joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Olga Slavnikova

Olga Slavnikova (vene keeles Ольга Александровна Славникова; sündinud 23. oktoobril 1957 Sverdlovskis) on Venemaa ajakirjanik ja kirjanik.

Ta sündis inseneride perekonnas. 

1981. aastal lõpetas ta Uurali Riikliku Ülikooli ajakirjandusteaduskonna, seejärel töötas ta kirjastuses ja ajakirja Ural toimetuses.

Looming
Tema esimene teos oli "Первокурсница" (1988). 

Järgnes romaan "Koera mõõtmeteni suurendatud kiil" ("Стрекоза, увеличенная до размеров собаки", 1997), mis kandideeris Vene Bookeri auhinnale. 2016. aastal ilmus see eesti keeles sarjas "Punane raamat" Erle Nõmme tõlkes. 

1999. aastal ilmunud teos "Один в зеркале" sai ajakirja Novõi Mir preemia.  

2001. aastal ilmunud romaan "Бессмертный" sai 2012. aastal Gorki preemia. 

2006. aastal ilmus romaan "2017", mis sai Vene Bookeri auhinna.  

2008. aastal ilmus romaan "Любовь в седьмом вагоне", mis jõudis auhinnale "Bolšaja kniga" kandideerijate lõppvooru. 

2010. aastal ilmus ajakirjas Znamja (septembri- ja oktoobrinumbris) teos "Легкая голова", mis on kavas välja anda ka raamatuna.

Tunnustus 
 2006 – Vene Bookeri auhind

Isiklikku 
Ta elab 2003. aastast koos abikaasaga Moskvas. Tal on kolm last ja kaks lapselast.

Vene kirjanikud
Sündinud 1957
Fama tänav

Fama tänav on tänav Narvas Kalevi linnaosas. 

Tänav algab Rahvavälja tänavast, ristub paremalt Fama põiguga ja lõpeb Puškini tänavaga ristudes. Tänava pikkus on umbes 305 m.

Täna sai nime 2008. aastal Narva Linnavalitsuse 30. aprilli korraldusega nr 536-k.

Oletatavasti sai tänav oma nime Fama bastioni järgi.

2016. aasta oktoobris muudeti Fama Keskuse ja kaupluse Maxima aadresse ning nüüd asub Fama Keskus aadressil Fama tänav 10 ja kauplus Maxima aadressil Fama tänav 9. Aadressil Fama tänav 4 ja Fama tänav 2 asuvad lasketiir ja lauatennisesaal.

Viited

Narva tänavad
Heikki Hortling

Heikki Hortling (10. märts 1951 – 10. aprill 2016) oli soome tööstusjuht.

Hortling sündis Iisalmis. Koolis käis ta Iisalmi lütseumis. 1981. aastal lõpetas ta Viini Ülikooli majandusteaduskonna ning asus tööle Olvisse.

Tema juhtimisel kasvas Olvi Kesk-Soome regionaalsest joogitootjast rahvusvaheliseks kontserniks, mille esimene välisinvesteering tehti 1996. aastal Eestisse.

Hortling oli kauaaegne A. Le Coqi ja Olvi nõukogu esimees, kes oli ka suurim börsiettevõtte Olvi Oyj eraisikust omanik ning õlle- ja joogitööstuse arendaja Soomes ja Balti riikides.

Välislingid
 OLVI PLC CHAIRMAN OF THE BOARD HEIKKI HORTLING DECEASED
 Järelehüüe Olvi Oyj kodulehel

Soome inimesed
Sündinud 1951
Surnud 2016
Ärijuhid
Pál Maléter

Pál Maléter (4. september 1917 Eperjes (tänapäeval Prešov, Slovakkia) – 16. juuni 1958 Budapest) oli Ungari sõjaväelane.

Gümnaasiumi lõpetamise järel õppis Pál Maléter kaks aastat Prahas Karli Ülikoolis meditsiini. 1938. aastal asus ta elama esmalt Košicesse ja seejärel Budapesti, kus ta jätkas meditsiiniõpinguid, kuid oli rahalistel põhjustel sunnitud need katkestama. Seejärel astus ta sõjaväeteenistusse ja suunati õppima Ludovica Akadeemiasse, mille lõpetamise järel saadeti ta Idarindele. Ta langes Punaarmee kätte vangi ja saadeti 1944. aastal Transilvaaniasse Saksa vägede vastu partisanivõitlust pidama. 1945. aasta jaanuaris juhatas ta brigaadi, mis kaitses Ungari Ajutist Valitsust. Ta jäi armeeteenistusse ja 1956. aastaks jõudis koloneli auastmeni. 28. oktoobril 1956 läks ta oma väeosaga ülestõusnute poole üle. 31. oktoobril 1956 määrati ta Imre Nagy valitsuses kaitseministri asetäitjaks ja 3. novembril 1956 kaitseministriks. Ühtlasi ülendati ta kindralmajoriks. 3. novembri kesköö paiku arreteerisid Nõukogude sõjaväelased nendega läbirääkimisi pidava Ungari delegatsioon eesotsas kaitseminister Pál Maléteriga. 4. novembril hommikul alustasid Nõukogude väed rünnakut Budapestile ja teistele Ungari linnadele.

15. juunil 1958 mõisteti Pál Maléter kohtuprotsessil surma. Kohtuotsus viidi järgmisel päeval täide.

Viited

Ungari sõjaväelased
Sündinud 1917
Surnud 1958
Nikolai Bassov

Nikolai Gennadijevitš Bassov (vene keeles Никола́й Генна́диевич Ба́сов; 14. detsember 1922 Usman (praegu Lipetski oblastis) – 1. juuli 2001 Moskva) oli vene füüsik. 1964. aastal anti talle, Aleksandr Prohhorovile ja Charles Hard Townesile Nobeli füüsikaauhind töö eest kvantelektroonika vallas.

Bassov sündis 1922. aastal Voroneži lähedal Usmanis praeguse Lipetski oblasti alal. Tema isa Gennadi Fedorovitš Basov oli Voroneži ülikooli professor, kes uuris metsavööndi mõju põhjaveele ja maapinna kuivamisele.

Pärast 1941. aastal keskkooli lõpetamist Voronežis suundus ta ajateenistusse Kuibõševi (nüüdne Samara) Sõjalis-Meditsiinilise Akadeemiasse. Kahe aasta pärast sai ta kutselt sõjaväearsti assistendiks. Teises maailmasõjas saadeti ta teenima 1. Ukraina rindele.

