Candia kuningriik

Candia kuningriik (itaalia: Regno di Candia) või Candia hertsogkond (itaalia: Ducato di Candia) oli Kreeta ametlik nimi ajal, kui saar oli Veneetsia vabariigi ülemerekoloonia, Veneetsia esialgsest vallutusest aastatel 1205–1212 selle langemiseni Osmanite riigi kätte Kreeta sõja ajal. Saar oli sellel ajal ja kuni varauusajani tuntud üldiselt kui Candia selle pealinna Candia või Chandaxi (nüüd Irákleio) järgi. Tänapäeva Kreeka historiograafias on periood tuntud kui venetokraatia (kreeka: Βενετοκρατία, Venetokratia või Ενετοκρατία, Enetokratia).

Kreeta saar oli Bütsantsi osa 1204. aastani, kui Neljas ristisõda keisririigi lammutas ja selle territooriumid ristisõdijate juhtide vahel jaotas (vaata Frankokraatia). Kreeta määrati algselt Boniface de Montferrat'le, kuid kuna ta ei suutnud kontrolli saare üle jõustada, müüs ta varsti oma õigused Veneetsiale. Veneetsia väed okupeerisid saare esmakordselt 1205. aastal, kuid selle kindlustamine kestis 1212. aastani, eriti Veneetsia rivaali Genova vastuseisu tõttu. Seejärel kujunes uus koloonia: saar jagati kuueks provintsiks (sestiere), mis nimetati Veneetsia enda linnaosade järgi, samas pealinn Candia allus otse Commune Veneciarumile. Tínose ja Kýthira saared, mis olid samuti Veneetsia kontrolli all, kuulusid kuningriigi alla. 14. sajandi alguses asendati see jaotus nelja provintsiga, mis kattuvad peaaegu nelja tänapäevase piirkonnaüksusega.

Veneetsia valitsemise esimese kahe sajandi jooksul olid sagedased õigeusklike kreeklaste mässud katoliiklike veneetslaste vastu, mida sageli toetas Nikaia keisririik. 1207. aastast kuni viimase suurema ülestõusuni, Püha Tiituse ülestõusuni 1360. aastatel, mis ühendas kreeklased ja Veneetsia coloni metropoli rahaliste nõudmiste vastu, loetakse 14 mässu. Pärast seda ning hoolimata aeg-ajalt toimunud mässudest ja Türgi rüüsteretkedest saar suuresti õitses ning Veneetsia valitsemine avas akna käimasolevale Itaalia renessansile. Selle tulemusena leidis kõikjal Kreeka maailmas aset võrratu kunstiline ja kirjanduslik elavnemine: Kreeta maalikoolkond, mis tipnes El Greco töödega, ühendas itaalia ja bütsantsi vormid, ning tekkis laialt levinud kohalikku kõnepruuki kasutav kirjandus, mis tipnes 17. sajandi alguse romaanidega Erotókritos ja Erofili.

Pärast Küprose vallutamist Osmanite poolt 1571. aastal oli Kreeta Veneetsia viimane suurem ülemerevaldus. Vabariigi suhteline sõjaline nõrkus koos saare jõukuse ja Vahemere idaosa veeteid kontrolliva strateegilise asukohaga äratas Osmanite riigi tähelepanu. Pikas ja laastavas Kreeta sõjas (1645–1669) võitlesid kaks riiki Kreeta omamise pärast: Osmanid vallutasid kiiresti suurema osa saarest, kuid ei suutnud vallutada Candiat, mis pidas vastu 1669. aastani Veneetsia laevastiku ülekaalu ja Osmanite tähelepanu kõrvalejuhtimise tõttu mujal. Ainult kolm saarekindlust, Soúda, Gramvoúsa ja Spinalógka, jäid Veneetsia kätte. Katsed Candiat Morea sõja ajal tagasi vallutada ebaõnnestusid, ja need viimased Veneetsia eelpostid vallutasid türklased lõpuks 1715. aastal, viimase Osmanite–Veneetsia sõja ajal.

Ajalugu

Rajamine

Veneetsia vallutab Kreeta 

Veneetsial oli Kreetaga pikaajaline kaubanduskontakt; saar oli üks arvukatest linnadest ja saartest kogu Kreekas, kus veneetslastel oli alates 1147. aastast olnud maksuvaba kaubandus korduvate keiserlike chrysobullidega (ja omakorda kodifitseeriti umbes 1130. aastast pärit tava) ja see kinnitati alles 1198. aastal Alexios III Angelosega sõlmitud lepingus. Need samad kohad eraldati suures osas Veneetsia vabariigile Bütsantsi jagamisel, mis järgnes Konstantinoopoli vallutamisele Neljandas ristisõjas 1204. aasta aprillis: lisaks Joonia saartele, Saroni lahe saartele ja Küklaadidele sai Veneetsia mitmed rannikuäärsed eelpostid Kreeka mandriosas, mis olid tema merekaubanduse alused. Lõpuks 12. augustil 1204 ennetasid veneetslased oma traditsioonilisi rivaale genovalasi, et omandada Kreeta Boniface de Montferrat'lt. Boniface'ile oli saare väidetavalt lubanud Alexios IV Angelos, kuid kuna tal oli sellest vähe kasu, müüs ta selle 1000 hõbemarga eest, iga-aastane osa saare tuludest, kokku 10 000 hyperpyronit, ja Veneetsia lubaduse eest toetada teda Thessaloníki kuningriigi omandamisel. Veneetsia omand vormistati paar nädalat hiljem Partitio terrarum imperii Romaniaega.

