalmistul asub mälestustahvel natsiohvrite matmispaigal, Misiņkalna pargis aga partisanide hukkamispaigas.

Vaata ka 
 Aizpute kihelkond

Viited

Välislingid 

 Aizpute koduleht

Läti linnad
Kuramaa
Aizpute kreis
Lõuna-Kuramaa piirkond
Kalnciems

Kalnciems on suur küla Lätis Jelgava piirkonnas, Kalnciemsi valla halduskeskus. Asub Lielupe vasakul kaldal.

1991–2010 oli Kalnciems linn ja kuulus 2009. aastani Jelgava rajooni.

Läti külad
Läti endised linnad
Kārsava

Kārsava () (latgali Kuorsova, saksa keeles Karsau, poola keeles Korsówka) on linn Lätis Latgales Ludza piirkonnas. 

Kārsava alad kuulusid Malnava mõisale ja nii rajati sinna aastal 1763 Malnava katoliku kirik. Asula hakkas arenema kohaliku kaubanduskeskusena pärast Peterburi ja Varssavi vahelise maantee avamist. 19. sajandi alguses ehitati sinna ka õigeusu kirik. Aastal 1860 avati Peterburi-Varssavi raudteel Kārsava raudteejaam. Linn aastast 1928.

2009. aastani kuulus Ludza rajooni. Aastatel 2009–2021 oli linn Kārsava piirkonna keskus.

Kaitstavad objektid 

Muinsusmälestistest on linnas riikliku kaitse all Malnava katoliku kirik, selle kolm kabelit ja piirdemüür, kaks kiriku külgaltarit, kantsel ning altar.

Looduskaitse all on hõberemmelgas ümbermõõduga 4.97 m ja kaks Kārsava hiidremmelgat (ümbermõõdud 5.29 ning 5.16 meetrit.

Viited

Välislingid 

Läti linnad
Ludza piirkond
Saldus

Saldus () on linn Lätis Kurzemes, Salduse piirkonna keskus. Linn asub merepinnast 95 meetri kõrgusel Ciecere jõe kaldal, Riiast 119 kilomeetri kaugusel. Linna vana saksakeelne nimi on Frauenburg.

Sealne 5PM puurauk on Adze kihistu neostratotüüp, Stirnase kihistu neostratotüüp, Skrunda kihistu neostratotüüp, Ziemeli kihistiku neostratotüüp, Priekule kihistiku neostratotüüp, Kuiļi kihistu neostratotüüp, Kuldiga kihistu ja selle Bernāti kihistiku ning Ēdole kihistiku neostratotüüp, Salduse kihistu ja selle Brocēni kihistiku neostratotüüp, Dreimani kihistu neostratotüüp  ja Blīdene kihistu neostratotüüp. Salduse kihistu on ka linna järgi oma nime saanud.

Ajalugu 
Saldust on esimest korda kirjalikult mainitud aastal 1253 (Salden). Toona asus seal kuralaste linnus, mis asus Skrunda ja Zemgale vahelisel maal. 14. sajandil rajas ordu kuralaste linnamäele oma linnuse, mille juurde tekkis alev. Põhjasõja ajal hävisid nii linnus kui ka alev.

Saldus oli Venemaa keisririigi Kuramaa kubermangu Kuldīga kreisis Salduse kihelkonna keskus ja linn aastast 1917. Teise maailmasõja ajal toimusid linna pärast lahingud, kuid linn jäi sakslaste kätte kuni Saksamaa alistumiseni. Saldus oli 2009. aastani Salduse rajooni keskus.

Viited

Välislingid 

 Salduse koduleht

Läti linnad
Kuramaa
Salduse piirkond
Subate

Subate () on linn Lätis Ilūkste piirkonnas Leedu piiri ääres. Asub ajaloolise Sēlija alal.

Elanikke oli 2007. aastal 1176 ja 2010. aastal 749.

Ajalugu

Subate tekkis kaubanduskeskuse ja sõjalise tugipunktina seelide aladele. Algselt allus see Daugavpilsi komtuuridele. Aastal 1570 andis Gotthard Kettler Subate turupaiga (Subbath) Platerite suguvõsa valdusse.