Pärast sõda kolis ta 1945. aastal Moskvasse ja asus füüsikat õppima Moskva füüsika-tehnika instituudis. Alates 1950. aastast õppis ta Lebedevi Füüsikainstituudis, kus ta koostas Mihhail Leontovitši ja Aleksandr Prohhorovi juhendamisel väitekirja. Samas instituudis juhtis kvantraadiofüüsika osakonda. Moskva füüsika-tehnika instituudis oli ta samal ajal tahkisefüüsika osakonna professor. Füüsika-tehnika instituudis sai ta 1953. aastal teaduste kandidaadi (kandidat nauk) kraadi ja Lebedevi Füüsikainstituudis 1956. aastal teaduste doktori (doktor nauk) kraadi. Lebedevi Füüsikainstituudis kaitstud doktoriväitekiri oli maseri teoreetiliseks ja eksperimentaalseks aluseks.

1954. aastal avaldas Bassov koos Aleksandr Prohhoroviga uurimuse, milles nad tõestasid koherentse mikrolainekiirguse generaatori võimalikkust. Vastava seadme, mida hakati nimetama maseriks, konstrueeris samal aastal USA-s neist sõltumatult Charles Hard Townesi töörühm. 1955. aastal esitas ta koos Prohhoroviga kolmenivoolise laseri tööpõhimõtte, mille põhjal loodi pidevalt töötav laser, ning 1959. aastal pooljuhtlaseri tööpõhimõtte. Bassov on andud olulise panuse lisaks optoelektroonikasse.

Bassov oli aastatel 1973–1988 Lebedevi Füüsikainstituudi juhataja. 1966. aastal sai ta NSV Liidu Teaduste Akadeemia liikmeks.

Viited 

Venemaa füüsikud
Nobeli füüsikaauhinna laureaadid
Novodevitšje kalmistule maetud
Sündinud 1922
Surnud 2001
Windows on the World

Windows on the World oli Maailma Kaubanduskeskuse Põhjatorni 106. ja 107. korrusel asunud restoran. Restoran avati 19. aprillil 1976 ja see võttis enda alla 4600 m². Windows on the Worldi eestvedaja oli Joe Baum. Windows on the World restoran pakkus samuti ka veini-kooli programmi, mida juhtis Kevin Zraly. 

Restoran hävis 2001. aastal koos Põhjatorniga 11. septembri terrorirünnakutes.

Restorani tegevus

Restorani peasöögisaalist avanes hea vaade Manhattanile. Restorani range nõue oli, et külastajad pidid kandma pintsakut. Mehed, kes saabusid ilma pintsakuta, suunati baari. Külastajad said laenutada pintsakut, et saada istuma peasöögisaali. 

Restorani köögid ja teenindusalad asusid 106. korrusel.

Windows on the World suleti 1993. aastal pärast pommiplahvatust maa-alustel parklakorrustel. Plahvatusel hukkus üks restoranitöötaja, kes oli parklas tellimusi kontrollimas. Restoran renoveeriti ja see taasavati 1996. aastal. Aastal 2000 - mis jäi restoranile viimaseks - oli restorani sissetulek 37 miljonit dollarit. See oli suurima sissetulekuga restoran USA-s.

Restorani viimane peakokk oli Michael Lomonaco.

11. septembri terrorirünnakud

Restoran hävis 2001. aastal 11. septembri terrorirünnakutes, kui Põhjatorn kokku varises. Kõik töötajad ja külastajad, kes lennuki torni sööstmisel restoranis viibisid, hukkusid, sest liftid purunesid ja trepikojad muutusid läbimatuks. Lõksu jäänud inimesed surid ilmselt vingumürgitusse või kui torn kokku varises.

Restoranis viibis lennuki majja sööstmise ajal 72 töötajat, kelle hulgas oli juhataja kohusetäitja Christine Anne Olender, ja 76 klienti. Restoranis tol päeval olnud vahetusest pääses eluga ainult peakokk Michael Lomonaco, kes oli rünnaku ajal maja fuajees, et lasta oma prillid ära parandada. Viimased tol päeval restoranist pääsenud külastajad lahkusid kell 8.44, ehk kaks minutit enne lennuki tornini jõudmist.

Pärast terrorirünnakuid

Pärast rünnakuid asutati hukkunud töötajate lähedaste toetuseks fond, mille asutajate hulgas olid rünnakust napilt eluga pääsenud peakokk Lomonaco ja restorani omanik David Emil.

Restoran plaaniti taasavada One World Trade Centeris, kuid rahapuudusel jäi see ära.

Restoranid
Manhattan
Ameerika Ühendriikide ettevõtted
Kola Beldõ

Kola Beldõ (Кола Бельды; kodanikunimi Nikolai Beldõ, Николай Иванович Бельды; 2. mai 1929 Muhha küla, Nanai rajoon, Kaug-Ida krai (tänapäeval Habarovski krai) – 21. detsember 1993 Habarovsk) oli nanai rahvusest Venemaa laulja.

Kola Beldõ oli pärit jahimees Ivan Beldõ perest. Ta kaotas varakult vanemad, elas üle närvivapustuse ja hakkas kogelema. Teise maailmasõja ajal 1943. aastal põgenes ta internaatkoolist, võltsis oma vanust ja astus Nõukogude Vaikse ookeani laevastiku koosseisu, kus teenis jungana, osaledes sõjategevuses Koreas. Juba laevastikus teenides osales ta isetegevuses ja esines Vaikse ookeani laevastiku laulu- ja tantsuansamblis. Ta lõpetas eksternina muusikakooli. Hiljem lõpetas ta Saraatovi Konservatooriumi. 

1953. aasta lõpul või 1954. aasta algul pöördus Beldõ tagasi Habarovskisse, kus asus tööle kohalikus filharmoonias. 1957. aastal sai Beldõ laiemalt tuntuks, kui ta tuli Moskva rahvusvahelise noorsoofestivali laureaadiks. Talle pööras tähelepanu ka kultuuriminister Jekaterina Furtseva ja ta kutsuti tööle Moskvasse. 1960. aastal tuli ta ülevenemaalise estraadiartistide konkursi laureaadiks. 

Suurima populaarsuse estraadilauljana saavutas Kola Beldõ 1972.–1973. aastal, 1973 pälvis ta teise koha Sopoti rahvusvahelisel laulufestivalil. Tal oli rida hitte, tuntuim neist "Увезу тебя я в тундру" ("Viin su tundrasse"). 1986. aastal anti Beldõle Vene NFSV teenelise kunstniku aunimetus. Ta oli ka Jakuudi ANSV teeneline kunstnik ja Burjaadi ANSV teeneline kunstnik.