Oma nõude jõustamiseks maandasid veneetslased väikese väe ranikulähedasele Spinalógka saarele. Genovalased, kellel oli juba Kreetal koloonia, liikusid aga kiiremini: Malta krahvi Enrico Pescatore juhtimisel ja kohaliku elanikkonna toetusel said nad peagi saare ida- ja keskosa peremeesteks. Esimene Veneetsia rünnak 1207. aasta suvel Ranieri Dandolo ja Ruggiero Premarino juhtimisel löödi tagasi ning järgmise kahe aasta jooksul valitses Pescatore kogu saart, välja arvatud mõned üksikud Veneetsia garnisonid. Pescatore pöördus isegi paavsti poole ja püüdis lasta end saare kuningaks kinnitada. Kuid kui Veneetsia oli otsustanud saare vallutada, jäi Pescatore suures osas Genova toeta. 1209. aastal suutsid veneetslased vallutada Palaiokastro Candia (kreeka: Chandax, Χάνδαξ; nüüd Irákleio, Ηράκλειον) lähedal, kuid Pescatore saarelt väljatõrjumine kestis 1212. aastani ja viimase leitnant Alamanno da Costa pidas veelgi kauem vastu. Alles 11. mail 1217 lõppes sõda Genovaga lepinguga, mis jättis Kreeta kindlalt veneetslaste kätte.

Veneetsia koloonia organiseerimine 

Giacomo Tiepolost sai uue provintsi esimene kuberner, tiitliga "Kreeta hertsog" (duca di Candia), asukohaga Candias. Veneetsia kontrolli tugevdamiseks Kreetal tegi Tiepolo ettepaneku saata metropolist kolonistid; Veneetsia kolonistid saaksid maad ja annaksid vastutasuks sõjaväeteenistust. Ettepanek kiideti heaks ja asjakohane harta Carta Concessionis kuulutati Veneetsias välja 10. septembril 1211. Esimeses kolonisatsioonilaines, mis lahkus Veneetsiast 20. märtsil 1212, osales 132 aadlikku, kes pidid teenima rüütlitena (milites või cavaleri), ja 45 pürjelit (pedites, sergentes).

Saadeti veel kolm kolonistide lainet, 1222., 1233. ja 1252. aastal, ning sisseränne jätkus ebaregulaarsemalt ka hilisematel aastatel. Kokku kolis Veneetsia valitsemise esimesel sajandil Kreetale hinnanguliselt umbes 10 000 veneetslast — võrdluseks oli Veneetsia enda rahvaarv sel perioodil u. 60 000. 1252. aasta koloniseerimislaine tulemuseks oli ka Canea (nüüd Chaniá) rajamine ammu maha jäetud iidse Kydonia linna kohale. Veneetslased kasutasid Kreetat oma tulutoova idakaubanduse keskusena. Lisaks asutasid nad feodaalriigi ja haldasid ranget kapitalistlikku süsteemi saare põllumajandussaaduste ekspluateerimiseks. Eksporditud tooted koosnesid peamiselt nisust ja magusast veinist (malmsey) ning vähesel määral puidust ja juustust.

Kreeta mässude ajastu, 13.–14. sajand 

Veneetsia valitsemine Kreeta üle osutus algusest peale rahutuks, kuna see puutus kokku kohalike elanike vaenulikkusega. Keskaja teadlase Kenneth Settoni sõnul nõudis see "lakkamatut valvsust ja suuri investeeringuid meestesse ning raha, et saarest kinni hoida". Veneetsia valitsemisajal on dokumenteeritud vähemalt 27 suurt ja väikest ülestõusu või vandenõu. Kuigi kohalikel kreeklastel, nii aadlisuguvõsadel kui ka laiemalt elanikkonnal, lubati oma seadusi ja omandit pidada, pahandasid nad ladinlaste võimu ning nende ja Veneetsia eliidi vahelise range diskrimineerimise peale, mis monopoliseeris Veneetsia kõrgemad administratiivsed ja sõjaväelised ametikohad saarel ja sai enamikust seda läbivast kaubandusest kasu. Veneetsia valitsemise algperioodil hoidusid Veneetsia kolonistid teadlikult lahku; kuni 13. sajandi lõpuni olid isegi segaabielud põliskreetalaste ja veneetslaste vahel keelatud.

Esimesed ülestõusud 

Juba 1212. aastal tõstsid Hagiostephanitese vennad mässu Lasíthi lavamaal, mille põhjuseks võis olla esimeste Veneetsia kolonistide saabumine ning Kreeta aadlike ja õigeusu kiriku sundvõõrandamine saarel. Peagi levis mäss kogu Kreeta idaosas, vallutades Sitía ja Spinalógka kindlused, ning see suruti maha ainult Naxose hertsogi Marco I Sanudo sekkumisega. Sanudo ja Tiepolo läksid seejärel tülli ning Sanudo püüdis saart endale vallutada. Sanudo nautis märkimisväärset kohalikku toetust, sealhulgas võimsa arhondi Sebastos Skordilesi. Ta hõivas isegi Candia, samas kui Tiepolo põgenes naiseks maskeerituna lähedalasuvasse Temenos kindlusesse. Veneetsia laevastiku saabumine võimaldas Tiepolol pealinna tagasi saada ning Sanudo nõustus raha ja toidu eest saarelt lahkuma; 20 Kreeka isandat, kes olid temaga koostööd teinud, saatsid teda Naxosele.

