joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Rokiškise rajoon

Rokiškise rajoon on 1. järgu haldusüksus (rajoon) Leedus endise Panevėžysi maakonna aladel. Rajooni pindala on 1807 km². 2014. aasta seisuga elas seal 32 754 inimest. Rajoon piirneb põhjas Lätiga.

Rajoon moodustati 1950. aastal. Rajoon koosneb järgmistest valdadest: Juodupė, Jūžintai, Kamajai, Kazliškise, Kriaunose, Obeliai, Pandėlysi, Panemunėlise vald ja Rokiškise maavald, lisaks on valla staatusega veel Rokiškise linn.

Halduskeskus on Rokiškise linn. Teised tähtsamad asulad on Obeliai ja Pandėlysi linn ning Čedasai, Duokiškise, Juodupė, Jūžintai, Kamajai, Panemunėlise, Panemunise, Salose ja Suvainiškise alev. 2011. aasta seisuga olid elanikest 92,63% leedulased, 5,75% venelased, 0,38% poolakad, 0,26% ukrainlased, 0,22% valgevenelased, 0,1% lätlased, 0,03% sakslased ja 0,64% oli muust rahvustest.

Rajooni suurimad jõed on Lielupe jõgikonda kuuluvad Mēmele, Apaščia, Susėja ja Lėvuo, samuti Nemunase jõgikonda kuuluvad Kriauna ja Šetekšna. Suuremad järved on Sartai, Dviragis, Rašai, Čedasas, Našys, Zalvė, Jūžintas ja Vazajis. Rajooni idaosa asub Aukštaičia kõrgustikul. Madalaim koht (76 m) asub paigas, kus rajoon puutub kokku Biržai rajooni ja Lätiga. Kõrgeim koht (175 meetrit) jääb Švilpiškise külla.

Välislingid 

 Rajooni koduleht (leedu keeles)

Leedu omavalitsused
Anneli Lahe

Anneli Lahe (sünninimi Tomberg; kuni 2008 Järvet; sündinud 10. märtsil 1971 Tallinnas) on eesti teleprodutsent ja saatejuht.

Ta lõpetas 1996 Tartu Ülikooli sotsiaalteaduskonnas ajakirjanduse ja suhtekorralduse eriala ning sai bakalaureusekraadi. 1997. aastal õppis täiendõppes eesti filoloogiat Tallinna Ülikoolis. 

Aastatel 1993–1997 töötas saatejuhina telekanalis EVTV. Hiljem töötas TV3-s, kus oli iganädalase saate "Bingo loto" saatejuht. 1997–2004 juhtis ilusaadet "Kaunis kaunimaks". Aastal 2004 lõi oma saate "Hooaeg" ning töötas produktsioonifirmas NBN. Tegi produtsendina telesaateid "Hooaeg", "Lihtsalt ja osavalt", "Kasvame koos", "Star club" jm. 2006. aastast töötas ajakirjas Naised ilu- ja moetoimetajana.

2012–2015 juhtis heategevuslikku telesaadet "Kodutunne". On toimetanud telesaateid "Allakäigutrepist üles", "Minu imeline elu", "Päev, mis muutis mu elu" ja "Parim pakkumine". Kunstnikuna teinud kaastööd rahvusvahelisele seriaalile " Nuuskija". 

Olnud veel järgmiste telesaadete või saatesarjade tegevprodutsent ja/või toimetaja:
 alates 2012 – "Saladused";
 alates 2016 – "Siberi võmm" ja "Aastavahetus Kanal 2-ga";
 alates 2017 – "Selgeltnägijate tuleproov";
 alates 2018 – "Kodutunne". 

Ta oli filmi "Rohelised kassid" (2017) tegevprodutsent.

Anneli Lahe on ettevõtte Ankel Meedia OÜ omanik ja toodab saateid nii Kanal 2 kui ka TV3 jaoks. Ta on teinud kaastööd ajakirjadele Marie Claire, Kodutohter, Pere ja Kodu, Denim Dream jm. 

Oma artikliga "Elu sclerosis multiplex'iga” oli üks auhinna EU Health Prize for Journalists (2011) nominente.

Artikleid
 http://www.kodutohter.ee/elu-sclerosis-multiplexiga/
 http://www.kodutohter.ee/soon-mida-tahan/
 http://naistekas.delfi.ee/kodu/lapsed/pihtimus-minu-suurim-soov-taitus-kahekordselt 
 http://naistekas.delfi.ee/archive/article.php?id=35084875 
 http://naistekas.delfi.ee/kodu/lapsed/pihtimus-minu-suurim-soov-taitus-kahekordselt?id=35084875

Välislingid
 https://www.imdb.com/name/nm9351908/bio?ref_=nm_ov_bio_sm
 http://naistekas.delfi.ee/persoon/elu_lugu/anneli-lahe-olen-endale-alati-ise-raha-teeninud?id=64317007
 http://elu24.postimees.ee/3221405/millised-olid-anneli-lahe-raskeimad-hetked-saates-kodutunne

 Eesti teleprodutsendid
Eesti saatejuhid
Tartu Ülikooli sotsiaalteaduskonna vilistlased
Sündinud 1971
Felicity Jones

Felicity Rose Hadley Jones (sündinud 17. oktoobril 1983 Bournville'is Birminghamis) on inglise filminäitleja, kes alustas näitlejakarjääri juba 12-aastaselt. 

Jones on lõpetanud Oxfordi Ülikooli Wadhami Kolledži inglise keele erialal.

Filmograafia

Viited 

Suurbritannia filminäitlejad
Suurbritannia telenäitlejad
Sündinud 1983
ETERA

E-teadusraamatugu ETERA on Tallinna Ülikooli Akadeemilise Raamatukogu digitaalraamatukogu, mis koondab endasse nii raamatukogu digiteeritud teaduskollektsioone kui ka digitaalsel kujul ülikoolis sündinud lõputöid.

Sellest leiab nii vanu kui ka uusi raamatuid, ajakirju, ajalehti, fotosid, postkaarte, maakaarte, õppematerjale ning Tallinna Ülikoolis kaitstud bakalaureuse-, magistri- ja doktoritöid.

ETERA ja Tallinna Ülikooli Akadeemilise Raamatukogu digiteerimiskeskus avati 25. septembril 2015.  ETERA peamine siht on sisaldada kõiki Eestis ja Eesti teadlaste produtseeritud teadustekste, aga ka teadustöö jaoks vajalikku allikmaterjali, tugenedes sealjuures eeskätt oma kultuuriloolistele kogudele.

ETERA on pidevalt täienev keskkond. Selles sisalduvad raamatud on enamuses tekstituvastatud ja täistekst-otsitavad. 2019. aasta veebruari alguse seisuga on ETERA vahendusel lugejatele kättesaadav 49 609 objekti, millest 5761 on üliõpilastööd, 255 doktoritööd, 9263 raamatud, 18 620 ajalehenumbrid, 5120 ajakirjanumbrid, 1912 jätkväljaanded ning 8781 fotod. ETERAt külastati 2018. aasta jooksul 67 099 korral, individuaalseid lehepäringuid oli 411 012.

Digiteerimiskeskuses on kasutusel neli digiteerimisseadet: täisautomaatne digiteerimisseade, poolautomaatne V-kujuline digiteerimisseade, A4 fotoskanner ning A3 lauaskanner.

Viited

Raamatukogud
Branicki loss (Białystok)

Branicki loss (poola keeles Pałac Branickich, valgevene keeles Палац Браніцкіх) on barokkstiilis loss Białystokis Podlaasia vojevoodkonnas Poolas.

Lossi ja seda ümbritseva ansambli laskis 18. sajandi keskel ehitada magnaat, suurhetman Jan Klemens Branicki prantsuse eeskujude järgi. Lossi interjöör on paljuski kujundatud rokokoostiilis. Oma uhke olemuse tõttu sai see kaasaegsetelt hüüdnime 'Poola Versailles' (prantsuse keeles Versailles de la Pologne) või 'Podlaasia Versailles'.