XVII sajandil võtsid Platerid vastu katoliku usu. Sellega seoses muudeti ka Subate luteri kirik aastal 1677 katoliku kirikuks. Aastal 1690 sai sellest jesuiitide kirik. Luterlikud linnaelanikud asusid seepeale elama Subate järve idakaldale, Prode mõisa maadele, rajades sinna alevi, mida hakati nimetama Jaunsubateks (tõlkes Uus Subate). Aastal 1682 andis mõisa omanik H. F. Osten-Sacken kaks tuhat taalrit alevisse ladinakooli rajamiseks, kus õpetati lätlastest talunike lapsi. Aastal 1686 püstitati Jaunsubatesse ka luteri kirik.

Vana Subatet oli sel ajal hakatud nimetama Vecsubateks. Aastal 1680 sai see Magdeburgi linnaõigused. Aastal 1720 ehitasid jesuiidid sinna uue puidust palvemaja, mida uuendati aastal 1763. Aastal 1773 lõpetasid jesuiidid asulas oma misjonitegevuse.

Umbkaudu samal ajal asusid asula idaossa elama vanausulised. Aastal 1831 püstitati läänepoolse asula turuväljakule praegune katoliku kiriku hoone. Aastal 1894 liideti Vecsubate ja Jaunsubate ühtseks Subate aleviks, asula sai piiratud linnaõigused. Linn aastast 1917. 2009. aastani kuulus Daugavpilsi rajooni.

Viited

Välislingid 

Läti linnad
Ilūkste piirkond
Viļāni

Viļāni () (saksa keeles Welonen, poola keeles Wielony) on linn Lätis Latgales Rēzekne piirkonnas. Linn asub merepinnast 115 meetri kõrgusel Malta jõe kallastel, Riia–Moskva raudteeliini ääres. Linnas asub roomakatoliku kirik, ehitatud aastal 1772.

Linnas on teises maailmasõjas hukkunud sõdurite vennaskalmistul kaks mälestusmärki. Ka asub mälestusmärk natsirežiimi ohvrite matmispaigas.

Ajalugu 
Asulat on esmakordselt mainitud 1495. aastal Wielona nime all. Sealse mõisa omanikud olid Jan de Loe, aastast 1507 de Overlackid, aastast 1603 Tomasz Dombrow, kes andis omandiõiguse de Offenbergidele. Aastast 1731 kuulus see Rykidele. Aastal 1772 valmis sealne katoliku kirik.

Pärast Poola esimest jagamist hakkas asula kuuluma Vitebski kubermangu. Sealne mõis läks aastal 1839 Karol Mannteuffeli valdusse, aastal 1840 sai sellest Löwis of Menarite omand ja aastal 1842 hakkas see kuuluma Janowskitele.

Janowskid muutsid Viļāni tööstusasulaks. Mõisale kuulusid seal kõrtsid, vesiveski, nahatööstus, telliselööv, kaks lubjaahju ja pruulikoda, hiljem lisandus ka linatööstus. Aastal 1862 sai Viļānist alev.

Linn aastast 1928. Aastal 1932 rajati sinna väike elektrijaam. Tänapäevane hüdroelektrijaam valmis aastal 1950. 2009. aastani asus Rēzekne rajoonis. Aastatel 2009–2021 oli linn Viļāni piirkonna keskus. Rēzekne piirkonnas kuulub linn Viļāni allüksusesse.

Kaitstavad objektid 

Muinsusmälestistest on linnas riikliku kaitse all Viļāni katoliku kiriku ja kloostri kompleks, sealhulgas kloostrihoone, kirikuhoone, piirdemüür ja väravad. Kohaliku kaitse all on Viļāni raudteejaam ja Viļāni mõisa häärber.

Looduskaitse all on Viļāni hõbepaju.

Viited

Välislingid 

Läti linnad
Rēzekne piirkond
Viļaka

Viļaka () (latgali Vileks, saksa Marienhausen, poola Maryenhauz) on linn Lätis Latgales Balvi piirkonnas. Linn asub Riiast 246  ja Balvist 28 kilomeetri kaugusel, 95 meetri kõrgusel merepinnast.