Selle esimese mässu ebaõnnestumine ei vähendanud aga Kreeta rahutust. 1217. aastal põhjustas Skordilesi perekonnale kuuluvate hobuste ja karjamaa vargus Veneetsia Monopari rektori (veneetsia: Bonrepare) poolt ja Kreeta hertsogi Paolo Querini suutmatus hüvitist pakkuda suure mässu puhkemise, mida juhtisid Kreeka aadlikud Konstantin Skordiles ja Michael Melissenos. Asudes kahes mägises provintsis Ülem-Syvritoses ja Alam-Syvritoses, tekitasid mässulised Veneetsia vägedele järjest kaotusi ning ülestõus levis peagi üle kogu saare lääneosa. Kuna jõuga ei suudetud mässu maha suruda, asusid veneetslased läbirääkimistele. 13. septembril 1219 sõlmisid Kreeta hertsog Domenico Delfino ja mässajate juhid lepingu, mis andis viimastele rüütliläänid ja mitmesugused privileegid. Vabastati 75 pärisorja, kinnitati Pátmose Püha Johannes Teoloogi kloostri metochi privileegid ning Veneetsia kodanikke hakati karistama Kreeta lihtrahva (villani) vastaste kuritegude eest. Vastutasuks vandusid Kreeta aadlikud truudust Veneetsia vabariigile. Sellel lepingul olid suured tagajärjed, kuna sellega sai alguse Kreeta põlise aadliklassi kujunemine, mis oli võrdne Veneetsia koloniaalaristokraatiaga. Veneetsia kolonistide teise laine saabumine 1222. aastal viis aga taas ülestõusudeni Theodore ja Michael Melissenose juhtimisel. Taas sõlmisid Veneetsia võimud mässuliste juhtidega lepingu, andes neile kaks rüütli lääni.

1228. aastal puhkes uus mäss, mis hõlmas mitte ainult Skordileseid ja Melissenoseid, vaid ka Arkoleoseid ja Drakontopouloseid. Mõlemad pooled küsisid välisabi: Kreeta hertsog Giovanni Storlando küsis abi Angelo Sanudolt, kes oli Marco poeg ja järglane, samas kreetalased otsisid abi Nikaia keisririigilt. Saarele saabus Nikaia 33 laevast koosnev laevastik ja 1230. aastatel suutsid nikaialased vaidlustada Veneetsia kontrolli suure osa Kreeta üle ja hoida seal vägesid. Rida lepinguid 1233., 1234. ja 1236. aastal lõpetasid ülestõusu, andes kohalikule aadlile uusi privileege. Ainult Drakontopoulosed koos Nikaia vägede riismetega (nn "Anatolikoi") jätkasid võitlust Mirampéllou kindlusest (nüüd Ágios Nikólaos). Alles Rhodose autonoomse kreeka isanda Leon Gabalase abiga suutsid veneetslased 1236. aastal sundida neid Väike-Aasiasse taanduma. Drakontopouloste saatus on teadmata ja pärast seda neid enam ei mainita.

Chortatzese vendade ülestõusud 

Pärast Konstantinoopoli tagasivallutamist 1261. aastal ja Bütsantsi taastamist püüdis keiser Michael VIII taastada ka Kreetat. Keegi Sergios saadeti saarele ja võttis ühendust Kreeka aadlike Georgios Chortatzese ja Michael Skordiles Psaromelingosega. See viis veel ühe ülestõusu puhkemiseni 1262. aastal, mida juhtisid taas Skordilesid, Melissenosed ja Chortatzesed ning toetasid õigeusu vaimulikud. Mäss kestis neli aastat, kuid selle väljavaated polnud kunagi head; mitte ainult Michael VIII ei suutnud olulist abi saata, vaid ka mõjukas Kreeka aadlik Alexios Kallergis keeldus seda toetamast, kartes kaotada oma privileege. Lõpuks lõpetas 1265. aastal ülestõusu veel üks leping, millega taaskinnitati Kreeta aadlike privileegid, määrati nende juhtidele veel kaks rüütlilääni ja võimaldati Sergiosele ohutut lahkumist Kreetalt. Kuid juba järgmisel aastal levisid kuulujutud, et Kreeta aadlikud, sealhulgas Chortatzese vennad Georgios ja Theodoros, aga ka Alexios Kallergis, kavandavad uut ülestõusu. Hertsog Giovanni Velenio dünaamiline sekkumine ja Kallergise enda kahtlused viisid nende plaanide läbikukkumiseni. Michael VIII tunnistas 1268. ja 1277. aastal sõlmitud lepingutes lõpuks Veneetsia kontrolli saare üle.