Muusikakriitik Artjom Troitski sõnul Beldõ "tabas 1970. aastatel märki paari tundrasuunitlusega megahitiga ning teda peetakse Nõukogude lumeooperikitši täheks". Kola Beldõ laulis palju Kaug-Ida loodusest, väikerahvastest ja nende lihtsast igapäevaelust. Väidetavalt olevat just tema populaarsuse ajel levinud Nõukogude Liidus anekdoodid tšuktšidest kui lihtsameelsest põhjarahvast, kellele on võõras elu suurlinnades, eriti Moskvas.

Viited

Välislingid
 Kola Beldõ "Увезу тебя я в тундру", Youtube
 Kola Beldõ "Сказание о Солнце-бубне", Youtube
 Soviet vinyl gourmet: Кола Бельды "Белый остров" С60 27841 007
 Пластинка Кола Бельды "Белый остров"

Pop
Venemaa lauljad
Nõukogude Liidu lauljad
Sündinud 1929
Surnud 1993
Everton Luiz Guimarães Bilher

Everton Luiz Guimarães Bilher (sündinud 24. mail 1988 Porto Alegre) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib kaitsva poolkaitsja positsioonil Major League Socceri klubis Real Salt Lake.

Brasiilia jalgpallurid
Serie A mängijad
Sündinud 1988
Baseli rahu

1795. aasta Baseli rahu koosneb kolmest rahulepingust, mis puudutasid Prantsusmaad Prantsuse revolutsiooni ajal (esindas François Barthélemy).

 Esimene leping 5. aprillil Preisimaaga (esindaja Karl August von Hardenberg);
 Teine leping 22. juulil Hispaaniaga (esindaja Domingo de Iriarte), lõpetades Pürenee sõja; ja
 Kolmas leping 28. augustil Hessen-Kasseliga (esindaja Friedrich Sigismund Waitz von Eschen), lõpetades Prantsuse revolutsioonisõdade etapi Esimese koalitsiooni vastu.

Detailid 

Suure diplomaatilise kavalusega võimaldasid lepingud Prantsusmaal rahustada ja lõhestada oma Esimese koalitsiooni vaenlased üksteise järel. Pärast seda kerkis revolutsiooniline Prantsusmaa Euroopa suurvõimuks.

Esimene leping 5. aprillil 1795 Prantsusmaa ja Preisimaa vahel oli olnud arutlusel aastast 1794. Preisimaa taganes koalitsioonist, mis oli töötanud läheneva Poola jagamisega ja tõmbas vajadusel oma Austria ja Venemaa vastu joondatud väed tagasi. (Vaata ka Prantsuse revolutsioonisõjad ja Napoleoni sõjad.) Salaja tunnistas Preisimaa Prantsuse kontrolli Reini läänekalda üle, oodates loovutust Riigipäeva poolt. Prantsusmaa tagastas kõik sõja ajal vallutatud maad Reinist idas. 6. aprilli öösel allkirjastasid dokumendi Prantsusmaa ja Preisimaa esindajad François Barthélemy ja Karl August von Hardenberg. Nad ei olnud näost näkku, kumbki oli oma majutuses Rosshofis või Markgräflerhofis ja kuller vedas pabereid ringi. Lepe, mis loovutas Reini vasakkalda, oli salaartiklis, koos lubadusega, et see vabastab paremkalda, kui Reini vasakkallas katab lõpliku üldise rahu Prantsusmaal. Peter Ochs koostas lepingu ja oli finantsaruannete märkimisväärse osa vahendaja.

Preisimaa pidas Baseli rahu kokkuleppest kinni aastani 1806, kui ta ühines Neljanda koalitsiooniga.

Teise lepinguga 22. juulil loovutas Hispaania Hispaniola saare idaosa Prantsusmaale vastutasuks Gipuzkoa säilitamise eest. Prantslased tulid samuti öösel allkirjastama rahulepingut Prantsusmaa ja Hispaania vahel, milles Hispaaniat esindas Domingo de Iriarte, kes allkirjastas lepingu Ochsi häärberis, Holsteinerhofis.

Lepingud Preisimaa ja Hispaaniaga lõhkusid liidu Prantsusmaa vabariigi kahe peamise vastase vahel Esimesest koalitsioonist.

28. augustil 1795 koostati kolmas leping, rahu Prantsusmaa ja Hessen-Kasseli vahel, mille allkirjastas Friedrich Sigismund Waitz von Eschen. 

Oli ka kokkulepe vahetada Austria väed, kes langesid vangi Belgias.

Vaata ka 

 Esimese koalitsiooni sõda
 Tsisrhenaani vabariik
Prantsuse revolutsioon
José Manuel Soria

José Manuel Soria López (sündinud 5. jaanuaril 1958 Las Palmas de Gran Canarias on Hispaania poliitik (Rahvapartei). Ta oli 22. detsembrist 2011 kuni 15. aprillini 2016 Hispaania tööstus-, energeetika- ja turismiminister.

Ta sündis aastal 1958 Las Palmas de Gran Canarias puuviljakaupmehe perekonnas ning kasvas üles Kanaari saartel. Tal on majandusharidus.

Ta oli aastatel 1984–1989 oli ta mikromajanduse ja rahvusvahelise majanduse dotsent kõrgkoolis Centro de Estudios Comerciales de Madrid, töötades samaaegselt kaubandusministeeriumis. Aastatel 1989–2003 oli ta Las Palmas de Gran Canariase linnapea. Aastast 1999 oli ta juhtis ta Kanaari saarte Rahvaparteid. Aastatel 2003–2011 oli ta Kanaari saarte parlamendi liige, lisaks 2007–2010 Kanaari saarte asekuberner.

Aastal 2011 valiti ta Hispaania parlamendi liikmeks. 22. detsembril 2011 sai tast Hispaania tööstus-, energeetika- ja turismiminister (Mariano Rajoy valitsuses). 15. aprillil 2016 oli ta sunnitud seoses Panama dokumentide lekkega ministriametist tagasi astuma.

Isiklikku 
José Manuel Soria on abielus ning ta on kahe lapse isa.

Hispaania poliitikud
Sündinud 1958
Föderaalülikool

Föderaalülikool (vene keeles федеральный университет) on liik kõrgõppeasutusi (kõrvuti instituudi, akadeemia ja ülikooliga) Venemaal.

Venemaa Föderatsiooni Haridus- ja Teadusministeeriumi kontseptsiooni järgi on föderaalülikoolide moodustamise peamine eesmärk kõrgharidussüsteemi arendamine piirkondlike haridusstruktuuride optimeerimise läbi ning kõrgemate õppeasutuste sidemete tugevdamine föderaalringkondade majanduse ja sotsiaalsfääriga.