Ajalugu 

12. sajandil kuulus piirkond Adsele muinasmaakonda. Aastal 1293 rajas Johann II von Vechten piirkonnas katoliikluse levitamiseks sinna Marienhauseni kloostri. Ajaloolase Arndti arvates (1753) rajati siis sinna ka Viļaka piiskopilinnus. Liivi sõja ajal asus aastal 1560 linnusesse poola garnison. 1629 Altmarki vaherahuga jäi Latgale Poolale ja seal moodustati Liivimaa vojevoodkond (Inflanty Polskie, Väike-Liivimaa), mille koosseisu kuulus ka Vilaka staarostkond.

1700–1721, Põhjasõja ajal lõhuti linnus tõenäoliselt täielikult. Linnuse asemele tekkis Viļaka mõis. 1772, 30. septembril läks Latgale koos Vilaka piirkonnaga seoses I Poola jagamisega Venemaa kätte. Hilisematel sajanditel Vene võimu all oli Viļaka väike tähtsusetu asula. Aastal 1890 valmis sealne katoliku kirik, umbkaudu samal ajal ehitati sinna ka õigeusu kirik.

Aastal 1928 ehitati asulasse luteri kirik. Enne teist maailmasõda oli kolmandik linna elanikest juudid. Linn aastast 1945. 2009. aastani kuulus Balvi rajooni. Aastatel 2009–2021 oli linn Viļaka piirkonna keskus.

Kaitsealused objektid 

Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Viļaka piiskopilinnuse varemed ja selle territoorium, Viļaka õigeusu kirik, Viļaka katoliku kirik, selle kolmteist vitraaži ja orel. Kohaliku kaitse all on koolimaja aadressil Pils iela 11, Viļaka haigla surnukuur aadressil Parka iela 2, Viļaka katoliku koguduse pastoraat, Viļaka luteri kirik, katoliku kiriku kolm altarit ja kantsel ning Viļaka mõisa hoonetekompleks (piirdemüür, park ja kaks tootmishoonet).

Looduskaitse all on tamm Marienhauzeni tamm ja selle kõrval kasvav 25,5 meetri kõrgune tamm.

Viited

Välislingid 

Vilaka
Balvi piirkond
Viesīte

Viesīte () on linn Lätis ajaloolise Sēlija alal, Viesīte piirkonna keskus. Linn asub Riiast 143, Jēkabpilsist aga 30 kilomeetri kaugusel Augšzeme kõrgustikul, merepinnast 115 meetri kõrgusel.

Viesītes on sündinud läti kirurg ja arstiteadlane Pauls Stradiņš.

Ajalugu

Linna kohal asus Eķengrāve mõisa Āži kõrts, mida on esimest korda mainitud XVI sajandil. Aastaks 1890 oli selle juurde tekkinud asula, mida nimetati Eķengrāves Āži aleviks. Ajalooline saksakeelne nimi on Eckengraf. Esimese maailmasõja ajal hõlvasid aastal 1915 asula Saksa väed, muutes selle rinde varustamiseks ehitatud kitsarööpmelise raudtee sõlmjaamaks.

Läti Vabadussõja osana toimus bermondtiaadi ajal 1919. aasta 14. oktoobril asula all lahing. Viesīte nime hakkas asula kandma aastal 1926. Linn aastast 1928. 2009. aastani asus Jēkabpilsi rajoonis.

Galerii

Viited

Välislingid

http://www.viesite.lv/

Läti linnad
Viesīte piirkond
Varakļāni

Varakļāni () (latgali Varakļuoni, saksa keeles Warkland, poola keeles Warklany) on linn Lätis Latgales, Varakļāni piirkonna keskus. Varakļāni asub merepinnast 105 meetri kõrgusel.

Teises maailmasõjas hukkunud sõdurite vennaskalmistu on tähistatud obeliskiga.

Ajalugu

Varakļānit on esimest korda kirjalikult mainitud aastal 1226 (Warka). Aastal 1583  läks Borchide valdusse. Aastal 1784 sai asulast alev. Aastal 1814 ehitati sinna esimene katoliku kirik, aastal 1854 teine. Sealne luteri kirik valmis aastal 1874. Aastal 1897 oli 75% alevi elanikest juudid, seal oli kolm sünagoogi. Linn aastast 1928. Aastal 1935 olid linna elanikest 35% juudid. 2009. aastani kuulus Madona rajooni.

Kaitstavad objektid

Muinsusmälestistest on linnas riikliku kaitse all Varakļāni katoliku kirik, luteri kalmistu kabeli vitraažid ja Varakļānii mõisa hoonetekompleks, sealhulgas häärber, park ja kalmistu-kabel.