Pärast Esimest Poola jagamist jäi Białystok koos lossiga Preisimaale. 1807. aastal läks ala Venemaale. Aastatel 1920–1939 kuulus ala Poolale, 1939. aastast Nõukogude Liidule ja 1945. aastast jälle Poolale.

Loss sai tugevasti kannatada Teises maailmasõjas ning taastati (osaliselt rekonstruktsioonina) aastatel 1946–1960. Tänapäeval on lossis arstiteaduslik kõrgkool. Hea akustikaga suurt saali kasutatakse kontserdisaalina. Loss koos ümbritseva ansambliga üks tähtsamaid Białystoki vaatamisväärsusi.

Pildid

Ajaloolised pildid
Pierre Ricaud de Tirregaille, 18. sajand

Tänapäevased pildid

Viited

Välislingid
Virtuaaltutvustused

Białystok
Poola lossid
Puitkiudplaat

Puitkiudplaat (inglise Fiberboard), ka tuntud kui soome papp on puidukiududest valmistatud plaatmaterjal (puitplaat). Kasutatakse laialdaselt ehituses ja mööbli valmistamises. Puitkiudplaate hakati valmistama juba 19. sajandil paberitööstuse jääkidest. Tootmisprotsessidest eristatakse märgtehnoloogiat ja kuivtehnoloogiat.

Märgtehnoloogia
Puitkiudplaadi toormeks on ümarpuit, mis peenestatakse laastudeks. Seejärel soojendatakse laaste defibrööri survesilindris auru käes ning pärast laastude pehmenemist eraldatakse neis puidukiud. Kui kiumass on vedeldatud ja kontsentreeritud vormitakse massist filterriidele kiudmatt. Seejärel nõrgub vesi kiudmatist välja ning matist vormitakse ühtlane poogen. Pärast seda viiakse toorplaadid kuumpressi. Pärast pressimist viiakse plaadid kuivatusse ning mõõtusaagimisse.

Kuivtehnoloogia
Kuivtehnoloogia puhul jahvatatakse laastud kahe ketta vahel surve all aurutamisega samaaegselt.
Kolm eri sorti plaadid:
 Pehmed plaadid (tihedus <350 kg/m3, paksus 8–50 mm) Kasutatakse tuuletõkkeplaadina ja heliisolaatorina.
 Poolkõvad plaadid (tihedus 350–800 kg/m3, paksus 6–12 mm)
 Kõvad plaadid (tihedus >800 kg/m3, paksus 2–4 mm) Kasutatakse põrandate ning uste ehitamiseks.

Viited

Välislingid
 PKP tootmine ja kasutamine

Puit
Ehitusmaterjalid
Kalma saun

Kalma saun on Põhja-Tallinnas Kalamaja asumis, Vana-Kalamaja tänav 9a paiknev saun, üks Tallinna vanemaid tänaseni säilinud saunu. Juugendelementidega uusklassitsistlik hoone ehitati 1928. aastal arhitekt Aleksander Vladovski kavandite järgi.

Sauna pidas 1934. aastani Paul Vinter.

Hoone toimib tänini saunana, sellest on kujunenud üks Kalamaja asumi sümboleid.

Viited

Välislingid 
Tallinna ühest vanimast saunast saab hoopis spaahotell?, arileht.delfi.ee, 21.01.2021

Põhja-Tallinna ehitised
Kalamaja
Saunad
Tallinna saunad
Susēja

Susēja, leedu keeles Susėja, ka Lõuna-Susēja (läti k. Dienvidsusēja), Suur Susēja (läti k. Lielā Susēja) või Suseja on jõgi Lätis ja Leedu põhjapiiril, Mēmele parempoolne lisajõgi. Jõgi voolab Sēlijas. Jõe pikkus on 114 km ja valgla on 1220,9 km², sellest suurem osa (1192,5 km²) on Läti territooriumil.

Susēja algab Subate linna lähistelt. Ülemjooksul on ta 4,2 kilomeetri ulatuses Läti ja Leedu piirijõeks. Jõel on Ērberģe ja Nereta lähistel väikesed hüdroelektrijaamad.

Teise Põhjasõja ajal sulgesid Venemaa väed Daugava veetee, mis oli Kuramaa jaoks äärmiselt tähtis liiklustee. Nii võeti Jakob Kettleri eestvedamisel ette Eglona ja Susēja jõe vahelise kanali rajamine. Tööd kanali juures kestsid aastail 1667–1668, aga aastal 1684 see veetee hüljati. 

Tähtsamad asulad jõe ääres on Ērberģe, Nereta, Gārsene ja Aknīste.

Viited

Välislingid 

Lielupe jõgikond
Läti jõed
Leedu jõed
Kasõm-Žomart Tokajev

Kasõm-Žomart Tokajev (kasahhi keeles Қасым-Жомарт Кемелұлы Тоқаев / Qasım-Jomart Kemelulı Toqayev; sündinud 17. mail 1953 Almatõs) on Kasahstani poliitik, riigitegelane ja diplomaat, alates 12. juunist 2019 Kasahstani president. 

Alates 23. novembrist 2021 on ta ka valitseva partei Nur Otan esimees ning alates 5. jaanuarist 2022 ka riigi julgeoleku nõukogu juht. 

Ta oli aastatel 1999–2002 Kasahstani peaminister. Alates 20. märtsist 2019 on ta Kasahstani presidendi kohusetäitja, 9. juunil 2019 võitis ta erakorralised presidendivalimised 70,76% toetushäältega. 

Ta sündis aastal 1953 Almatõs. Aastal 1970 asus ta õppima Venemaa Välisministeeriumi Moskva Riiklikusse Rahvusvaheliste Suhete Instituuti; 5. kursusel olles oli ta pooleaastasel diplomieelsel praktikal Nõukogude Liidu saatkonnas Hiinas.

Aastal 1975 asus ta NSV Liidu Välisministeeriumi teenistusse, ta suunati tööle Nõukogude Liidu saatkonda Singapuris. Aastal 1979 oli ta tagasi Moskvas. Aastal 1983 viibis ta 10 kuud Pekingis seoses hiina keele õppega. Aastatel 1984–1985 oli ta ametis NSV Liidu Välisministeeriumis Moskvas, misjärel töötas ta aastani 1991 Nõukogude Liidu saatkonnas Pekingis teise sekretäri, esimese sekretäri ja nõunikuna. Aastal 1991 oli ta Diplomaatia Akadeemias juhtivate diplomaatiliste töötajate täienduskursustel.

Aastast 1992 asus ta tööle Kasahstani välisministeeriumisse. Aastal 1993 sai temast Kasahstani välisministri esimene asetäitja. Oktoobris 1994 sai temast Kasahstani välisminister, selles ametis oli ta 12. oktoobrini 1999. Seejärel oli ta 12. oktoobrist 1999 kuni 28. jaanuarini 2002 Kasahstani peaminister. 29. jaanuarist 2002 kuni 11. jaanuarini 2007 oli ta teist korda Kasahstani välisminister.

Isiklikku 
Kasõm-Žomart Tokajev on abielus. Tema abikaasa on hariduselt arhivaar, nende poeg Timur on politoloog.

Nõukogude Liidu diplomaadid
Kasahstani presidendid
Kasahstani peaministrid
Välisministrid
Diplomaadid
Sündinud 1953
Eduard Ojamets

Eduard Ojamets (kuni 1936. aastani Eduard Oidermann; 2. veebruar 1908 Pärnu – 27. märts 1991 Pärnu) oli eesti näitleja.

Eduard Ojamets oli pärit põllutöölise perekonnast. Ta omandas alghariduse. Töötas aastatel 1924–1943 Pärnus lukksepana. Osales 1931–1940 Endla operetikooris ja sõnalavastustes, oli 1940–1945 samas näitleja ja valgustaja. 1945–1956 viibis represseerituna Krasnojarski krais. Hiljem töötas lukksepana ja laevaremontijana.

Isiklikku
Alates 1937. aastast oli Eduard Ojamets abielus Mare Voogiga.