1272. või 1273. aastal algatasid Georgios ja Theodoros Chortatzes aga Ida-Kreetal järjekordse ülestõusu, mille keskmes oli Lasíthi lavamaa. 1276. aastal saavutasid mässulised suure võidu avatud lahingus Messará tasandikul, kus langesid Kreeta hertsog, hertsogi nõunik ja "Veneetsia Candia koloonia lill". Mässulised piirasid Candiat, kuid edu äärel hakkas mäss Kreeta aadlike lahkhelide tõttu lagunema: Psaromelingosed läksid Chortatzese klanniga tülli pärast seda, kui üks nende omadest tappis saagi jagamise pärast Chortatzese, samal ajal tegi Alexios Kallergis avalikku koostööd veneetslastega. Veneetsiast oluliste abivägede saabudes võideti ülestõus lõpuks 1278. aastal. Erinevalt varasematest mässudest keeldusid veneetslased läbirääkimistel saavutatud lahendusest ja surusid mässu maha terrorikampaaniaga, mis hõlmas massilist kättemaksu. Chortatzesed ja paljud nende toetajad põgenesid Väike-Aasiasse, kus mitmed asusid Bütsantsi teenistusse, kuid veneetslaste jõhkrad repressioonid tekitasid kohalike elanikega ületamatu lõhe.

Alexios Kallergise mäss 

Vaatamata tema kahekordsele ja muutuvale truudusele Veneetsia ja tema enda kaasmaalaste vahel tegi Chortatzese vendade lüüasaamine Alexios Kallergisest kõige silmapaistvama ja austatuma Kreeta aadliku. Tema tohutu rikkus ja strateegiliselt paiknev lään Mylopótamoses andsid talle samuti suure võimu. See pani veneetslased teda umbusaldama; nende jõupingutused tema võimu ohjeldada andsid aga tagasilöögi ja kutsusid aastal 1282 esile kuni selle hetkeni suurima ja vägivaldseima Kreeta mässu. Samuti on tõenäoline, et ka seda ülestõusu õhutas salaja Michael VIII, et segada veneetslasi, kes olid liidus tema põlise vaenlase Napoli Carlo I-ga.

Kallergisega liitusid kõik Kreeta aadli silmapaistvad perekonnad: Gabaladesed, Barouchesed, Vlastonid ja isegi Michael Chortatzes, Theodorase ja Georgiose vennapoeg. Ülestõus levis kiiresti üle kogu saare. Veneetslased püüdsid seda maha suruda repressaalidega: õigeusu kloostrid, mida mässulised sageli baaside ja varjupaikadena kasutasid, põletati maha ja vange piinati. 1284. aastal kuulutati sissesõit ja asumine Lasíthi lavamaal, mis oli varasemate mässude ajal olnud mässuliste baasiks, täielikult keelatuks, isegi lammaste karjatamiseks. Vaatamata abivägede pidevale voolule metropolist ei suudetud ülestõusu maha suruda. Veneetsia võimud püüdsid ka Kallergist ja teisi juhte tabada, kuid edutult. Olukord muutus Veneetsia jaoks kohutavaks 1296. aastal pärast sõja puhkemist Genovaga. Genova admiral Lamba Doria vallutas ja põletas maha Chaniá ning saatis saadikud Kallergise juurde, pakkudes liitu ja tunnustades saare päriliku valitsejana. Kallergis aga keeldus. See tegu koos üldise sõjaväsimuse ja Kreeta juhtide sisemiste erimeelsustega avas tee mässu lõpetamisele ja Veneetsiaga leppimisele.

Rahuleping ja tagajärjed 

Ülestõus peatati 28. aprillil 1299. aastal hertsog Michel Vitali ja mässuliste juhtide vahel sõlmitud "Alexios Kallergise rahuga" (Pax Alexii Callergi). Lepingu 33 artiklis kuulutati välja üldine amnestia ning kogu konfiskeeritud vara ja mässuliste liidritele varem kuulunud privileegide tagastamine, kellele anti ka kaheaastane maksuvabastus kogunenud võlgade tagasimaksmiseks. Tunnustati mässuliste ülestõusu ajal tribunalide kehtestatud otsuseid ning kreetalaste ja veneetslaste vaheliste segaabielude keeld kaotati. Kallergis ise sai ulatuslikud uued privileegid: veel neli rüütlilääni, õigus ise tiitleid ja lääne jagada, õigus pidada sõjahobuseid, õigus rentida erinevate kloostrite varasid ja õigus nimetada ametisse õigeusu piiskoppe Ariose (uue nimega Kallergiopolis) piiskopkonnas, ning rentida naaberpiiskopkondi Mylopótamoses ja Kalamonases.

Leping jättis Kallergise Kreeta õigeusu elanikkonna tegelikuks valitsejaks; kaasaegne kroonik Michael Louloudes, kes põgenes Kreetale, kui Ephesos türklaste kätte langes, nimetab teda "Kreeta isandaks" mainib teda kohe Bütsantsi keisri Andronikos II järel. Kallergis austas vankumatult lepingu tingimusi ja jäi pärast seda Veneetsiale silmatorkavalt truuks. Tema sekkumine hoidis ära uue mässu puhkemise 1303. aastal, pärast sama aasta hävitavat maavärinat, mis oli Veneetsia võimud korratusse ajanud. Hiljem 1311. aastal palus Kreeta hertsogi kiri tal koguda teavet Sfakiás toimunud mässuliste agitatsiooni kohta. Kui 1319. aastal puhkes Sfakiás järjekordne mäss, astus Kallergis mässuliste ja hertsog Giustiniani vahele, et sellele lõpp teha. Samal aastal lõpetati pärast Kallergise sekkumist ka Vlastonite ja Baroucheste väiksemad ülestõusud. Veneetslased premeerisid teda sellega, et kirjutasid tema perekonna Veneetsia aadli Libro d'Oro hulka, kuid Kallergise lojaalsus Veneetsiale kutsus esile teiste suurte Kreeta perekondade vaenu, kes üritasid teda Mylopótamoses mõrvata. Alexios Kallergis veetis seetõttu oma viimased aastad kuni surmani 1321. aastal Candias. Tema vaenlased jätkasid katseid teda mõrvata, kuid neil õnnestus tappa ainult tema poeg Andreas koos paljude saatjatega.