Esimene föderaalülikool Venemaal oli Siberi föderaalülikool, mis moodustati 2006. aastal Krasnojarski Riikliku Tehnikaülikooli, Krasnojarski Riikliku Arhitektuuri- ja Ehitusakadeemia ning Riikliku Värviliste Metallide ja Kulla Ülikooli liitmisel.

2006. aastal moodustati Doni-äärse Rostovi kolme kõrgkooli liitmisel Taganrogi Riikliku Raadiotehnikaülikooliga Lõuna föderaalülikool.

7. mail 2008 allkirjastas Venemaa Föderatsiooni President seadluse föderaalülikoolidest ("О федеральных университетах"), mille kohaselt kohustati Venemaa Föderatsiooni Valitsust kahe kuu jooksul välja töötama ja Riigiduumale esitama föderaalseaduse eelnõu, mis määrab kindlaks föderaalülikoolide moodustamise ja tegevuse korra.

24. veebruaril 2009 jõustus Venemaa Föderatsiooni seadus "Muutuste sisseviimisest Venemaa Föderatsiooni seadusandlikesse aktidesse föderaalülikoolide tegevuse küsimustes".

21. oktoobril 2009 allkirjastas Venemaa President seadluse föderaalülikoolide moodustamisest Loode, Volga, Uurali ja Kaug-Ida föderaalringkondades.

Aastatel 2010–2011 moodustati nimetatud föderaalringkondades neli föderaalülikooli: Põhja (Arktika) föderaalülikool Loode föderaalringkonnas, Kaasani (Volga) föderaalülikool Volga föderaalringkonnas, Uurali föderaalülikool Uurali föderaalringkonnas, Kaug-Ida föderaalülikool ja Kirde föderaalülikool Kaug-Ida föderaalringkonnas.

13. oktoobril 2010 allkirjastas Venemaa President seadluse Immanuel Kanti nimelise Balti föderaalülikooli moodustamisest. 30. detsembril 2010 moodustati nimetatud kõrgkool Loode föderaalringkonnas Immanuel Kanti nimelise Venemaa Riikliku Ülikooli baasil.

18. juulil 2011 allkirjastati Venemaa Föderatsiooni Presidendi seadlus Põhja-Kaukaasia föderaalülikooli moodustamisest Põhja-Kaukaasia föderaalringkonnas. Põhja-Kaukaasia föderaalülikool moodustati Stavropoli kolme kõrgkooli baasil 2012. aastal.

2014. aastal arutati aktiivselt V. I. Vernadski nimelise Krimmi föderaalülikooli moodustamise ideed. Eeldati, et ülikool alustab tööd 2015. aastal. Hiljem lükati tähtaegu edasi.

Viited

Venemaa koolid
Kaardumus

Puidu kaardumus on kõrvalekalle, mis tekib tasase puidu ebaühtlasel kuivamisel ja pingete vabanemisel. Kaardumus võib ilmneda ka siis, kui puitu peetakse "kuivaks" (puit võib kuluda ning vabastada niiskust lõputult), kui see imab niiskust ebaühtlaselt või eriti kui sellel lastakse liiga aeglaselt või liiga kiiresti tagasi minna tema kuiva tasakaalu olekusse. Puidu kooldumises mängib rolli mitu tegurit: puuliik, õhk, päikesevalgus, ebaühtlane viimistlus, temperatuur – isegi saagimishooaja ja kuu gravitatsioonjõuga on mõnes kultuuris arvestatud (näiteks viiuli tegemisel).

Puidu kaardumuse tüübid:
 pikikaardumus
 serva pikikaardumus
 kõmmeldumus
 keerdumus

Puidu kaardumus läheb USA puidutööstusele maksma miljoneid dollareid aastas. Saetööstusest väljuvad sirged lauad võivad olla poodi jõudes kaardunud. See kerge arusaamatu protsess on võetud lõpuks suurema vaatluse alla. Kuigi puidu kaardumust on õpitud aastaid, pole liimpuidu töötlemiseks mõeldud kaardumuse kontrollimise mudelit uuendatud umbes 40 aastat.

Teadur Texas A&M ülikoolist, Dr. Zhiyong Cai, on uurinud puidu kaardumist, ja tegeles 2003. aastal arvuti tarkvaraga, mis aitaks ettevõtetel teha muutusi tootmisportsessides, et puit ei saabuks saeveskist või tehasest sihtkohta kaardunult.

Viited
Połonina Caryńska

Połonina Caryńska on Poola kaguosas Bieszczadys kulgev, Prowczy ja Wołosate oruga eraldatud ja nelja tipuga Karpaatide mäemassiiv. Selle pikkus on 5 kilomeetrit ja kõrgeim tipp on Kruhly Wierch, 1297 meetrit. Ülejäänud on kõrgusega 1245, 1239 ja 1148 m üle merepinna. Połonina Caryńskast põhja poole jääb Magura Stuposiańska mäetipp kõrgusega 1016 meetrit.

Połonina Caryńska on osa UNESCO maailmapärandi nimistusse kuuluvast Bieszczady mäestikust.

Połonina Caryńska kuulub Bieszczady rahvusparki.

Asukoht
Połonina Caryńska asub Podkarpacie vojevoodkonnas Poolas. Selle idapoolseim ots jääb Ustrzyki Górne külast kahetunnise ja Brzegi Górne külast 30-minutise kõnnitee kaugusele.

Lähimad linnad: Kraków – umbes 275 km, Slovakkia Košice – umbes 195 km ning Ukraina linnad Kaluš – umbes 250 km ja Lviv – umbes 200 km kaugusel.

Iseloomustus
Połonina Caryńska on külm ja tuuline mäemassiiv, mis paikneb keset Bieszczady ning selle maalilisi mäeharju Bukowe Berdo (1311 m), Tarnica (1346 m), Wielka Rawka (1304 m) ja Połonina Wetlińska (1255 m). Oma reljeefitüübilt Połonina Caryńska meenutab karjamaad ja Alpi aasu liigendatud madalatest mergli- ehk savika lubjakivi või lubjakivi-, kilda- ja liivakiviküngastest ning -ahelikest ümardunud kividest settekivimiga. Siin mägisemaid maastikuvorme võimaldavad ületada talvel suusarajad ja suvel rohumaad mööda suhteliselt lühikest mäeharja.
Sarnaselt Połoniny Wetlińskaga on selle edelanõlvadel on lühike ja järsk laskumine orgu ning kirdes laugem vorm, kus seljandiku servi eraldamas orud väikeste ojadega. Maastikule on iseloomulikud suhteliste kõrguste märkimisväärsed erinevused ning tõusud vahelduvad triviaalselt õrnadest kohati katastroofiliselt järskudeni.