Viited

Endla näitlejad
Eestistatud nimega inimesed
Uulu kalmistule maetud
Sündinud 1908
Surnud 1991
Eesti represseeritud isikud
Čavusy

Čavusy (transkribeerituna Tšavussõ, poola keeles Czausy, leedu keeles Čavusai või Čiausai) on linn Valgevenes Mahiloŭ oblastis, Čavusy rajooni halduskeskus. Čavusy asub Mahiloŭ linnast 41 kilomeetri kaugusel Basja jõe kaldal. Linna läbib Kryčaŭ ja Mahiloŭ vaheline raudtee.

Haridust annavad kaks keskkooli, internaatkool, spordikool ja kunstikool. Linnas on kultuurimaja ja kaks raamatukogu. Linnas on toiduainetetööstus, seal töödeldakse ka lina ja valmistatakse ehitusmaterjale.

Geograaf Vadzim Žučkieviči arvamuse kohaselt tuleneb linna nimi vanast valgevene sõnast чавус, mis tähendas madalaima astme väepealikku, vahel ka lihtsalt vaest šlahtitšit. Teise seisukoha kohaselt asutasid linna mustlased, nende keeles tähendas sama sõna hõlsti.

Vaatamisväärsusteks on koduloomuuseum ja osaliselt säilinud vanalinn. Nõukogude ajal hävitati sealne raekoda ning ajaloolised katoliku ja õigeusu kirikud.

Ajalugu 

Linna on esimest korda kirjalikult mainitud aastal 1581, toona asus seal Чавусавічы küla. Aastal 1604 sai asulast linn. 12. augustil 1634 kinnitas Władysław IV Waza linna vapi. Seoses territoriaal-administratiivse reformiga hakkas linn kuuluma Viciebski vojevoodkonda ja Orša maakonda. 

Uputuse ajal hõivasid Moskva väed kiiresti linna ja aastal 1656 sai sellest kasakate väesalga peakorter. Seal asunud vägede ülesandeks oli laastata Navahrudaki vojevoodkonda ja hankida sealt orje. Poola väed vabastasid linna aastal 1660. Linna laastati ka Põhjasõja ajal, mil selle aastal 1708 hõivasid Rootsi väed. Pärast sõda linn taastus, 1770. aastatel peeti seal igal aastal laata.

Poola jagamisel läks Čavusy aastal 1772 Venemaa koosseisu, kus hakkas kuuluma Mogiljovi maakonda. Aastal 1778 kinnitati plaan, mille kohaselt tuli linn renoveerida, uue alguse tähiseks kinnitasid võimud ka linna uue vapi (see on kasutusel ka tänapäeval). Aastast 1803 on teada, et linnas oli neli kirikut, seal tegutses ka karmeliitide klooster. Aastal 1825 oli linnas kirikuid juba viis, seal peeti kaks korda aastas laata.

Linnas oli ka juutide kogukond. Čavusys oli kaks sünagoogi ja seitse juutide palvemaja. Aastal 1881 avati linnas telegraafijaam. Aastast 1904 on teada, et linnas tegutses trükikoda, seal oli 41 tööstusettevõtet ja aastas peeti neli laata. 

Aastal 1924 läks Čavusy Valgevene NSV koosseisu. Aastal 1931 valmis raudtee ja kesklinnast 5 kilomeetri kaugusel avati Čavusy raudteejaam (tänapäeval kuulub administratiivselt linna alla). Aastal 1941 hõivasid linna Saksa väed, kes hukkasid 675 linnas elanud juuti.

Pilte

Tuntud elanikke 
Sergei Novikov – valgevene laskesuusataja
Leŭ Manievič – nõukogude sõjaväelane
Pavel Emdin – vene neuropatoloog
Uładzimier Kudrevič – valgevene kunstnik
Jurka Lavonny – valgevene luuletaja
Vladimir Andrejenkov – vene kunstnik

Viited

Välislingid 

Linn Valgevene fotoentsüklopeedias
Fotod linnast
Linn Poola geograafilises sõnastikus
Linn YouTube'is

Valgevene linnad
Čavusy rajoon
Così fan tutte

"Così fan tutte" (Così fan tutte, ossia La scuola degli amanti, "Nii teevad kõik naised ehk armastajate kool") on Mozarti koomiline ooper (opera buffa) Lorenzo Da Ponte libretole. 

Ooperi esiettekanne toimus 26. jaanuaril 1790 Viini Linnuseteatris.

Sisukokkuvõte 

Süžee aluseks on naistevahetus, mille tuntumad näited leiduvad juba Boccaccio "Dekameronis", Shakespeare'i "Cymbeline"s jm. 

Kaks sõpra, Guglielmo ja Ferrando, kiitlevad oma pruutide truudusega, kuid üks vanem härrasmees, don Alfonso, kahtleb selles. Sõlmitakse kihlvedu, mille kohaselt lubavad Guglielmo ja Ferrando teha kõik nii, nagu don Alfonso neile ütleb. Kui aga naised siis ometi neile truudust murravad, on Don Alfonso kihlveo võitnud. Nagu ooperi pealkiri juba vihjab, siis nii see lähebki.

Esituste ajalugu 

1790. aastal esitati Viini Linnuseteatris seda ooperit kümme korda. Tolleaegse Viini seltskonna jaoks polnud selle sisus midagi taunitavat, kuid 19. sajandil ja 20. sajandi algupoolel mängiti seda haruharva. Ooperit peeti liiga frivoolseks või lausa amoraalseks. Alates 20. sajandi teisest poolest hakati seda taas sagedamini esitama.

Eesti teatrites on "Cosi fan tutte"'t esitatud korduvalt.

Välislingid 

 Cosi fan tutte ingliskeelsete subtiitritega

Ooperid
Wolfgang Amadeus Mozarti teosed
Ialomița

Ialomița on jõgi Rumeenias.

Jõgi saab alguse Bucegi mägedes ja suubub Doonausse Hârșova linna lähedal.

Ialomița pikkus on 417 kilomeetrit, valgala 10 350 km².

Jõe ääres asuvad Târgoviște ja Slobozia.

Rumeenia jõed
Radamla

Radamla, transkribeerituna Radamlja) on agrolinnake ja endine alev Valgevenes Mahiloŭ oblastis Čavusy rajoonis, Radamla külanõukogu halduskeskus. Asula asub Čavusy linnast 20 kilomeetri kaugusel.

Asulas on keskkool, kultuurimaja ja raamatukogu. Asulas on varase rauaaaja asulakoht ja mõisakompleks, millest on säilinud veski. on nime saanud Aleksander Chodkiewiczi järgi, kes oli XVI sajandil selle omanikuks.

Ajalugu 

Radamlat peetakse ühe hüpoteesi kohaselt radiimitšite rahva keskuseks. Aastal 1527 läks sealne loss Zaslavskite valdusesse, kaotades oma sõjalise tähtsuse Liivi sõja ajal.

Administratiivselt kuulus Radamla Mstsisłavi vojevoodkonda. Aastaks 1743 asutati alevisse kameliitide klooster.

Poola jagamisel läks alev aastal 1772 Venemaa koosseisu, kus hakkas kuuluma Mogiljovi kubermangu. Ühtlasi sai alevist küla. Novembriülestõusu tagajärjel aastal 1832 klooster likvideeriti. Aastal 1849 oli asulas kümme maja, seal asusid kõrts ja veski. Aastal 1880 oli Radomlas 25 maja, külas oli kaks õigeusu kirikut ja lisaks veel katoliku kirik, seal tegutses võõrastemaja.

Aastal 1924 läks Radomla Valgevene NSV koosseisu, kus sellest sai külanõukogu keskus. Aastal 1954 külanõukogu likvideeriti, taas sai asulast külanõukogu keskus aastal 2009.

Viited 
 

Valgevene asulad
Čavusy rajoon
Valge Drin

Valge Drin (albaania keeles Drini i Bardhë) on jõgi Kosovos ja Põhja-Albaanias.

Valge Drin saab alguse Pejë linna lähedalt mägedest ja suubub Drini jõkke Kukësi lähedal.

Jõe pikkus on 175 kilomeetrit, valgala pindala 4964 km².