1333.–1334. ja 1341.–1347. aasta ülestõusud 

Kallergise rajatud rahu kestis kuni 1333. aastani, kui hertsog Viago Zeno tellis täiendavaid makse täiendavate galeeride ehituse rahastamiseks, et võidelda üha suureneva piraatluse ja röövretkede ohuga piki Kreeta rannikut. Ülestõus algas protestina Mylopótamoses, kuid levis 1333. aasta septembris Vardas Kallergise, Nikolaos Prikosiridese Kíssamosest ja kolme Syropoulose venna juhtimisel lääneprovintsidesse. Vaatamata ühe oma sugulase osalemisele asusid Alexios Kallergise pojad avalikult veneetslaste poolele, nagu ka teised kreetalased. Ülestõus suruti 1334. aastal maha ning selle juhid vahistati ja hukati, Kreeta lihtrahva olulisel koostööl. Mässajate perekonnad saadeti maapakku, kuid Vardas Kallergise vennad ja lapsed mõisteti eeskujuks eluaegsesse vangistusse; ja mitte-Kreeta õigeusu vaimulikel keelati saarele tulla.

1341. aastal käivitus veel üks ülestõus veel ühe Kallergise perekonna liikme Leoni poolt. Alexiose lapselaps või vennapoeg Leon oli avalikult Veneetsiale ustav, kuid konspireeris teiste Kreeta aadlikega, Apokoronase Smyriliose perekonnaga. Mäss puhkes seal ja levis varsti teistele aladele, kui teised aadliperekonnad sellega ühinesid, sealhulgas Skordilesid (Konstantinos Skordiles oli Leon Kallergise äi), Melissenosed, Psaromelingosed ja teised. Alexios Kallergise nimekaimust pojapoeg osutas aga veneetslastele taas üliolulist abi: ta püüdis kinni Smyriliosed, kes omakorda reetsid Leon Kallergise, kelle hertsog Andrea Cornaro kotti seotuna elusalt merre viskas. Vaatamata sellele kaotusele jätkus mäss Skordileste ja Psaromelingoste juhtimisel, kes kontrollisid Sfakiá and Syvritose mägesid. Mässajad piirasid isegi nooremat Alexios Kallergist Kastellis. Mässulised said aga suure kaotuse, kui hertsogil õnnestus Psaromelingoseid ja nende vägesid varitseda ning nad Messará tasandikul hävitada. Psaromelingoste kaotus oli eelmänguks mässu mahasurumisele 1347. aastal, mida iseloomustas taas suur jõhkrus ja mässuliste perekondade Veneetsiasse maapakku saatmine.

Püha Tiituse ülestõus (1363–1364) 

Peale kreeka aadlike kasvas rahulolematus vabariigiga ka Kreeta Veneetsia feodaalaadli seas, keda pahandasid nii raske maksustamine kui ka nende taandamine metropoli aadli suhtes teise järku. See pahameel kerkis esile 1363. aastal, kui kuulutati välja uued maksud remondi eest Candia sadamas. Vastuseks tõstsid Veneetsia feodaalisandad, keda juhtisid Gradenigo ja Venieri perekonnad, 9. augustil 1363 mässu. See "Püha Tiituse ülestõus", nagu see tuntuks sai, kaotas Candias Veneetsia võimu ja kuulutas saare iseseisvaks riigiks, saare kaitsepühaku järgi "Püha Tiituse vabariigiks". Mässulised otsisid kreeka elanikkonna abi, lubades katoliiklaste ja õigeusklike vahelist võrdsust. Mitmed kreeka aadlikud ühinesid nendega, sealhulgas Kallergise klann, ja mäss levis kiiresti kogu saarele: kõigis suurtes linnades kukutati Veneetsia võim.

Veneetsia püüdis mässulistega läbi rääkida, kuid pärast seda, kui see katse ebaõnnestus, asus ta koondama suuri ekspeditsioonivägesid, et saar jõuga tagasi saada. Armeed juhtis Verona palgasõdurite kapten Lucino dal Verme ja laevastikku Domenico Michiele. Kui teade sellest Kreetale jõudis, hakkasid paljud mässulised ebalema. Kui Veneetsia laevastik 7. mail 1364 saabus, varises vastupanu kiiresti kokku. Candia alistus 9 mail ja enamik teisi linnu järgnes. Sellegipoolest algatasid Veneetsia väejuhid Veneetsia valitsuse rangete korralduste alusel mässuliste juhtkonna puhastamise, sealhulgas juhtide hukkamise ja pagendamise ning Gradenigo ja Venieri perekondadelaialisaatmise, kes pagendati kõigilt Veneetsia aladelt. 1211. aasta feodaalharta tunnistati kehtetuks ja kõik aadliperekonnad pidid Veneetsiale truudusevande andma. 10. mai kuulutati Candias kohalikuks pidupäevaks ja seda tähistati ekstravagantsete festivalidega.