Połonina Caryńska nimega seotud kohti on selle vahetus läheduses mitu: põhjapoolsel nõlval asus varem Caryńskie küla, praeguseni säilinud püha Jani kivist kabeli varemetega, kalmistu ja 3 elanikuga. Sealsetel nõlvadel voolab külla Caryńczyki oja ning veidi läände jääb Caryńska mägi (928 m).

Mäemassiivi niitusid on nimetatud Bieszczady mäestiku karjamaadeks, kus karjatati loomi sõdadevahelistel perioodidel. Taimeliikidest kasvab seal harilik mustikas ja pöökmets, on leidunud haruldasemaid õitsvaid liike soomukaliste sugukonnast (Orobanche alba ja Tozzia alpina) ning samuti lõikheinalisi ja tulikalisi.

Galerii

Viited

Välislingid

Poola geograafia
Poola mäed
Loomade märgistamine

Loomade märgistamine on protseduur kindla isendi tuvastamiseks ja jälgimiseks. Seda võidakse teha eri eesmärkidel: omaniku õiguse tuvastamiseks, bioohutuse kontrollimiseks ja jälgimiseks uurimuslikel või põllumajanduslikel eesmärkidel.

Ajalugu 
Hammurabi seadustest võib lugeda, et loomade individuaalset identifitseerimist kehamärgistuste abil on praktiseeritud üle 3800 aasta. Esimesed ametlikud identifitseerimissüsteemide dokumendid pärinevad 18. sajandist. Näiteks Uruguays on säilinud sellest ajast kuummärgistamise (nahale põletamise) register.

Meetodid

Linnud 
 Jalarõngas (rõngastamine)
 Tiivasilt
 Mikrokiibist implantaat (papagoid)
 Telemeeter ehk kaugusmõõdik (pistrikulised)

Lambad 
 Külmutamisega märgistamine
 Kuuma rauaga märgistamine
 Kaelarihm
 Kõrvamärgistus
 Kõrvasilt (mitteelektrooniline)
 Kõrvasilt (elektrooniline)
 Poolpüsiv värv

Sead 
 Kaelarihm (elektrooniline ja mitte elektrooniline) 
 Kõrvamärgistus 
 Kõrvasilt 
 Kõrvasilt (Elektrooniline) 
 Poolpüsiv värv 
 Tätoveering

Hobused 
 Kaelarihm (mitteelektriline) 
 Kuuma rauaga märgistamine 
 Külmutamisega märgistamine 
 Mikrokiip 
 Huuletätoveering

Kariloomad 
 Jalavõru 
 Külmutamisega märgistamine 
 Kuuma rauaga märgistamine 
 Kaelarihm (elektrooniline ja mitteelektrooniline) 
 Kõrvamärgistus 
 Kõrvasilt 
 Kõrvasilt (elektrooniline) 
 Vatsatablett (elektrooniline) 
 Lehmakell

Koerad 
 Kaelarihm
 Mikrokiip
 Tätoveering

Laborihiired 
 Kõrvamärgistused 
 Kõrvasildid (niklist, vasest või skaneeritavad QR-koodid) 
 Mikrokiip
 Juuksevärv
 Varvaste kärpimine
 Manuaalsed tätoveeringud (sabale, jalapatjadele või kõrvadele) 
 Automaatsed sabatätoveeringud

Kalad 
 Mikrokiip
 Uime kärpimine 
 Kodeeritud traat (süstitakse ninna või põske)
 Passiivne integreeritud transponder
 Akustiline märgis

Mereimetajad 
 Transponderid
 Liimitavad märgised

Selgrootud 
 Liimitavad märgised
 Poolpüsiv värv

Viited

Etoloogia
Kirjamo

Kirjamo (vene keeles Кирья́мо) on küla Kosemkina kihelkonnas Ingeris, praeguse Venemaa haldusjaotuse järgi Leningradi oblasti Kingissepa rajoonis Lauga-Jõesuu vallas.

Ajalugu
Küla on esmakordselt mainitud Novgorodi ürikutes 1571. aastal  Zahhonje Kirjanovo nime all ja aastatel 1618–1623 Rootsi alana kui Keriama by.

1899. aastal oli külas 224 elanikku, 1928. aastal aga juba 311 elanikku. Edaspidi on elanike arv kogu aeg vähenenud.

Esimese maailmasõja ajal 1916. aastal ehitati Kirjamosse Kroonlinna kindluse Narva Suurtükiväepositsiooni patarei nr 4 ja patarei nr 5.

Kirjeldus
Küla asub Narva lahe idakaldal. 2010. aastal oli külas ametlikult 10 elanikku.

Ingeri külad
Leningradi oblasti külad
Madis-Juhani talu kalmistu

Madis-Juhani talu kalmistu on kalmistu Järva-Jaani kihelkonnas Järvamaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Kagavere külas Järva vallas Järva maakonnas.

Kalmistu rajati Madis-Juhani nr 36 talu maadele (tänapäeval Korni talu maadel), selle omanik oli perekond Mathiesen. Taluperemees Hans Mathiesen (1891–1943) kavandas vähemalt juba kevadel 1932 kalmistu asutamist, kuid see taotlus kinnitati alles 1934. aastal. 

Tähelepandav on, et linnulennult umbes 1,9 km kaugusel läänes asub Kensa talu kalmistu. Ka kihelkonnakalmistud Järva-Jaanis on umbes 3–4 km kaugusel. Seega pole siin erakalmistu rajamises arvatav põhjus mitte kaugus kihelkonnakalmistust, vaid isikutevahelised vastuolud ja omavaheline rivaliteet.

Kalmistule maetutest ei ole kindlaid teateid. Võimalik, et hoolimata rajatud kalmistust polegi teadmata põhjustel sinna kedagi maetud.

Kirjeldus
Kalmistu paikneb talu südamest umbes 200 m kaugusel idas, Valasti–Järva-Jaani tee äärest umbes 5 m kaugusel lõunas. Arvatavasti kavandati teed ääristama lühike puiestee. Kalmistu on trapetsikujuline (küljepikkusega umbes 17 ja 25–30 m), selle pindala on umbes 0,05 ha.

Rajamise aegu oli sellel maa-alal põõsastega karjamaa. Tänapäeval on alal lageraiejärgne võsastik.