Vaata ka
Must Drin

Kosovo geograafia
Albaania geograafia
Euroopa jõed
Čavusy rajoon

Čavusy rajoon on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Mahiloŭ oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 1471 km². 2015. aasta seisuga elas seal 18 545 inimest.

Rajoon moodustati 17. juulil 1924. aastal. See koosneb järgmistest külanõukogudest: Antonaŭka, Asinaŭka, Harbavičy, Kamienka, Radamla, Słaściony, Vajniły ja Vaŭkavičy külanõukogu.

Halduskeskus on Čavusy linn. Teisi asulaid: Radamla

Rajooni suurimad jõed on Pronja ja selle lisajõed Rasta ja Basia.

2009. aasta seisuga olid elanikest 94,32% valgevenelased, 4,1% venelased ja 1,58% oli teistest rahvustest. 60,79% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 38,57% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kasutas valgevene keelt 19,12% elanikke, vene keelt aga 79,47%.

Viited

Välislingid 

Rajooni täitevkomitee kodulehekülg (vene keeles)
Infot rajooni kohta (vene keeles)
Rajooni kaart

Mahiloŭ oblasti rajoonid
Savva Kuliš

Savva Kuliš (vene Савва Яковлевич Кулиш; 17. oktoober 1936 Odessa – 9. juuni 2001 Jaroslavl) oli vene filmilavastaja, stsenarist ja operaator.

Savva Kuliš lõpetas 1959. aastal Üleliidulise Riikliku Kinematograafia Instituudi operaatorina ja 1968. aastal Boriss Štšukini nimelise Teatriinstituudi lavastajana. 1959–1960 oli ta Kesktelevisiooni operaator. 1967. aastast oli ta Mosfilmi filmilavastaja.

Filmid

Venemaa filmilavastajad
Venemaa stsenaristid
Filmioperaatorid
Trojekurovo kalmistule maetud
Sündinud 1936
Surnud 2001
Emilia Clarke

Emilia Isabelle Euphemia Rose Clarke (sündinud 26. oktoobril 1986 Londonis) on inglise näitleja. 

Eelkõige on ta tuntud tänu Daenerys Targaryeni rollile HBO draamasarjas "Troonide mäng". 

Clarke on lõpetanud Drama Centre Londoni näitlemise erialal.

Filmograafia

Filmid

Teleseriaalid

Viited 

Suurbritannia näitlejad
Sündinud 1986
Küprose Õigeusu Kirik

Küprose Õigeusu Kirik (kreeka keeles Ορθόδοξη Εκκλησία της Κύπρου; türgi keeles Kıbrıs Kilisesi) on üks autokefaalsetest õigeusu kirkutest. Autokefaalia ehk kirikliku iseseisvuse sai Küprose Õigeusu Kirik 431. aastal.

Küprose kiriku ajalooline kanooniline territoorium on Küpros. Kiriku liturgiliseks keeleks on kreeka keel.

Kirikupea kannab Uue Justinianuse ja kogu Küprose peapiiskopi tiitlit ja tema residents asub Küprose pealinnas Nikosias. Alates 2006. aastast on Küprose kirikupea Krisostomus II.

Kiriku kõrgeim võimuorgan on Püha Sinod, mis koosneb eesistujast, kelleks on kirikupea, ning tegevpiiskoppidest (metropoliitidest) ja vikaarpiiskoppidest.

Ajalugu

Kristluse ajalugu Küprose aladel ulatub tagasi vähemalt 1. sajandisse. Pärimuse järgi pani sealsele kogudusele aluse apostel Barnabas. Sealsed kristlikud kogudused allusid algul Antiookia patriarhile. Aastal 431 sai Küprose õigeusu kogudustest aga autokefaalne peapiiskopkond ehk Küprose Õigeusu Kirik. 

7. sajandil maabusid saarel araablased, saar vabastati neist alles aastal 965. Aastal 1191 hõivasid saare ristisõdijad, aastatel 1489–1571 kuulus saar Veneetsiale.

Aastal 1571 hõivasid saare türklased. Sealsed kristlased said osaks türklaste milletite süsteemist, sealset õigeusu kirikut loeti aga ainsaks legaalseks kristlaste kirikuks saarel. Aastal 1660 sai kirikupeast Nikephorosest ka saare poliitiline juht, kes pidi lisaks saare elanike hinge eest hoolitsemisele vastutama ka selle eet, et maksud oleksid korralikult kogutud.

Aastal 1821 toimus ülestõus türklaste vastu, milles osalesid ka Küprose elanikud. Osmanite riik surus ülestõusu julmalt maha, kolm Küprose piiskoppi hukati, peapiiskop poodi Nikosia keskväljakul üles. Suurem osa kloostritest suleti; osad muudeti ka mošeedeks. Antiookia patriarhaat saatis Küprose kirikule toetuseks uue juhtkonna.

Mõni aeg hiljem rentisid türklased saare Suurbritanniale. Juriidiliselt kuulus saar veel aastani 1914 türklastele, pärast seda aastat sai aga saarest inglaste koloonia. Küpros iseseisvus aastal 1960. Riigi esimeseks presidendiks sai peapiiskop Makarios.

Aastal 1974 hõivasid türklased Küprose saare põhjaosa. Sealne territoorium suleti Küprose kirikule. Okupeeritud alal keelustati õigeusu jumalateenistused, mitmed pühakojad hävitati.

Kiriku struktuur

Küprose Õigeusu Kiriku jurisdiktsioonis on üle 500 koguduse ja üle 40 kloostri. Kirik jaguneb üheksaks piiskopkonnaks, mille juhtidel on metropoliidi staatus (1974. aasta konflikti järel tegutseb neist reaalselt kuus).

 Paphose metropoolia
 Kitioni metropoolia
 Küreene metropoolia
 Limassoli metropoolia
 Morphi metropoolia
 Konstantiase ja Ammohostase metropoolia
 Kykkose ja Tylleriase metropoolia
 Tamassose ja Oreinese metropoolia
 Trimithontose metropoolia

Vaata ka 
Õigeusu kirik

Viited

Välislingid 

Kiriku kodulehekülg

Õigeusk
Küpros
Adelina Ismajli

Adelina Ismajli (sündinud 14. detsembril 1979 Prištinas) on Kosovo laulja ja näitleja, kes on albaanlaste diasporaa hulgas üks populaarseimaid tähti.

Laulmisega hakkas tegelema varakult ning osales mitmes laste telesaates (muusikasaate "Akordet e Kosovës" võitis ta kuueaastaselt, osales ka saates "Festivali i këngës për fëmijë në RTSH" jm). 

Pärast pausi naasis ta telekanalitesse provokatiivsete videotega, uue esinemis- ja riietumisstiiliga. Nii näiteks esines ta Kosovo sõja ajal festivalil "Кенга мађика" poolalasti, tema ihu oli aga kaetud sõjaväelaste riietust meenutava maalinguga.

Aastal 1997 sai temast miss Kosovo. Ta tahtis samal aastal ka Miss Globe'i valimistel osaleda, aga kuna Kosovo iseseisvust ei olnud tunnustatud, siis esindas ta Albaaniat, kuid kuna tal selle riigi kodakondsust ei olnud, siis ta diskvalifitseeriti. Aastal 1999 oli Adelina sunnitud koos perega Makedooniasse ümber asuma, ent aasta lõpuks naasis ta Kosovosse. Aastal 2010 asus ta elama Pariisi.

Mitu tema plaati on olnud müügiedetabelis esikohal. Populaarsuse ja laulude provokatiivse sisu tõttu on teda mitu korda rünnatud. Tuntud laule: laste kannatustest rääkivad laulud "Молим вас, зауставите буку хеликоптера. Желимо да певамо, излазимо напоље. Желимо наше детињство назад. Fuck the Government" aastast 1999, Kosovo võitlejatele pühendatud "Lavdi Ushtari Im", rahvusliku sisuga "Skënderbeu".