Kallergise vendade mäss (1364–1367) 

Veneetsia kontrolli kiire taastamine linnade üle ei tähendanud vägivalla lõppu saarel, sest mitmed mässuliste juhtkonna pagendatud liikmed jätkasid vastupanu Veneetsia võimudele. Silmapaistvad nende seas olid kolm Kallergise venda, Ioannes, Georgios ja Alexios, samuti vennad Tito ja Teodorello Venier, Antonio ja Francesco Gradenigo, Giovanni Molino ja Marco Vonale. Nad käivitasid augustis veel ühe ülestõusu Mylopótamoses, mis levis kiiresti Kreeta lääneosas. Mässuliste eesmärgid olid nüüd nihkunud saare vabastamise ja Bütsantsiga ühinemise poole. Näib, et seda ülestõusu toetas ka Bütsantsi keiser Ioannes V, kes saatis saarele Ateena metropoliidi Anthimose kui Kreeta proedrose (kiriklik locum tenens).

Veneetsia reageeris sellele, hankides paavstilt deklaratsiooni, mis annab absolutsiooni igale mässuliste vastu võitlevale sõdurile, ning osales ulatuslikus palgasõdurite, sealhulgas türklaste värbamises. Sellegipoolest suutsid mässulised laiendada oma haaret Kreeta idaossa, kusjuures Lasíthi lavamaa sai taas mässuliste operatsioonide baasiks nende sissisõjas Veneetsia võimu vastu. 1365. aasta nälg nõrgendas aga mässu tugevalt. Veneetsia mässuliste juhid tabati reetmise teel ja piinati surnuks, ainult Tito Venier pääses sellest saatusest saarelt lahkumisega. Nälg ja hirm sundisid saare idaosa Veneetsiale alistuma, kuid mäss jätkus Kallergise vendade juhtimisel läänes ligipääsmatutel Sfakiá mägedel kuni 1367. aasta aprillini, kui Veneetsia provveditore Giustiniani suutis siseneda Sfakiásse ja Kallergise reetmise teel kinni võtta. Veneetsia kättemaksud olid ulatuslikud, mis viisid peaaegu põlisaadli hävitamiseni. Tagamaks, et muid ülestõuse ei saaks toimuda, evakueeriti Mylopótamose, Lasíthi ja Sfakiá mägised alad ning nendesse sisenemine keelati mistahes eesmärgil. Kallergiste ülestõus pidi tõepoolest osutuma viimaseks suureks Kreeta mässuks Veneetsia vastu: kreetalased, kes jäid ilma oma loomulikust juhist ja loomulikult kindlatest tugipunktidest ning seisid silmitsi üha suureneva Osmanite ohuga, asusid, välja arvatud mõned väiksemad juhtumid, Veneetsia võimu alla.

Osmanite sissetungi varjus: Kreeta 15.–17. sajandil 

Sisemine rahu, mis järgnes laiaulatuslike ülestõusude lõpule, tõi saarele kaasa märkimisväärse õitsengu, eriti ajal, mida ajaloolane Freddy Thiriet nimetas "poolsajandi õitsenguks", 1400–1450.

Kreeta oli Veneetsia kolooniate seas alati erilise tähtsusega olnud, kuid selle tähtsus suurenes, kui Osmanid hakkasid Veneetsia ülemerevaldusi välja rebima reas kokkupõrgetes, mis algasid pärast Konstantinoopoli langemist 1453. aastal. 16. sajandi keskpaigaks oli Kreeta ainus suur Egeuse merele jäänud Veneetsia valdus ja pärast Küprose kaotamist aastatel 1570–1571 kogu Vahemere idaosas. Osmanite ohu tekkimine langes kokku Veneetsia vabariigi majandusliku languse perioodiga, mis takistas selle võimet Kreetat tõhusalt tugevdada. Lisaks süvendasid probleemi saare sisetülid ja kohaliku aristokraatia vastupanu reformidele.

Konstantinoopoli langemine avaldas kreetalastele sügavat muljet ja selle järel toimus rida Veneetsia-vastaseid vandenõusid. Esimene oli Sifis Vlastose vandenõu Rethymnos, mis sisaldas isegi viimase Bütsantsi keisri Konstantinos XI võltskirja. Vandenõu reedeti Veneetsia võimudele preester Ioannis Limase ja Andrea Nigro poolt raha ja privileegide eest. Osalemises süüdistati 39 isikut, nende hulgas palju preestreid. 1454. aasta novembris keelasid võimud kättemaksuks õigeusu preestrite ordineerimise viieks aastaks. 1460. aastal reedeti veel üks vandenõu, mille tõttu alustasid veneetslased paljude kohalike elanike ja ka Kreeka mandriosast pärit põgenike tagakiusamist. Rethymno protopapas Petros Tzangaropoulos oli vandenõu juhtide seas. Kuigi revolutsiooniline agitatsioon vaibus, jäid võimud närviliseks; 1463. aastal lubati Lasíthi lavamaa elanikel toota näljahäda tõrjumiseks teravilja, kuid niipea, kui otsene oht oli möödas, keelustati see 1471. aastal uuesti ja jäi nii kuni 16. sajandi alguseni. 1471. aastal, Esimese Osmanite–Veneetsia sõja ajal rüüstas Osmanite laevastik saare idaosa Sitía ümbruses.