Viited

Kirjandus
Tiina Tuulik. "Oma kodu, oma maa sümbolid — talukalmistud Eestis". // Tuna, 3/2018. Lk 44–45

Järva-Jaani kihelkonna kalmistud
Järva vald
Järva maakonna kalmistud
Eesti talukalmistud
Lielais Liepukalns

Lielais Liepukalns ('suur pärnamägi') on Latgale kõrgustiku ja ühtlasi Latgale piirkonna kõrgeim küngas, kõrguselt kolmas tipp Lätis.

Künka absoluutne kõrgus on 289,8 meetrit ja suhteline kõrgus 86 meetrit. 

Küngas asub Rāzna rahvuspargis, Rēzekne piirkonna Kaunata vallas.

2011. aastal rajati künka tippu 34 meetri kõrgune puidust vaatetorn.

Läti künkad
Rēzekne piirkond
Latgale
Sirdskalns

Sirdskalns on küngas Lätis Vidzeme kõrgustikul. Künka kõrgus on 296,8 meetrit. Sirdskalns on Läti kõrguselt teine tipp. See jääb Madona piirkonda Bērzaune valda ja Gaiziņkalnsi loodusparki.

Läti künkad
Vidzeme
Abriena mägi

Abriena mägi on küngas Lätis Vidzeme kõrgustikul. See jääb Madona piirkonda ja Bērzaune valda. Künka kõrgus on 287,3 meetrit. Abriena mägi on Läti kõrguselt neljas tipp (ja Vidzeme kõrgustiku kolmas tipp).

Küngas asub 1,6 kilomeetri kaugusel Gaiziņkalnsist Madona piirkonnas ja jääb Gaiziņkalnsi loodusparki.

Läti künkad
Madona piirkond
Valentin Ceaușescu

Valentin Ceaușescu (sündinud 17. veebruaril 1948 Bukarestis) on rumeenia füüsik, Nicolae Ceaușescu ja Elena Ceaușescu poeg.

Valentin Ceaușescu õppis füüsikat esialgu Bukaresti Ülikoolis ja seejärel Imperial College Londonis. 1970. aastal pöördus ta Rumeeniasse tagasi ja asus tööle Rumeenia Teaduste Akadeemia Aatomifüüsika Instituuti, kus töötab tänaseni. 

Valentin Ceaușescu ei olnud poliitikast huvitatud, kuid Rumeenia Kommunistliku Partei 13. Kongressil valiti ta Keskkomitee liikmekandidaadiks, kuna Nicolae Ceaușescu tahtis olulistele kohtadele paigutada oma lähikondseid.

Rumeenia revolutsiooni ajal vangistati Valentin Ceaușescu 25. detsembril 1989. Ta vabastati vangistusest 1990. aasta augustis.

Viited

Rumeenia teadlased
Füüsikud
Sündinud 1948
Neum

Neum on linn Bosnia ja Hertsegoviina lõunaosas Hertsegoviina-Neretva kantonis, Neumi valla keskus.

Neum on Bosnia ja Hertsegoviina ainuke Aadria mere äärne linn riigi 20 km pikkusel rannikul.

Neumi ala kuulus varem Ragusa (Dubrovniki) vabariigile, millel olid head suhted Osmanite riigiga, kuid oli pidevalt vaenujalal Veneetsia vabariigiga. Kui 1699. aastal Morea sõja käigus vallutas Veneetsia osa Ragusa sisemaaalast ja lähenes Ragusale, loovutas Ragusa Karlowitzi rahuga Neumi Osmanite riigile, et Veneetsia ei saaks neid maismaa kaudu rünnata. 1815. aastal proovis Austria keisririik, olles toona annekteerinud Veneetsia ja Ragusa, Neumi tagasi osta, kuid edutult. Siis kuulutas Austria Neumile blokaadi ja saatis sadamat tõkestama oma sõjalaeva kuni Berliini kongressini, mille otsusega Bosnia ja Hertsegoviina anti Austria-Ungarile.

Peale Jugoslaavia lagunemist jäi Neum Bosnia ja Hertsegoviinale, lõigates nii Dubrovniku ala ära muust Horvaatiast. Seoses Horvaatia liitumisega Euroopa Liiduga 2013. aastal sai sellest Euroopa Liidu välispiir. Muust Horvaatiast Dubrovnikusse sõites maismaa kaudu tuli seega Neum läbida, mis tähendas dokumendikontrolli nii linna Neumi sisse sõites kui ka Neumist lahkudes, mis turismi kõrghooajal võis tähendada pikki ummikuid. Sellest ülesaamiseks ehitas Horvaatia Peljesaci silla, mis avati 26. juulil 2022 ja ei läbi Bosnia ja Hertsegoviinat.

Bosnia valitsus on plaaninud Neumist teha kaubasadama, minnes nii vastuollu kohalike soovide kui ka rahvusvaheliste lepetega ökoloogiliselt tähtsa ja kaitstud Mali Stoni lahe suhtes, mille alla Neumi laht kuulub. Plaanitud on ehitada meresadam, raudtee ja kiirtee, mistõttu ehitas ka Horvaatia silla selliselt, et seda saavad läbida ka laevad, mis oma mõõtmetega ei saagi Neumi lahte siseneda. Samas on täna Bosnia ja Hertsegoviina jaoks tähtsaim sadam hoopis Horvaatia Ploče, millel on Bosnia ja Hertsegoviinaga raudteeühendus.

Välislingid 

Koduleht

Bosnia ja Hertsegoviina linnad
Eduard Hill

Eduard Hill (vene Эдуард Анатольевич Хиль; 4. september 1934 Smolensk – 4. juuni 2012 Peterburi) oli vene estraadilaulja.

Eduard Hilli isa oli mehaanik ja ema raamatupidaja. Tema lapsepõlv kujunes raskeks. Vanemad lahutasid ja sõja ajal evakueeriti Hill lasteaiaga tagalasse. Oma ema kohtas ta uuesti alles 1943. aasta lõpus. 

1949. aastal asus Eduard Hill õppima Leningradis polügraafiatehnikumis, mille lõpetamise järel töötas ta trükikojas. 1955. aastal alustas ta õpinguid Leningradi Konservatooriumis, mille lõpetas 1960. aastal. 

Alates 1955. aastast oli Eduard Hill Lenkontserdi solist. Esialgu esitas ta põhiliselt rahvalaule ja romansse. Konservatooriumi lõpetamise järel jätkas Hill esinemist konservatooriumi ooperistuudio lavastuses ning andis klassikalise ja kammerlaulu kontserte. Estraadimuusikaga hakkas ta tegelema alates 1962. aastast. Ta saavutas lauljana edu ka välismaal toimunud konkurssidel.