Diskograafia 

 "Cunga Llunga" (1987)
 "Ne jemi bukuria e atdheut" (1990)
 "S`kam adrese e po bie shi" (1992)
 "Fore" (1995)
 "100% zeshkane" (1997)
 "S`jam Sex Bomb" (1999)
 "Prej fillimit" (2003)
 "Mbretereshë e robëreshë" (2005)
 "Feniks" (2010)

Viited 

Albaania näitlejad
Albaania lauljad
Kosovo lauljad
Sündinud 1979
Acre Vabariik

Acre Vabariik (portugali: República do Acre), (hispaania: República del Acre) või Acre Sõltumatu Riik (portugali: Estado Independente do Acre), (hispaania: Estado Independiente del Acre) oli Boliivias Acre piirkonnas võimul olnud separatistlike valitsuste nimetus. Brasiilia annekteeris piirkonna 1903. aastal ning see on nüüd Acre osariik.

Ajalugu

Neljakümne aasta jooksul pärast 1860ndaid asustasid Acre piirkonna brasiillased, kes moodustasid lõpuks suurema osa populatsioonist. 1867. aastal Brasiilia ja Boliivia vahel sõlmitud Ayacucho lepingu tulemusel liideti Acre Boliiviaga. Piirkond meelitas 19. sajandi lõpus toimunud kummibuumi jooksul ligi paljusid Brasiilia migrante. Aastatel 1899–1900 juhtis Hispaania ajakirjanik ja endine diplomaat Luis Gálvez Rodríguez de Arias ekspeditsiooni, mille eesmärk oli Acre üle Boliivialt kontroll saada. Ekspeditsiooni rahastas salaja Amazonase osariigi valitsus, mille eesmärk oli selleks ajaks äsja iseseisvunud Acre uuesti Brasiiliaga liita. Gálvez kuulutas iseenda 14. juulil 1899 Acre Esimese Vabariigi presidendiks, pealinnaks sai Antimary linn, mille ta nimetas ümber Arieopoliseks. Esimene vabariik kestis üheksa kuud, kuni 1900. aasta märtsis saatis Brasiilia valitsus sõjaväelased Gálvezt arreteerima ja andis Acre tagasi Boliiviale. Gálvez saadeti Hispaaniasse sundasumisele, Acre elanikud olid endiselt Brasiilia või Boliiviaga liitumise vastu.

Novembris 1900 prooviti uuesti iseseisvuda, Teise Acre Vabariigi presidendiks sai Rodrigo de Carvalho. Seegi katse suruti maha ning Acre jäi Boliivia osaks kuni 1903. aastani.

Pärast Teise Vabariigi läbikukkumist pöördusid iseseisvusvõitlejad Rio Grande do Suli osariigist pärit veterani José Plácido de Castro poole. Nad pakkusid talle Boliiviast iseseisvumise juhi kohta. Plácido, kes oli Acres alates 1899. aastast ekspeditsiooni peainspektorina töötanud ja oli just tagasi Rio de Janeirosse tulnud, võttis pakkumise vastu. Ta kehtestas armees range korra ning organiseeris peaaegu 30 000-mehelise armee ümber. Acre sõjavägi võitis mitu lahingut ning 27. jaanuaril 1903 kuulutas José Plácido de Castro välja Acre Kolmanda Vabariigi. Brasiilia president Francisco de Paula Rodrigues Alves saatis Brasiilia sõjaväelased Põhja-Acresse, et tõugata Plácido Acre presidendi kohalt. Tänu Rio Branco paruni José Paranhose oskuslikele läbirääkimistele lahendati situatsioon suhteliselt rahulikult. Pärast läbirääkimisi allkirjastati rahuleping. Petrópolise leping, mis allkirjastati 11. novembril 1903, andis Brasiiliale kontrolli Acre (191 000 km²) üle. Vastutasuks sai Boliivia väiksemad alad Mato Grosso piirkonnas ja kaks miljonit naelsterlingit ning Brasiilia võttis vastutuse ehitada Madeira–Mamoré raudtee, mis andis Boliiviale ühenduse välismaailmaga. 25. veebruaril 1904 sai Acre ametlikult Brasiilia osaks.

Vaata ka
Acre osariik

Ameerika ajaloolised riigid
Hiiu folk

Hiiu folk on rahvamuusikaüritus, mis toimub Hiiumaal alates 2005. aastast, juulikuu keskpaigas.

Festivali korraldab MTÜ Hiiu Folk, festivali peakorraldaja on selle algusest peale olnud Astrid Böning-Nõlvak. Festivali omapäraks on, et kontserdid ei toimu ühes kindlas asulas, vaid saarel paljudes kohtades ning naabersaartelgi – näiteks Kassaril, Saarnakil jm. Festival on lisaks rahvakultuurile ja muusikaelamustele propageerinud ka looduslähedast käitumist, korraldanud matku ja kaasanud muuseume. Oluliseks on peetud alkoholivaba peokultuuri ning peokoha ja looduse puhtana hoidmist.

Tunnustus 

 2009 Karskusliidu aasta tegijaks
 2009 Hiiumaa kultuuripärl
 2015 ajakirja Pere ja Kodu valikul Eesti kõige peresõbralikum festival

Vaata ka
 Hiiumaa
 Folkloorifestival
 Hiiumaa Pärimusait
 Käina kaunite kunstide kool

Välislingid
Hiiu Folgi koduleht
Hiiu Folgi leht Facebookis
Hiiu Folk liigub sel korral merest mereni. ERR, 11. mai 2016
Hiiu Folk kutsub saarele. Hiiu Leht, 13. mai 2016

Eesti muusikafestivalid
Hiiumaa
Nadezhda Neynski

Nadezhda Neynski (esimesest abielust Nadezhda Mihaylova; sündinud 9. augustil 1962 Sofias) on Bulgaaria poliitik. Ta oli aastatel 1997–2001 Bulgaaria välisminister. 

Ta sündis aastal 1962 Sofias. Sofias lõpetas ta keskkooli. Aastal 1985 lõpetas ta filoloogina Sofia ülikooli. Aastatel 1986–1988 töötas ta vabakutselise ajakirjanikuna.

Isiklikku 
Ta oli aastast 1983 abielus Kamen Mihayloviga, abielust sündis kaks tütart; aastal 2006 Nadezhda ja Kamen lahutasid abielu. 3. oktoobril 2009 abiellus ta Bulgaaria saatkonnas Madridis Svetlin Neynskiga.

Bulgaaria välisministrid
Sündinud 1962
Bugeac

Budžak (rumeenia Bugeac, ukraina ja bulgaaria Буджак, gagauusi ja türgi Bucak, poola Budziak, saksa Budschak) on piirkond Euroopas Moldova lõuna- ja Ukraina edelaosas. Moldovas pole Budžaki ala täpselt määratletud, Ukrainas hõlmab see Odessa oblasti osa, mis jääb Dnestri jõest edelasse.

Nime päritolu
Budžaki nimi on pärit turgi keeltest ning tähendab 'ääremaad', 'nurka' või 'kolmnurka'. Viimane moodustub kolme linna – praeguste nimedega Bilgorod-Dnistrovskõi, Benderi ja Izmajili – mõtteliste ühendusjoonte järgi.

Ajalugu
Budžaki ala on kuulunud 7. sajandist kuni 14. sajandini erinevate Bulgaaria riikide alla. Kuni 15. sajandini oli see Moldaavia osa Vana-Bessaraabia. Alates 1484. aastast oli see Osmanite riigi osa ning oma erilise kuju tõttu sai see riigi ääreala nime 'Budžak'.

Venemaa liitis 1812. aastal endaga Pruti ja Dnestri jõe vahelise ala ning sellele kandus lõunast üle nimi Bessaraabia. Vana-Bessaraabia jäi sisuliselt uue Bessaraabia lõunaosaks.

Osa Budžakki (Vana-Bessaraabia lõunaosa) kuulus aastatel 1856–1878 Rumeeniale, 1918. aastal sai terve Vana-Bessaraabia Rumeenia Kuningriigi osaks.

1940. aastal okupeeris ja annekteeris Nõukogude Liit Bessaraabia ning see sai Moldaavia NSV ja Ukraina NSV osaks. Budžak tähendas nüüd Ukraina NSV alla läinud Vana-Bessaraabia osa.

Aastatel 1941–1944 oli Budžak taas tervenisti osa Suur-Rumeeniast. Kuulus Bessaraabia kubermangu, mille pealinn oli Chișinău.