Looduskaitse all on Varakļāni üksik tamm ja mõisa pargis kuus künnapuud, üks tamm, üks pärn, üks sanglepp ning üks Euroopa lehis.

Galerii

Viited

Välislingid

Läti linnad
Varakļāni piirkond
Papüürus

Papüürus on paks paberisarnane kirjutusmaterjal, mida saadakse papüürus-lõikheina (Cyperus papyrus'e) säsist.

Papüürust õpiti esmakordselt valmistama 4000 aastat eKr ja sellest kujunes üks Vana-Egiptuse tähtsamaid ekspordiallikaid. Vaaraod muutsid papüürusetootmise monopoliks ja valvasid selle valmistamise saladust kiivalt. Pärast paberi laialdasemat levikut hakkas papüüruse valmistamine alla käima ja hääbus.

Papüüruspaberi valmistamise kunst taasavastati alles 20. sajandil. Papüüruspaberi lehe valmistamiseks lõigati pilliroo vartes sisalduv säsi õhukesteks, umbes 40 cm pikkusteks ribadeks, niisutati neid veega ja asetati üksteise kõrvale kõvale alusele nii, et ribade ääred kattusid. Nende peale lisati kindla nurga all teine kiht ribasid. Veel märjad ribad tambiti üheks leheks kokku ning kuivatati seejärel pressi all. Pärast kuivamist siluti papüüruslehte ümara kõva esemega (näiteks kiviga).

Et papüürus oli väga habras ja õrn materjal ega kannatanud murdmist ja õmblemist, ei saanud sellest valmistada raamatuid ning kirjutatut hoiti rullidena. Olgugi et esimesel aastatuhandel oli papüürus Põhja-Aafrikas, Aasias ja Vahemere maades laialdaselt levinud, on väljastpoolt Egiptust säilinud väga vähe papüürusürikuid. Selle põhjuseks on, et papüüruspaber on väga niiskustundlik, läheb kergesti hallitama ja hävib. Egiptuse kuiv kliima on papüüruse säilimiseks sobilik ning seetõttu on sealt leitud ka mitme tuhande aasta vanuseid papüürusrulle.

Vaata ka
Uue Testamendi papüürused 
Uue Testamendi koodeksid

Materjalid
Pärgament

Pärgament on eriliselt töödeldud loomanahast (keskajal kitse- või vasikanahast) vastupidav, hele, läbipaistmatu materjal.

Ajalugu 

Enne pärgamendi kasutuselevõttu kasutati kirjutusmaterjalina nahka. Pärgament on kasutusel alates 3. sajandist eKr. Oma nime sai pärgament Väike-Aasias asunud (tänapäeval Lääne-Türgi) Pergamoni linna järgi, kus see antiikautorite andmetel kuningas Eumenes II ajal umbes 180 eKr leiutati. Papüüruse sissevedu oli Pergamonis keelatud. Peagi jõudis pärgament Euroopasse, tõrjudes sealt kõrvale papüüruse. Põhilise kirjutusmaterjalina kasutati pärgamenti 12. sajandini, hiljem asendas teda kaltsupaber.

Pärgamendi valmistamine 

Pärgamenti valmistati töödeldud loomanahast, vaigust ja vetikatest. Ligi 1500 aastat tagasi hakati pärgamenti köitma ja kaantega katma. Pärgamendi eeliseks papüüruse ees oli tema suurem vastupidavus ja painduvus, sile pind ja heledam värvus. Lisaks oli võimalik kirjutada lehe mõlemale poole ja teksti sai maha kraapida. Värsket kirja sai pärgamendilt koguni kustutada, vana kirja sai ainult pimsskiviga maha hõõruda.

Pärgamendi saamiseks töödeldi toornahku keemiliselt ja mehaaniliselt. Eri ajastutel on viljeldud erinevaid parkimistehnikaid (taimpark, valgepark, rasvapark jne). Toornahku hoiti tuhaleelises või kustutatud lubja lahuses, mille järel raamile paigutatud nahk kraabiti poolkuukujulise noaga karvadest ja lihajäänustest puhtaks, sidekude eemaldati kuni epidermini. Seejärel nahk kuivatati, siluti, poleeriti pimsskiviga ja hõõruti kriidiga sisse. Sel teel saadi õhuke ja sile materjal. Parkaineid ei kasutatud. Karvapool oli veidi kare ja muutus kollakaks, lihapool oli valge ja eriti sile. Lõpuks lõigati nahk joonlaua abil sobiva suurusega tükkideks. Mida õhem oli pärgament, seda kallimaks teda hinnati. Pärgamendist tehti luksusväljaandeid, lihtväljaanded kirjutati papüürusele.