2010. aastal saavutas Internetis laiadase kuulsuse Eduard Hilli 1976. aastal esitatud vokaliis (sõnadeta laul) "Я очень рад, ведь я, наконец, возвращаюсь домой" ("Ma olen väga rõõmus, et ma lõpuks koju jõuan"). Laul sai tuntuks nime all "Trololo" ja Hill ise kui "Trololo-mees".

Tunnustus
 Vene NFSV teeneline kunstnik (1968)
 Tööpunalipu orden (1971)
 Vene NFSV rahvakunstnik (1974)
 Leninliku Komsomoli preemia (1976) 
 Rahvaste Sõpruse orden (1981)
 ordeni Teenete eest Isamaa ees 4. järk (2009)

Viited

Venemaa lauljad
Nõukogude Liidu lauljad
Sündinud 1934
Surnud 2012
Markus Meckel

Markus Meckel (sündinud 18. augustil 1952 Münchebergis) on Saksamaa poliitik ja teoloog.

Markus Meckel on sündinud aastal 1952 Brandenburgi liidumaal Münchebergis luterliku pastori perekonnas. 1969. aastal sunniti ta poliitilistel põhjustel keskkoolist lahkuma ja 1969–1971 õppis ta kiriklikus seminaris. 1971–1978 õppis ta Naumburgis ja Berliinis teoloogiat. 1970. aastate lõpust oli ta seotud opositsiooniliste ringkondadega. 1978–1980 töötas ta majahoidjana. 1980–1982 oli ta Vipperowis vikaar ja 1982–1988 kirikuõpetaja. 1988–1990 oli ta kiriku oikumeenilisel tööl Niederdodelebenis. 1989. aastal oli Markus Meckel üks Saksa DV Sotsiaaldemokraatliku Partei asutajatest ja valiti partei eestseisusse. 1990. aasta veebruaris sai ta Saksa DV Sotsiaaldemokraatliku Partei aseesimeheks. 1990. aasta märtsist kuni oktoobrini oli ta Saksa DV Rahvakoja (parlamendi) liige.

1990. aasta 12. aprillist kuni 20. augustini oli Markus Meckel Saksa DV välisminister.

Alates 1990. aastast on Markus Meckel Saksamaa Liidupäeva liige. 12. oktoobrist 2013 kuni 22. septembrini 2016 oli ta Saksa Sõjahaudade Hoolde Rahvaliidu president.,

Tunnustused
2004 Maarjamaa Risti II klassi teenetemärk

Viited

Saksamaa poliitikud
Saksa DV välisministrid
Saksamaa vaimulikud
Maarjamaa Risti II klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1952
Andrus Vaht

Andrus Vaht (26. jaanuar 1951 Tallinn – 21. aprill 2016) oli eesti löökpillimängija ja muusikapedagoog.

Ta alustas 1959. aastal viiuliõpinguid Tallinna Lastemuusikakoolis (õpetaja Erich Loit). Aastatel 1969–1971 õppis ta löökpille Tallinna Muusikakoolis ja lõpetas aastal 1976 Tallinna Riikliku Konservatooriumi löökpillide erialal (Matti Reimanni ja Kalju Terasmaa klassis).

Ta mängis aastatel 1970–1980 Estonia orkestris ja 1980–1989 ERSO-s, ühtlasi oli ta aastatel 1976–1989 Tallinna Muusikakoolis löökpilliõpetaja.

Ta oli ansambli Ruja üks asutajatest (1971) ning selle esimene kauaaegne trummar (kuni 1980). Löökriistu mängis ka ansamblites In Spe ja Kaseke. 

Lembit Saarsalu kvartetiga käidi džässifestivalidel Ungaris, Bulgaarias, Belgias ja Saksamaa Liitvabariigis ning Tartu levimuusikapäevadel, kus Vaht pälvis kahel korral (1980 ja 1981) parima löökpillimängija tiitli. Samuti on ta mänginud Helmut Aniko ansamblis, Tõnu Naissoo kvartetis ning Arvo Pilliroo septetis, viimasega esineti 1986. aastal Thbilisi džässifestivalil, kus Vaht valiti taas parimaks löökpillimängijaks. 

Andrus Vahu osalusel on valminud palju ERRi arhiivis olevaid salvestisi ning eri koosseisudega on välja antud arvukalt heliplaate, oluline oli tema panus filmimuusika lindistustel (“Nukitsamees”, “Karoliine hõbelõng”, mitmed multifilmid jpm). 

1990. aastast elas ta Rootsis, kus alates 1996. aastast surmani tegutses muusikapedagoogina Linköpingis. 

Eesti löökpillimängijad
Eesti muusikapedagoogid
Eestlased Rootsis
Sündinud 1951
Surnud 2016
Johannes Dieckmann

Johannes Dieckmann (19. jaanuar 1893 Fischerhude – 22. veebruar 1969 Ida-Berliin) oli Saksa poliitik ja Saksa DV riigitegelane.

Johannes Dieckmann oli pärit pastori perekonnast. Ta õppis Berliini Humboldti Ülikoolis, Gießeni ülikoolis ja Göttingeni ülikoolis majandust ja filosoofiat. Mobiliseeritud reservohvitserina võttis ta osa Esimesest maailmasõjast. 1918. aastal astus ta Saksa Rahvaparteisse. Ta oli Saksa Rahvaparteis erinevates ametites ja kuulus ka Gustav Stresemanni lähimate kaastööliste hulka. 1929–1933 oli ta Saksimaa Maapäeva liige. Ta kuulus partei vasakpoolsesse tiiba. Natsionaalsotsialistide võimuloleku ajal töötas Johannes Dieckmann erinevates ettevõtetes ärijuhina. 1939. aasta augustis mobiliseeriti ta Wehrmachti, kuid 1941. aasta jaanuaris arvati reservi ja vabastati teenistusest.

Teise maailmasõja järel kuulus Johannes Dieckmann 1945. aastal Saksamaa Liberaaldemokraatliku Partei asutajate hulka. Aastatel 1946–1950 oli ta Saksimaa Maapäeva liige. Alates 1948. aastast oli ta Saksimaa justiitsminister ja peaministri asetäitja. 1949–1969 oli ta Saksamaa Liberaaldemokraatliku Partei aseesimees. Alates 1960. aastast kuni oma surmani 1969. aastal oli ta üks Saksa DV Riiginõukogu aseesimeestest.

7. oktoobrist 1949 kuni 22. veebruarini 1969 oli ta Saksa DV Rahvakoja (parlamendi) president.

1947. aastal oli Johannes Dieckmann üks Saksa-Nõukogude Sõprusühingu asutajatest ja 1963–1968 selle president.