Alates 1944. aastast (ametlikult 1947. aastast) oli Budžak taas Nõukogude Liidu (Moldaavia NSV ja Ukraina NSV) osa. Alates 1991. aastast on Budžak Moldova (Vana-Bessaraabia põhjaosa) ja Ukraina osa (kitsamas mõistes Budžak).

Tänapäeva Moldova Budžak
Moldovas pole Budžaki ala tänapäeval täpselt määratletud, osa ajaloolist Budžakki jääb Transnistria alale.

Tänapäeva Ukraina Budžak
Ukrainas hõlmab see Odessa oblasti edelaosa. Sellel on kasutusel eri nimetusi: "Lääne-Odessamaa" (ukraina: Західнa Одещина, Zahidna Odeštšõna), "Bulgaaria Bessaraabia" (ukraina: Болгарська Бессарабія, Bulgarska Bessarabija), "Akkermanimaa" (ukraina: Аккерманщина, Akkermanštsõna – Bilgorod-Dnistrovskõi linna ajaloolise türgi nime 'Akkerman' järgi).

Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse järgi oli Budžaki (Odessa oblasti rajoonid, mis jäävad Budžaki alale) rahvastik 617 200 inimest, neist umbes 40% ukrainlasi, 21% bulgaarlasi, 20% venelasi, 13% moldaavlasi, 4% gagauuse ja 2% muid rahvusi.

Ukraina Budžaki pindala on umbes 13 200 km².

Viited

Ukraina ajaloolised piirkonnad
Rumeenia ajaloolised piirkonnad
Moldova ajalugu
Moldova geograafia
Bulgaaria ajalugu
Türgi ajalugu
Euroopa ajaloolised piirkonnad
Odessa oblast
Linda Simm

Linda Simm (sünninimi Linda Kaart; 16. detsember (vkj 4. detsember) 1882 Tartu – 8. detsember 1958 Tallinn) oli ühiskonnategelase Ants Simmi abikaasa.

Linda Simm oli üks kahest Eesti Üliõpilaste Seltsi naisliikmest (c 1906-I).

Ta maeti 13. detsembril 1958 Tallinna Metsakalmistule (kvartal 8, plats 2699). Simmi talu kalmistul Tarvastu vallas Kivilõppe külas, kuhu on maetud Ants Simm, asub Linda Simmi mälestuskivi.

Eesti inimesed
Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmed
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1882
Surnud 1958
Timothy Kopra

Timothy Lennart Kopra (sündinud 9. aprillil 1963) on Ameerika Ühendriikide insener ja endine NASA astronaut. Kopra teenis USA maaväes, kust lahkus 2010. aastal koloneli auastmes. Ta oli 46. ekspeditsiooni ajal Rahvusvahelise kosmosejaama meeskonnaliige ning 47. ekspeditsiooni ajal oli ta 2. märtsist 18. juunini 2016 jaama komandör.

Kopra sündis Texase osariigis Austinis. Ta on abielus ja kahe lapse isa.

Timothy Kopra on isa kaudu Soome juurtega. Isapoolne vanaema oli pärit Helsingist ja vanaisa Karjalast ning nad emigreerusid USAsse 1914. aastal. Kopra isa oskas soome keelt, kuid Timothy seda ei oska.

Kopra lahkus NASAst 2018. aastal.

Viited

Ameerika Ühendriikide astronaudid
Sündinud 1963
Anatoolia suusamaraton

Anatoolia suusamaraton (türgi keeles Anadolu Kayak Maratonu) oli suusamaraton Türgis. 

Murdmaasuusatamine on Türgis vähetuntud spordiala, kuigi riigis on piirkondi, kus lumeolud ja maastik on suusatamiseks sobivad.

Esimene suusamaraton Türgis toimus 2008. aastal Arkuti mägedes Anatoolias, täpsemalt Bolu provintsis Gerede linna lähedal. Võistluse korraldasid Eesti saatkond Türgis ja tollal Türgi murdmaasuusatamise koondist juhendanud Jaanus Teppan. Ürituse idee oli tutvustada Eestit ja murdmaasuusatamist türklastele ning saada meediatähelepanu nii kohalikus kui ka rahvusvahelises pressis. 

Sellel Eesti Vabariigi 90. juubeliaasta puhul korraldatud üritusel viibis arvukalt Eesti ja teiste riikide diplomaate, kellest mitmed ka läbisid raja. Maratonist võttis osa Eesti peaminister Andrus Ansip, kes on Eestis tuntud kui visa harrastussportlane. Võitja oli Martti Himma, Eesti peaminister oli 11. 

Kuid paremusjärjestuse selgitamine ei olnud sellel maratonil peamine – kõige olulisem oli soov tuua suuskadele inimesed, kes teevad seda harva või esmakordselt ja pakkuda neile rõõmu liikumisest suusarajal. Korraldajad pakkusid lisaks suusatamisele ka liulaskmist, hõõgveini, sütel grillitud liha ja rahvatantsuansamblite etteasteid.

Maratoni pikkus oli 35–42 km, lühematel radadel 10–20 km ning seda sõideti klassikalises stiilis. See oli üritus harrastajatele, kus osavõtjate arv jäi alla 100 ja suusamaailma tipud ei tulnud võistlema. Maraton ei kuulunud ühegi rahvusvahelise maratonisarja hulka. Teadaolevalt on Anatoolia maraton toimunud 3 korda: 2008, 2009 ja 2010. 

Järgnevatel aastatel keskendus Eesti saatkonna spordisuunaline tegevus kepikõnnile.

Viited

Välislingid
Nädala tegijad: Türgi suusamaratonil osalenud eestlased Eesti Rahvusringhäälingu uudised
Kayakçı diplomatlar Arkut Dağı’nda Türgi uudisteportaal Hürriyet (türgi keeles)
Turkish Delight – 2009 Anatolian Ski Marathon on March 8 North America's Nordic Ski Magazine Skitrax (inglise keeles)
Eestlaste algatatud Anatoolia maraton teeb Türgist suusariigi Kanal2 Reporter, 26. veebruar 2010

Türgi sport
Eesti-Türgi suhted
Paberžė mõis

Paberžė mõis (leedu Paberžės dvaras) on endine mõis Leedus Kėdainiai rajoonis Gudžiūnai valla Paberžė külas.

Ajalugu

Paberžė küla kuulus XVI sajandil Schillingite suguvõsale. 1793. aastal rajasid nad mõisa peahoone. Kuna mõisa omanik osales jaanuariülestõusus, siis pagendati ta Siberisse ja mõisa uuteks omanikeks said Tihhejevid. Nood rentisid mõisa Becheri nimelisele sakslasele välja. Hiljem lasid nad asulasse rajada kooli. Enne Esimest maailmasõda hakkasid Tihhejevid mõisa maad oma endistele pärisorjadele müüma ja sõja puhkedes oli kogu mõisa valdus taludeks müüdud.

Mõisakompleks 

Mõisakompleksist on säilinud puidust peahoone. Suurem osa säilinud hooneid asub peahoonest veidi maad eemal: seal asuvad muuseumihoone, hospidal, kirik, kellatorn, pastoraat ja kaks mõisaaegset risti. Harukordse nähtusena on säilinud ka mõisa puukuur.

Üks mõisa hoonetest on muudetud jaanuariülestõusule pühendatud muuseumiks, praegu on muuseum ka mõisa peahoones. Ka mõisa pargis on Genrikas Galvanauskase loodud ülestõusnutele pühendatud puuskulptuurid. Mõis muudeti muuseumiks 1993. aastal, sellega seoses mõis ka restaureeriti.

Paberžė kirik 

Kiriku kohale rajasid Schillingid esimese kabeli 1787. aastal. 1858. aastal põles see maha, praegune hoone valmis 1859. aastal.

Hoone on klassitsistliku portikuse ja barokkstiilis torniga. Apsiid on kolmnurkne. Hoonest eendub käärkamber. Kiriku juures on XIX sajandil valminud puidust kellatorn. Kiriku juures on pastoraat; nii seal kui ka kirikus on kuulsa leedu ristimeistri Vincas Svirskise loodud ristid.