Olenevalt naha liigist ja töötlemisest liigitatakse pärgamente kirjutuspärgamendiks (mõlemalt poolt töödeldud vasikanahk) ja köitepärgamendiks (ühelt poolt töödeldud ja munavalge-apretuuriga viimistletud lambanahk).

Vaata ka
Pärgamentvalge

Viited 

Materjalid
Paleograafia
Raamatuteadus
Inkunaabel

Inkunaablid ehk hällitrükised (ladina keeles incunabula 'häll, varajane lapseiga, algus, päritolu') on 15. sajandi trükised, mis moodustavad üleminekuetapi käsikirjaliselt raamatult trükikunsti vahenditega valmistatud raamatule.

Hällitrükiseid on kahte liiki: ksülograafilised (üksiklehele graveeritud puuplaadilt tehtud tõmmis) ja tüpograafilised (Johann Gutenbergi juurutatud trükimenetlus trükipressiga). Enamik uurijaid kasutab väljendit "inkunaabel" ainult viimaste kohta.

Inkunaabel on metallist üksiktüüpidega trükitud leht või raamat. Tollal jäljendasid trükkalid veel käsikirjalisi raamatuid, trükikiri sarnanes käsitsi kirjutatuga, kasutati samu lühendeid, puudus tiitelleht. Pilte (miniatuure) ja suuri algustähti (initsiaale) maaliti pärast trükkimist käsitsi juurde. Trükiarv oli algul 100–300, sajandi lõpus, kui käsitsi illustreerimisest loobuti, kuni 2000 eksemplari.

Kogu maailmas on inkunaableid säilinud 450 000, neist Eestis 127: 48 Tartu Ülikooli Raamatukogus, 48 Tallinna Ülikooli Akadeemilises Raamatukogus, 22 Tallinna Linnaarhiivis, 8 Eesti Rahvusraamatukogus, 1 Eesti Ajaloomuuseumis. Siia pole arvestatud neid hällitrükiseid, mis võivad asuda erakogudes. Eesti mäluasutustes asuvad hällitrükised on kirjeldatud HEM-andmebaasis.

Sõna incunabula esimene teadaolev kasutus trükitööstuse terminina pärineb aastast 1639. See esines Bernhard von Mallinckrodti pamfletis "De ortu et progressu artis typographicae" ("Tüpograafiakunsti tõusust ja progressist"), kus esineb fraas prima typographicae incunabula ('trükikunsti esimene lapsepõlv'). Selles teoses seadis ta trükikunsti vanusepiiriks aasta 1500 ja seda kokkulepet kasutatakse tänapäevani, kuigi see ei ole seotud mingi kindla sündmusega trükitööstuse arengus 1500. aasta paiku.

Vaata ka 
Paleotüüp

Välislingid 

 HEM-andmebaas

Raamatud
Tangi dünastia

Tangi dünastia oli dünastia, mille järgi nimetatakse Hiina ajaloo ajajärku aastatel 618–907 pKr varajase keisririigi ajal. 

Tangi dünastia tuli Hiinas võimule pärast killustatuse ajastut ja Sui dünastiat ja taastas keisririigi ühtsuse. 

Tangi riik toetas mitmeid suguvõsasid, moodustades neist nimekirja ning paigutades mõjuvõimsaid klanne nende liikmete ametikohtade põhjal hierarhiasse. Kõrgete ametnike pojad said automaatselt õiguse kohale riigiametis. Seadusega jaotati kogu elanikkond ametnikeks, lihtinimesteks ja alamrahvaks ehk orjadeks. Riik toetas ja soosis nii budismi kui ka taoismi ning religioossed institutsioonid olid maksudest vabastatud.