Alles 1523. aastal algasid Georgios Kantanoleose juhtimisel esimesed sammud järjekordse Kreeta mässu suunas. Suurest maksukoormusest ja Veneetsia valitsuse omavolist ärritununa tõstis u. 600 meest Kerameia ümbruses mässu. Veneetsia võimud kõhklesid alguses mässuliste vastu asumast, kartes põhjustada laiemat ülestõusu. Kuid 1527. aasta oktoobris marssis Geronimo Corner 1500 sõduriga mässuliste vastu. Ülestõus suruti maha suure vägivallaga ja kõik külad mässu piirkonnas hävitati. Kolm juhti, vennad Georgios ja Andronikos Chortatsis ning Leon Theotokopoulos, reedeti 1528. aastal ja poodi üles, samas Kantanoleos ise pagendati 1000 hyperpyroni eest ja reedeti ka. Kokku tapeti u. 700 inimest; paljud perekonnad pagendati Küprosele Paphose piirkonda, kuid umbes kümne aasta pärast lubati paljudel naasta ja isegi oma valdused Kreetal tagasi nõuda.

Kolmanda Osmanite–Veneetsia sõja ajal nõudsid Osmanid sultani ülemvõimu tunnustamist Kreetal ja iga-aastase andami maksmist. 1538. aasta juunis vallutas Osmanite admiral Hayreddin Barbarossa Mylopótamose, Apokóronase ja Kerameia, piiras edutult Chaniát ning marssis siis Rethymno ja Candia peale. Ainult Veneetsia võimude üleskutse kohalikele elanikele amnestiat ja maksuvabastusi pakkudes säilitas linna, eriti kui Kallergise vennad Antonios ja Mathios kasutasid oma varandust meeste värbamiseks ja saare kindlustuste tugevdamiseks. Sellest hoolimata laastasid türklased Fodele ümbrust ning hävitasid Mirampéllou, Sitía ja Palaiokastro kindlused. Osmanite rünnakud jätkusid 1539. aastal, kui Sélino elanikud alistusid ja Veneetsia garnison vangistati. Ierápetra kindlus langes samuti, kuid Kíssamos pidas edukalt vastu.

1571. aastal, Küprose sõja ajal vallutas Kılıç Ali Paşa lühikeseks ajaks Rethymno ja rüüstas Kreetat, põhjustades saarel laialdase näljahäda. Mõned Veneetsia väärvalitsemise peale nördinud kohalikud elanikud võtsid isegi türklastega ühendust, kuid Kreeta aadliku Matthaios Kallergise sekkumine suutis meeleolu rahustada ja korra taastada. Kaks aastat hiljem, 1573. aastal rüüstati Chaniá ümbruskonda.

Veel üks konflikt puhkes 1571. aasta novembris, kui Veneetsia kuberner Marino Cavalli asus Sfakiá piirkonda alistama. Eraldatud ja mägine ala oli alati olnud vaba tõhusast Veneetsia kontrollist ning nende rüüsteretked madalikele ja pidevad vaenud juhtivate Sfakiá klannide vahel tekitasid laiemas piirkonnas suurt ebakindlust. Pärast kõigi Sfakiá pääsude blokeerimist hakkas Cavalli piirkonda raiskama ja tappis suure osa elanikkonnast. Sfakialased olid lõpuks sunnitud alistuma ja kogu piirkonna delegatsioonid ilmusid Cavalli ette, et Veneetsiale truudust vanduda. Cavalli järglane Jacopo Foscarini võttis kasutusele meetmed piirkonna rahustamiseks, võimaldades selle elanikel oma kodudesse naasta, kuid peagi sai Sfakiást taas korratuse kolle, nii et 1608. aastal valmistus kuberner Nicolas Sagredo uuesti piirkonda tungima, ainult selleks, et tema järglane, kes taastas korra isiklikult ringreisil, lükkas plaani tagasi.

Haldus 

Kreeta vallutamine tõi Veneetsiale esimese suurema koloonia; saar jäi tõepoolest vabariigi suurimaks valduseks kuni selle laienemiseni Põhja-Itaalia mandriosale (Domini di Terraferma) 15. sajandi alguses. Lisaks harjumatutele väljakutsetele sellise suuruse ja silmapaistva territooriumi valitsemisel tekitas Kreeta kaugus metropolist — u. kuuajane reis galeeriga — ohte ja komplikatsioone. Selle tulemusel, erinevalt teistest kolooniatest, kus Veneetsia valitsus oli rahul kohalike Veneetsia kolonistide valitsemisega, töötasid Kreetal metropolist lähetatud palgalised ametnikud. See "muutis alamateks nii Veneetsia kolonisaatorid kui ka saare koloniseeritud kreeklased" ja vaatamata esimestele antud privileegidele muutis nende ühine positsioon metropoli alluvuses tõenäolisemaks Kreeta veneetslaste ja kreeklaste ühinemise ühiste huvide toetuseks metropoli võimude vastu.