1856. aastal sai sealseks vaimulikuks Antanas Mackevičius, kes osales jaanuariülestõusus, juhtides 250-mehelist väesalka. Ülestõusu käigus ta tapeti.

1970. aastal sai sealseks vaimulikuks Stanislovas Dobrovolskis (isa Stanislovas). Ta korrastas kiriku ja pani mitme hoone külge vaatamiseks välja vanad metallist ristid.

Viited

Välislingid
Sissekanne Leedu mõisate saidil; skeem (leedu keeles)
Sissekanne Leedu mõisate saidil; fotod (leedu keeles)
Muuseumi koduleht (leedu keeles)
Video Paberžė mõisast
Fotoreportaaž Paberžė mõisast (leedu keeles)

Kėdainiai rajooni mõisad
Kit Harington

Christopher Catesby Harington (Kit Harington; sündinud 26. detsembril 1986 Londonis) on inglise näitleja. Eelkõige on ta tuntud tänu Jon Snow rollile HBO draamasarjas "Troonide mäng". 

Harington on lõpetanud kõne- ja näitekunstikooli Central School of Speech and Drama.

Filmograafia

Filmid

Telesaated

Viited 

Suurbritannia näitlejad
Sündinud 1986
Akadi riik

Akadi riik oli esimene semikeelne Mesopotaamia impeerium, asus Akadi linnas ja seda ümbritsevatel aladel. 

Akadi riik ühendas esmakordselt kõik akadi ja sumeri keelt kõnelevad põlisrahvad ühe võimu alla. Akadi riigi kontrolli all olid Mesopotaamia (tänapäeva Iraak, Kuveit, Ida-Süüria ja Kagu-Türgi), Levant (tänapäeva Süüria ja Liibanon) ning Anatoolia (Türgi) ja Iraani lõuna- ning idaosa. Sõjaretked ulatusid lõunas Araabia poolsaarele, tänapäeva Bahreini ja Omaani aladele.

3. aastatuhandel eKr kujunesid sumerite ja akadite vahel väga lähedased kultuurisidemed, laialt oli levinud kakskeelsus. Akadi keel võttis aegamööda sumeri keelelt põhikeele rolli üle 3. ja 2. aastatuhande vahetusel eKr (täpne aeg on vaieldav).

Akadi riik jõudis haripunkti 2400–2200 aastat eKr, pärast Sargoni (2334–2279 eKr) vallutusi. Sargon alistas kogu Mesopotaamia kui ka Elami ning Süüria ja Palestiina.  Oma nime sai see Sargoni pealinna Akadi (Agade) järgi. Sargoni ja tema järeltulijate all võeti akadi keel kasutusele ka vallutatud naaberriikides, näiteks Eelamis. 

Sargoni loodud Akadi riik oli maailma esimesi impeeriumeid. Oma nime sai see Sargoni pealinna Akadi (Agade) järgi. Akadi keelest, mis kuulus semiidi keelte hulka, sai enam kui tuhandeks aastaks Mesopotaamia peamine kõnekeel.

Pärast Sargoni surma Akadi riik nõrgenes, kuid selle sisemise stabiilsuse taastas peagi tema lapselaps Naramsin  (2260–2223 eKr). Viimase Akkadi kuninga Šarkališarri ajal (2223–2198 eKr) aga nõrgenes riik otsustavalt ja kuningas kukutati paleepöördega. Riigist lõi lahku Elam ja järgnevalt taastasid paljud Sumeri linnad oma sõltumatuse.

Pärast impeeriumi varisemist liitusid akadi rahvad Mesopotaamias kahte suuremasse akadikeelsesse riiki: Assüüriasse põhjas ning paar sajandit hiljem Babülooniasse lõunas.

Akadi valitsejad

Sargon I (Akad; 2334–2279 eKr)
Naramsin (Akad; 2254–2223 eKr)
Šarkališarri (2223 eKr–2198 eKr)
Gudea (Girsu)
Utu-hegal (Uruk)

Vaata ka
Vana-Assüüria (ca 2000–1750 eKr), Assüüria

Akad
Aasia esiaeg
Lähis-Ida ajalugu
Aksumi kuningriik

Aksumi kuningriik, tuntud ka kui Aksumi impeerium, oli kaubandusriik tänapäeva Eritrea ja Põhja-Etioopia aladel. Riik eksisteeris umber 100–940 pKr. Riik mängis suurt rolli Rooma impeeriumi ja Vana-India vahelises kaubanduses. Aksumid lihtsustasid kaubandust vormides oma Aksumi münte, riigil oli hegemoonia langeva Kušaani kuningriigi üle ning aksumid sekkusid tihti Araabia poolsaare kuningriikide siseasjadesse, lõpuks vallutati Homerite kuningriik.

Aksumid püstitasid mitmeid suuri steele, mis täitsid kristluse-eelsetel aegadel religioosseid ülesandeid. Üks sedasorti graniitsammas on 27,4 meetri kõrgune, mis teeb sellest kõrgeima omalaadse maailmas. Ezana (valitses 320–360) võtsid aksumid vastu ristiusu. Seitsmendal sajandil pagesid paljud moslemid Mekast kuningriiki, otsides varju Quraishi hõimu tagakiusamise eest.

Samanimeline pealinn, Aksum, asus Põhja-Etioopias. Kuningriigis oli terminina kasutusel "Etioopia" juba neljandal sajandil. Linn on väidetavalt seaduselaeka asukoht ning Seeba kuninganna kodu.

Etioopia ajalugu
Eritrea ajalugu
Aafrika ajaloolised riigid
Vasa orden

Kuninglik Vasa orden (rootsi keeles Kungliga Vasaorden) on 1772. aastal asutatud Rootsi orden, mida anti tsiviilteenistuse eest. Pärast 1975. aastat pole seda enam antud.

Ajalugu
Ordeni asutas oma kroonimispäeval 29. mail 1772 kuningas Gustav III. See sai oma nime Vasa dünastia järgi ja oli Rootsi ordenitest noorim. Selle eesmärk oli autasustada Rootsi kodanikke, kes olid tegevad põllumajanduses, mäetööstuses, kaubanduses ja mujal, kuid seda anti ka välismaalastele. Alguses oli ordenil kolm klassi (komandör koos suurristiga, komandör ja rüütel). Kuningas Gustav IV Adolf jagas oma statuudiga 26. novembril 1798 komandöriklassi kaheks. 17. aprillil 1890 jagati kaheks ka rüütliklass. Esimest korda anti ordenit 17. juulil 1772, mil selle sai 43 isikut (neist 14 olid Kuningliku Teaduste Akadeemia liikmed).

Klassid
 Komandöri suurrist
 I klassi komandöririst
 Komandöririst 
 I klassi rüütlirist
 Rüütlirist

Kavalere

Eestist pärit kavalerid
Voldemar Kask
Käbi Laretei (1972)
Anton Starkopf
Arnold Soom (1936)

Tuntud kavalerid
Krahv Sergei Witte (1897)

Viited

Kirjandus
Gritzner, Maximilian. Handbuch der Ritter- und Verdienstorden aller Kulturstaaten der Welt innerhalb des XIX. Jahrhunderts. Auf Grund amtlicher und anderer zuverlässiger Quellen zusammengestellt. Leipzig: Verlagsbuchhandlung von J. J. Weber, 1893. Lk 479-482.

Välislingid
Swedish Royal Court: Orders and medals. The Order of Vasa

Rootsi auhinnad
Rootsi ordenid
Tirza vald

Tirza vald (läti keeles Tirzas pagasts) on vald Lätis Gulbene piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Lejasciemsi, Galgauska, Lizumsi, Druviena ja Jaungulbene vallaga ning Madona piirkonna Dzelzava ja Cesvaine vallaga.

Vallas elas 2016. aasta seisuga 925 inimest. Valla elanikest 93,5% on lätlased, 3,1% venelased. Valla halduskeskus on Tirza küla, vallavanemaks on Česlovs Barkovskis.