Segaduste sajandil, mis kestis Tangi viimastel kümnenditel kuni Songi dünastia rajamiseni 960. aastal, läks võim kõigepealt kohalike sõjaväepealike ning siis nende ihukaitsevägede kätte. Songi ajastul (960–1279) domineeris valitsuses tsiviileliit, keda võeti ametisse eksamineerimise teel, mis sai Songi ajal üldkehtivaks viisiks tähtsasse ametisse pääsemisel. See tekitas uue õpetlasideaali – õpetlasametnikud, kes olid saanud põhjaliku koolituse kunstides ja muudel intellektuaalsetel aladel.

Hiina dünastiad
Yuani dünastia

Pärast Songi dünastia lagunemist valitsesid Hiinat mongolid Yuani dünastia (1279–1368) nime all. 

Mongolid jagasid elanikkonna rahvusgruppidesse. Iga grupp allutati erinevatele maksustamisalastele, seadusandlikele ja administratiivsetele reeglitele, mis kõik tulenesid rahvuslikust päritolust. Eriti karmid kitsendused kehtestati hiinlastele, kellel keelati relvade omamine, avalike koosolekute pidamine, segaabielud mongolitega või mongoli nimede panek. Neile kehtestati ka üle jõu käivad maksud ja suur osa nende maast konfiskeeriti. Elanikkond jaotati kastidesse – talupojad, arstid, sõdurid, käsitöölised, meelelahutajad, kaevurid – ning ühest kastist teise liikumine oli keelatud.

Yuani dünastia:

 Hubilai-khaan 1279–1294;
 Temur Oležeitu 1294–1307;
 Haišan 1308–1311;
 Ayurbarwada 1311–1320;
 Šidebala 1321–1323;
 Yesun Timur 1323–1328;
 Tugh Timur 1328–1329, 1329–1332;
 Hošila 1329;
 Toghon Timur 1333–1368.

Hiina dünastiad
Mongolite riik
Mingi dünastia

Mingi dünastia valitses Hiinat aastail 1368–1644.

Mingi dünastiale pani aluse endine talupoeg ja buda munk Zhu Yuanzhang. Ta sai võimule pärast põua, üleujutuste ja rahandussüsteemi kokkuvarisemise põhjustatud laiade rahvahulkade mässe, mis kukutasid Mongoli dünastia. 

Püüdes vähendada talupoegade viletsust, tugevdas Zhu (keiser Hongwu) keiserlikku autokraatiat ja vähendas päritavaid ametikohti. 

Hongwu jaotas rahva päritavateks seisusteks: talupoegadeks, sõduriteks ja käsitöölisteks. Mongolite dünastia oli viinud Hiina rahvusvahelise kaubanduse ja diplomaatiliste suhete maailma teiste riikidega võrdseks, Ming aga püüdis restaureerida Tangi-aegset Hiina-keskset maailma.

Mingi dünastia keisrid 
   
 Hongwu 1368–1398;   
 Jianwen 1399–1402; 
 Yongle 1403–1424;   
 Hongxi 1435;   
 Xuande 1426–1435;   
 Zhengtong/Tianshun 1436–1449/1457–1464;   
 Jingtai 1450–1457;   
 Chenghua 1465–1487;
 Hongzhi 1488–1505;
 Zhengde 1506–1521;   
 Jiajing 1522–1567;   
 Longqing 1567–1572;   
 Wanli 1573–1620;   
 Taichang 1620;   
 Tianqi 1620–1627;   
 Chongzhen 1628–1644.

Hiina dünastiad
Jaani seegi paviljon

Jaani seegi paviljon (ka: Jaani seegi muuseum) on Tallinna Linnamuuseumi filiaal, mis eksponeerib sellele kohale sajandeid tagasi asutatud Jaani seegi ja Kivisilla eeslinna ajalugu. Paviljon asub Tartu maantee läbimurde ääres ning selle ehitamise tõttu sõidutee kitsamaks tegemine põhjustas tallinlastes 2003. ja 2004. aastal suurt poleemikat, tekitades autojuhtide ja jalakäijate vahelise vastuseisu.