Keskvalitsus ja sõjaväe juhtkond 

Veneetsia rajatud režiim Kreetal oli kujundatud metropoli eeskujul. Seda juhtis hertsog (duca di Candia) ja see hõlmas Ülemnõukogu, Senatit, Kümne Nõukogu, Avogadoria de Comùni ja muid institutsioone, mis eksisteerisid metropolis. Kreeta hertsog valiti Veneetsia patriitside hulgast kaheks aastaks ning teda abistasid neli ja hiljem vaid kaks nõunikku (consiglieri), samuti määratud kaheks aastaks; algsest neljast olid kaks saare linnade rektorid. Hertsog ja tema nõunikud moodustasid koos Kreeta Sinjoriia. Seal oli ka kaks ja hiljem kolm kammerhärrat (camerlenghi), kelle ülesandeks olid maksuasjad, ja igal provintsil oli oma varakamber (camera). Hierarhia madalamaid kihte täiendasid kohtunikud ja politseiametnikud (giudici ja Signori di notte), kastellaanid (castellani) ja suurkantsler (cancelliere grande).

Nagu enamikul suurematel erilise sõjalise tähtsusega territooriumidel, anti sõjaline juhtimine kaptenile (capitano). Kriisi või sõja ajal määrati ametisse provveditore generale (provveditore generale [del regno] di Candia), kellel oli kõrgeim võim saarel nii tsiviil- kui ka sõjaväeametnike üle. Pärast 1569. aastat, kui Osmanite oht suurenes, muutus provveditore generale ametisse nimetamine kaheaastaseks ametiajaks regulaarseks ja seda ametikohta asusid täitma mõned Veneetsia silmapaistvamad riigitegelased. Alates 1578. aastast määrati saare ratsaväge juhtima veel üks provveditore generale ja kohalikku mereväge juhtis admiral, "Kreeta kaardiväe [laevastiku] kapten" (Capitano alla guardia di Candia).

Provintsi- ja kohalik haldus 

Nii nagu Veneetsia linn ise, oli "Ida-Veneetsia" esialgu jaotatud 6 provintsiks või sestiereks. Idast läände olid need:

 Santi Apostoli või Cannaregio, koosnes Sitía, Ierápetra, Mirampéllou ja Lasíthi ringkondadest; see oli sisuliselt kokkulangev tänapäevase Lasíthi piirkonnaüksusega.
 San Marco, koosnes Rizokastro (Venetsia Belvedere) ja Pediada ringkondadest.
 Santa Croce, koosnes Monofatsio (Venetsia Bonifacio), Kainourgio (Castelnuovo) ja Pyrgiotissa ringkondadest.
 Castello, koosnes Mylopótamose, Ariose ja Apano Syvritose ringkondadest.
 San Polo, koosnes Kalamonase (s.o. Rethymno), Kato Syvritose ja Psychrose või Apokóronase (Veneetsia Bicorono) ringkondadest.
 Dorsoduro, koosnes Chaniá, Kíssamose ja Sélino ringkondadest.

14. sajandi algusest alates oli saar jaotatud neljaks suuremaks provintsiks (territoria):

 Candia territorio, pindalalt ülekaalukalt suurim, ligikaudu võrdne tänapäevase Irákleio piirkonnaüksusega koos Lasíthi lavamaa ja Mirampéllou provintsiga.
 Rethymno (Veneetsia Rettimo) territorio, ligikaudu kokkulangev tänapäevase Réthymno piirkonnaüksusega.
 Chaniá (Veneetsia Canea) territorio, ligikaudu kokkulangev tänapäevaste Apokóronase, Kíssamose, Kydonia, ja Sélino provintsidega.
 Sitía territorio, ligikaudu kokkulangev tänapäevase Sitía ja Ierápetra provintsidega.

Territoriate loomisega hakati nende pealinnadesse ametisse määrama rektoreid (rettori), kellel oli nende provintsides tsiviil- ja piiratud sõjaline võim: 1307. aastast Chaniás ja Rethymnos ning 1314. aastast Sitías. Chaniá rettore oli algselt üks neljast Kreeta hertsogi nõunikust. Chaniá ja Rethymno rektoreid abistasid kumbagi ka provveditore ja kaks nõunikku. Lisaks määrati eraldi provveditore Sfakiále, piirkonnale, mis tegelikult oli enamasti Veneetsia kontrolli alt väljas. Ta allus Candiale (kuid mõnikord ka Chaniále). Provveditored määrati ka olulistesse saare kindlustesse: Soúda (aastast 1573), Spinalógka (aastast 1580) ja Gramvoúsa (aastast 1584). Saar jagunes edasi kastellaaniateks ja feodaalvaldusteks, mida omas kohalik aristokraatia.

Ühiskond 

Veneetsia valitsemise ajal puutus Kreeta kreeka elanikkond kokku renessansskultuuriga. Saarel arenes kreeka keele kreeta murdes välja õitsev kirjandus. Tuntuim teos sellest ajast on Vitséntzos Kornárose (Βιτσένζος Κορνάρος) poeem Erotókritos. Teised suuremad Kreeta kirjandustegelased olid Markos Mousouros (1470–1517), Nikolaos Kalliakis (1645–1707), Andreas Mousalos (1665–1721) ning muud Kreeka teadlased ja filosoofid, kes õitsesid Itaalias 15.-17. sajandil.

Georgios Hortatzis oli draamateose Erofili autor. Maalikunstnik Doménikos Theotokópoulos, paremini tuntud kui El Greco, sündis sel perioodil Kreetal ja sai Bütsantsi ikonograafia alase väljaõppe enne Itaaliasse ja hiljem Hispaaniasse kolimist.

Kreeta ajalugu
Veneetsia vabariik