Ajalugu 

Tirza valla alal asusid varem Tirza mõisa maad. Mõisade kaotamisel kuulus sellele 1664 ha maad. Lisaks asusid valla aladel veel Troška mõis, millele kuulus 348 hektarit, ja Tirza kirikumõis, millelel kuulus 286 ha maad.

Valla vana saksakeelne nimekuju oli Tirsen. Aastal 1935 oli valla pindala 79 km² ja seal oli 1578 elanikku. Aastal 1945 moodustati vallas Tirza ja Upmalieši külanõukogud, aastal 1949 aga vald likvideeriti. Aastal 1951 liideti Tirza külanõukoguga likvideeritav Upmalieši külanõukogu. Aastal 1954 arvati külanõukogu koosseisu  Virāne külanõukogu kolhoosi «Boļševiks» maad, aastal 1977 aga osa likvideeritavast Sinole külanõukogust. Aastal 1990 muudeti külanõukogu vallaks. 2009. aastast kuulub vald Gulbene piirkonda.

Loodus 

Tähtsamad jõed on Tirza jõgi ja selle lisajõgi Azanda.

Looduskaitse all on Vecaduliena mänd ja üks nimetu põline pärn.

Kaitstavad mälestised 

Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Vecaduliena mõisa kabel, Tirza kirik,Tirza vasallilinnus, hiiepaik Tirza Püha allikas, hiiepaik Jāņukalni Suurkivi, bibliograaf Jānis Misiņši suguvõsa maja ja Zvanulejase muinaskalmed. 

Kohaliku kaitse all on Tirza kiriku  orel, orelirõdu, uksed, kantsel ja altar, Dūnītese kõrts, Tirza mõisaansambel (sealhulgas tall-elumaja), Ceumernide suguvõsa vapireljeef Tirza kalmistu kabelis, Ceumernide pere kabel, Tirza Orukõrts, Tirza-Velēna põllumajandusühistu maja, Niedra keskaegne kalmistu ehk Nāve männid ja Lejasvīndedži keskaegne kalmistu. Looduskaitse all on Vecaduliena mänd ja üks nimetu põline pärn.

Asustus 

Aastal 2011 elas vallas 859 lätlast, 24 venelast, 10 valgevenelast, 7 ukrainlast, 9 poolakat ja 3 leedulast. 

Valla külad on:

Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.

Viited

Välislingid 

 Valla kodulehekülg (läti keeles)

Läti vallad
Gulbene piirkond
Josvainiai

Josvainiai on alev (endine linn) Leedus Kėdainiai rajoonis, Josvainiai valla halduskeskus. Alev asub Šušvė jõe kaldal.

Josvainias on gümnaasium, kultuurimaja ja raamatukogu. Alevis on metsavarumispunkt. Vaatamisväärsusteks on aastal 1903 valminud katoliku kirik ja kabel alevi surnuajal.

Ajalugu 

XIV sajandil ehitati Josvainiaisse kindlus. Aastal 1486 sai asulast alev. Aastal 1569 rajati sinna leedu suurvürstidele kuuluv Josvainiai mõis. Mõisa juures oli ka kabel. Esimene kirik ehitati asulasse aastal 1604. Aastal 1699 sai Josvainiai Magdeburgi õigused.

Alevi omanikeks on olnud Kwileckid ja Miłaszewskid. Aastast 1628 kuulus Josvainiai Sapiehadele, seejärel olid omanikeks Massalskid. Aastal 1643 müüdi Josvainiai Judyckitele. Järgmised omanikud olid Szczyttid, seejärel aga Vitebski kastellaan Szymon Syruć.

XVIII sajandil hävitasid rootsi väed sealse lossi. Aastal 1792 sai Josvainiaist linn, ühtlasi kinnitati ka asula vapp. Aastal 1812 toimus Josvainiai juures lahing Napoleoni ja vene vägede vahel. Aastaks 1831 oli Josvainiai taas aleviks muudetud, toona osalesid sealsed elanikud ülestõusus tsaarivõimude vastu. XIX sajandi lõpuks oli kolmas osa alevi elanikest juudid, lisaks kirikule tegutses Josvainiais ka sünagoog. Tsaariajal kasutati alevi kohta vene keeles nimekujusid Ясвойни  ja Ясвойне. 

Aastal 1903 valmis vana kiriku asemele uus. Aastal 1941 hukkasid saksa okupatsiooniväed 280 kohalikku elanikku, kellest enamik olid juudid. Nõukogude võimud küüditasid 28 Josvainiai elanikku. Pärast Teise maailmasõja lõppu tegutsesid alevi ümbruses Leedu metsavennad. Nõukogude ajal oli Josvainiai kohaliku kolhoosi keskasulaks.

Pilte

Viited

Välislingid 

Alev portaalis vietoves.Lt

Kėdainiai rajoon
Leedu alevid
Läti Televisioon

Läti Televisioon (lühend LTV, läti Latvijas Televīzija) on Läti riiklik televisiooniettevõte. Läti Televisiooni keskus asub Riias.

Läti Televisioon asutati 6. novembril 1954.

Ettevõtte peadirektor on Edgars Kots.

Läti Televisiooni rahastab 60% ulatuses Läti riik, ülejäänud raha saadakse sponsoritelt ja reklaamist.

Telekanalid
Läti Televisioonil on kaks telekanalit: LTV1 ja LTV7. LTV1 on riigikanal ja lätikeelne. LTV7 on üldine kanal ja 25% selle saadetest on venekeelsed.

Vaata ka
Eesti Televisioon

Välislingid
Läti Televisiooni koduleht

Läti meedia
Šėta

Šėta on alev Leedus Kėdainiai rajoonis, Šėta valla halduskeskus. Alev asub Obelise jõe kaldal.

Šėtas on gümnaasium, kultuurimaja ja raamatukogu. Alevis on metskond, seal valmistatakse juustu. Vaatamisväärsusteks on aastal 1782 valminud katoliku kirik ja aastal 1824 valminud kabel alevi surnuajal. Alevis on sündis Vytautas Andziulis, kes juhatas nõukogude perioodil põrandaalust trükikoda.

Ajalugu 

Aastail 1362 ja 1367 rüüstasid Šėta ümbruskonda ristisõdijad. XIV sajandil asusid sinna elama karaiimid. XV sajandil rajati Šėta mõis. Aastal 1492 mainitakse Šėtat esimest korda kirjalikult kui alevit. Aastal 1499 ehitati alevisse esimene kirik. Põhjasõja ajal rüüstasid alevit rootslased.

Aastal 1777 avati Šėtas kihelkonnakool. XIX sajandil võtsid sealsed elanikud aktiivselt osa ülestõusudest tsaarivõimude vastu. Aastal 1892 laastas alevit tulekahju. Tsaariajal oli alevi venekeelne nimi Шаты.

XX sajandi alguses oli alevis kõrts, jõel asus vesiveski. Esimese maailmasõja eel avas sealne mõisnik alevis kangavabriku. Aastal 1915 toimus alevi all lahing saksa ja vene vägede vahel, selle käigus põles pea kogu alev maha. Alev põles ka Teise maailmasõja ajal. Nõukogude ajal oli Šėta kohaliku kolhoosi keskasulaks, ka avas Kėdainiai piimakombinaat alevis tsehhi, kus hakati valmistama juustu.

Pilte

Viited

Välislingid 

Alev portaalis vietoves.Lt

Kėdainiai rajoon
Leedu alevid
Gérard Debreu

Gérard Debreu (4. juuli 1921 Calais – 31. detsember 2004 Pariis) oli prantsuse päritolu ameerika matemaatik ja majandusteadlane. Tuntud majandusprofessorina California ülikoolis Berkeleys, kus ta alustas tööd 1962. aastal. 1983. aastal anti talle Nobeli majandusauhind.

Tema isa oli oma emapoolse vanaisa pitsivabriku, Calais' traditsioonilise tööstuse äripartner. Debreu jäi varakult orvuks – isa sooritas enesetapu ja ema suri loomulikku surma.

Viited

Ameerika Ühendriikide majandusteadlased
Nobeli majandusauhinna laureaadid
Sündinud 1921
Surnud 2004