Paviljonis on näha 2003. aasta suvel ja sügisel toimunud väljakaevamistel päevavalgele tulnud hospidalihoone 14.–16. sajandist pärit kivimüürid. Müüride vahel on maasse süvistatud vitriinidesse paigutatud lähikonnast pärinevad arheoloogilised leiud: keraamika, raudesemete fragmente, münte. Ekspositsiooni täiendavad mahukad infotahvlid piirkonna ajaloost. Väljakaevamistel avastatud 13. sajandist pärineva keldri, 17. sajandi klaasimeistri töökoja ning kahe 19. sajandi elumaja varemed lubas muinsuskaitsenõukogu lammutada läbimurde ja maa-aluse autoparkla rajamise huvides.

Arheoloog Villu Kadaka sõnul on seegisaali ajalooline telliskivipõranda rekonstruktsioon ekslikult laotud kunagisest põrandast madalamale, vundamendimüüride vahele, millega on tekitatud Tallinna ühe suurema keskaegse saali asemele hulk pisikesi ruumikesi, mistõttu ei saa külastajad tema hinnangul ettekujutust seal asunud suurejoonelisest hoonest. 

Hoone on projekteerinud arhitektibüroo Ansambel.

Vaata ka
 Tallinna Jaani Seegi kirik
 Härjapea jõgi

Välislingid
 Muuseumi koduleht

Kesklinna linnaosa ehitised
Tallinna muuseumid
Tallinna ajaloolised ehitised
Kolme riigi ajastu

Kolme riigi ajastu oli periood Hiina ajaloos, osa killustatuse ajastust, mil pärast Hani dünastia kokkuvarisemist jagunes keisririik kolmeks rivaalitsevaks riigiks. Rangelt võttes kestis kolme riigi ajastu Wei riigi rajamisest aastal 220 kuni aastani 280, kui langes Wu riik, kuid paljud hiina ajaloolased peavad ajastu alguseks erinevaid varasemaid aastaid Hani dünastia lagunemise perioodil.

Kolm riiki olid Wei riik (220–264), Wu riik (222–280) ja Shu Hani riik (221–263).

Vana-Hiina
Viie dünastia ajastu

Viie dünastia ja kümne kuningriigi ajastu (hiina keele lihtsustatud kirjaviisis 五代十國, traditsioonilises 五代十国, Wǔdài Shíguó) oli Hiina ajaloos 907–960/979 pKr aset leidnud poliitiliste muutuste periood, mis jäi Tangi dünastia languse ja Songi dünastia rajamise vahele.

Sel ajastul vahetusid Põhja-Hiinas kiiresti viis dünastiat ja loodi enam kui tosin sõltumatut riiki, enamik neist Lõuna-Hiinas. Traditsiooniliselt loetletakse neist siiski vaid kümme, millest tuleneb ajastu nimi. Mõned ajaloolased nagu Bo Yang loetlevad 11 riiki, lisades Yani ja Qi, kuid mitte Põhja-Hani, pidades seda vaid hilise Hani dünastia jätkuks. Sel ajastul rajati ka Liao dünastia.

Viis dünastiat:
 Hiline Liangi dünastia (1. juuni 907–923)
 Hiline Tangi dünastia (923–936)
 Hiline Jini dünastia (936–947)
 Hiline Hani dünastia (947–951 või 979, sõltuvalt sellest, kas Põhja-Hani peetakse selle dünastia osaks)
 Hiline Zhou dünastia (951–960)

Kümme kuningriiki: Wu (907–937), Wuyue (907–978), Min (909–945), Chu (907–951), Lõuna-Han (917–971), Varane Shu (907–925), Hiline Shu (934–965), Jingnan (924–963), Lõuna-Tang (937–975), Põhja-Han (951–979).

Muud riigid: Yan, Qi, Zhao, Yiwu Jiedushi, Dingnan Jiedushi, Wuping Jiedushi, Qingyuan Jiedushi, Yin, Ganzhou, Shazhou ja Liangzhou.

Hiina dünastiad
Hiina ajalugu
Yin ja yang

Yin ja yang (hiina keeles yīn 陰 või 阴; yáng 陽 või 阳) on Vana-Hiina filosoofias olemist iseloomustavad vastandlikud, kuid samas vältimatult kooseksisteerivad poolused.

Ikonograafiline tähendus: must (või sinine) sümboliseerib yin'i, valge (või punane) sümboliseerib yang'i; vastandvärviga ringid sümboliseerivad kummagi sees sisalduvat vastandpoolust (miski pole täielikult yin ega yang). Sinusoidne eraldusjoon märgitseb nende sujuvat üleminekut. Sümbol on kasutusel nii vasak-parempoolse jaotusega kui ka ülal-all jaotusega ning samuti peegelpildis.

Algselt tähendasid yin ja yang vastavalt mäe varju- ja päikesepoolset külge, kuid filosoofilises mõttes on nende tähendus laienenud.

Taoismis on yin ja yang universumi (kõiksuse) negatiivne ja positiivne printsiip (alge). Üks ei saa eksisteerida ilma teiseta ning omavahelistes suhetes esindavad nad sageli oma vastandit. 

See, mis näib olevat yin, on sageli toetatud yang'i poolt ning vastupidi. Näiteks selleks, et mõista headust, peab tundma ka kurja. Ilma headuseta ei saaks olla ka kurjust. Selleks, et midagi saada, tuleb tal lasta minna. Jne. 

Yin'i ja yang'i kahesuse printsiibi teooriast on kirjalikke tõendeid juba 4. sajandist eKr Hiina klassikalises teoses "Zhou Yi". 

Taoistlikus mütoloogias on yin-printsiibi personifikatsiooniks surematuse jumalanna Xi-wangmu ning yang-printsiibil surematuse jumal Mu-gong. 
 
Sageli esindavad yin ja yang järgmisi paare.

Yin-yang sümbol on kasutusel Lõuna-Korea ja Mongoolia lipul. 

Filosoofia
Religioon
Vana-Hiina
Taoism
Andromeeda galaktika

Andromeeda galaktika ehk Andromeeda tähesüsteem ehk Andromeeda udu (varasem ja tavakeelne nimi: Andromeeda udukogu) on meie Galaktika (Linnutee) naabergalaktika, umbes 2,5 miljoni valgusaasta ehk umbes 780 kiloparseki kaugusel asuv spiraalgalaktika tähistusega  M31 või NGC 224. Ta asub Andromeeda tähtkujus.

Uurimislugu
1885. aastal avastas Carl Ernst Albrecht Hartwig Tartu tähetornis supernoova süttimise Andromeeda udus.

1922. aastal avaldas eesti astronoom Ernst Öpik ajakirjas The Astrophysical Journal artikli "Andromeeda udukogu kauguse hinnang", milles ta hindas Andromeeda udukogu kauguseks Maast 1 500 000 valgusaastat. Ta järeldas sellest, et Andromeeda udukogu ja teised spiraaludud on kaugel väljaspool Linnutee tähesüsteemi asuvad iseseisvad tähesüsteemid, teised galaktikad (spiraalgalaktikad). Öpiku kaugushinnang jäi mitmekümneks aastaks kõige täpsemaks Galaktika-välise objekti kauguse hinnanguks. Kauguse hindamisel kasutas ta uudset dünaamilist meetodit, mille olemust teised astronoomid ei taibanud. Mõni aasta hiljem hindas USA astronoom Edwin Hubble tsefeiidide heleduskõverate alusel Andromeeda udukogu kauguseks 900 000 valgusaastat. See hinnang oli mõistetav, mistõttu spiraaludude Galaktika-välisuse tõestajaks peetakse Hubble'it.

Vaatlemine

Eestis on Andromeeda udukogu vaadeldav aasta ringi. Paremad õhtused vaatlusajad on sügisel ja talvel. Andromeeda galaktika on palja silmaga nähtav vaevumärgatava udulaiguna. Väga hästi vaadeldav on ta 7–8-kordse suurendusega binokli abil. Kui suurendus ületab 10 korda, on raske hoida binoklit paigas ja objekti vaateväljas.

Kirjandus 
 "Kaugeim tähekogu mõõtmatuses. Andromeeda udukogu - tuhanded päikesed" Rahvaleht, nr 109, 21. november 1925, lk 6

Välislingid 

 Kaart: Andromeeda tähtkuju
 Kaart: Andromeeda tähtkuju
 Otsime Andromeeda udukogu (allikas)
 Galaktikate füüsika (allikas)
 Villu Päärt: "Andromeeda galaktika sündis hiiglaslikus kokkupõrkes VIDEO" Novaator, 29. november 2010
 The Milky Way’s long-lost sibling finally found Michigani Ülikool, 23. juuli 2018

Galaktikad
Kohalik Galaktikarühm
Andromeeda (tähtkuju)