Isiklikku
Kirjanik Friedrich Dieckmann (sünd. 1937) on Johannes Dieckmanni poeg.

Viited

Saksamaa poliitikud
Saksa DV Riiginõukogu liikmed
Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei poliitikud
Sündinud 1893
Surnud 1969
Grenoble École de Management

Grenoble École de Management, ka Grenoble'i Ärikool, (GEM) on Pariisis ja Grenoble'is asuvate kampustega ärinduse alal kõrgharidust pakkuv Prantsuse õppeasutus. See asutati 1984. aastal.

Financial Timesi edetabelis platseerus GEM 2015. aastal Euroopa ärikõrgkoolide seas 20. kohale. Selle MBA-programm on maailmas 94. kohal.

Õppekavadel on kolm rahvusvahelist akrediteeringut: AMBA, EQUIS ja AACSB. Kooli vilistlaste seas on tuntud ärimehed ja poliitikud.

Viited

Välislingid
 Ametlik koduleht

Kõrgkoolid
Grenoble
Prantsusmaa koolid
Narva Kalev-Fama staadion

Kalevi Fama staadion on jalgpallistaadion Narvas,  JK Narva Transi kodustaadion.

Staadioni aadress on Hariduse tänav 22.

Staadion ehitati pärast Teist maailmasõda 1965. aastal. Enne sõda oli samas kohas olnud Rahva väli, mis kandis 20. sajandi algul nime Sõjawäli.

Staadion renoveeriti ja avati taas 12. oktoobril 2013. Oma uue nime sai ta läheduses asunud Fama bastioni järgi.

Viited

Välislingid
Narva Kalev-Fama staadion jalgpall.ee

Eesti jalgpallistaadionid
Eesti staadionid
Narva ehitised‎
Narva sport
Ernst Goldenbaum

Ernst Goldenbaum (15. detsember 1898 Parchim, Mecklenburg – 13. märts 1990 Ida-Berliin) oli Saksa DV riigitegelane.

Ernst Goldenbaum oli pärit töölisperekonnast. Rahvakooli lõpetamise järel töötas ta aastatel 1913–1917 põllutöölisena ja õppis põllumajandust. 1917–1918 võttis Goldenbaum mobiliseerituna osa Esimesest maailmasõjast. 1918. aastal võttis ta Schwerinis osa Novembrirevolutsioonist. 1919–1927 oli ta tööstustööline. 1919. aastal astus Ernst Goldenbaum Saksamaa Sõltumatusse Sotsiaaldemokraatlikku Parteisse, 1920. aastal läks ta üle Saksamaa Kommunistlikku Parteisse. Alates 1921. aastast kuulus ta Saksamaa Kommunistlikku Partei Mecklenburgi piirkonna juhatusse. 1924–1926 ja 1929–1932 oli Ernst Goldenbaum Mecklenburg-Schwerini Maapäeva liige. 1927–1932 oli ta kommunistliku ajalehe Volkswacht toimetaja. Pärast natsionaalsotsialistide võimuletulekut vahistati Ernst Goldenbaum 1933. aastal ja vabastati vahi alt 1934. aastal. Seejärel töötas ta Parchimis talupidajana. 1944. aastal vahistati ta uuesti ja teda hoiti kinni koonduslaagrites. 3. mail 1945 oli ta vange vedanud laeva "Cap Arcona" pardal, mille Briti lennuväe rünnak uputas. Goldenbaum kuulus väheste ellujäänute hulka. 1945. aasta mais sai ta Parchimi linnapeaks. 1945–1946 kuulus ta Mecklenburgi maareformi komisjoni ja oli 1946–1949 Mecklenburg-Vorpommerni põllumajandusministeerimi osakonnajuhataja. 1946. aastal astus ta Saksamaa Sotsialistlikku Ühtsusparteisse. 1948. aastal kuulus ta Saksamaa Demokraatliku Talurahvapartei asutajate hulka ja oli 1948. aasta juunist kuni 1982. aasta maini partei esimees. 1949–1950 oli Goldenbaum Saksa DV põllu- ja metsamajandusminister. 1949. aastast kuni surmani 1990. aastal oli ta Rahvakoja (parlamendi) liige. 1976. aasta oktoobrist kuni 1982. aasta juulini oli ta üks Saksa DV Riiginõukogu esimehe asetäitjatest.

Viited

Saksamaa poliitikud
Saksa DV ministrid
Saksa DV Rahvakoja liikmed
Saksamaa Demokraatliku Talurahvapartei poliitikud
Mecklenburgi inimesed
Karl Marxi ordeni kavalerid
Sündinud 1898
Surnud 1990
Friedrich Fromm

Friedrich Fromm (8. august 1888 Charlottenburg, Berliin – 12. märts 1945 Brandenburg-Gördeni vangla) oli Saksamaa sõjaväelane, kes osales 20. juuli vandenõu mahasurumises.

Fromm osales Esimeses maailmasõjas. 1939. aastal sai temast Wehrmachti reservvägede (Ersatzheer) juhataja.

Kuigi Fromm oli 1944. aastal teadlik, et osad tema alluvad – kõige tuntuim nendest tema staabiülem, kolonel Claus von Stauffenberg, plaanisid Hitleri atentaati, ei teavitanud ta sellest ametivõime, ning nõustus plaanis osalema, kui pärast vandenõu õnnestumist saab ta uues valitsuses kõrge koha. Siiski ei osalenud ta vandenõus otseselt. Pärast 15. juulil toimunud atentaadi katkestamist keeldus Fromm vandenõus osalemast.

20. juulil tuli aga teade, et Hitler ja paljud Wehrmachti kindralstaabi liikmed väidetavalt hukkusid Saksa sõjaväe idarinde peakorteris Wolfsschanzes toimunud plahvatuses. Fromm sai kohe aru, et selle taga on Stauffenberg ja teised kaasvandenõulased. Kui vandenõulased jõudsid Berliini ning Fromm läks neid vahistama, võeti ta ruttu vangi ning suleti Bendlerblockis vangikongi. Pärast mässu ebaõnnestumist leiti ja vabastati ta Ersatzheeri vägede poolt.

Et katta kinni väiteid, nagu ta oleks vandenõus osalenud, käskis Fromm vandenõulased – kolonel Claus von Stauffenbergi, leitnant Werner von Haefteni, kindral Friedrich Olbrichti, ja kolonel Albrecht Mertz von Quirnheimi – viivitamatult hukata, erinevalt Hitleri käsust vandenõulased elusalt kinni võtta. Mahalaskmised viidi täide selsamal ööl kell 1.

Pärast vandenõulaste hukkamist läks Fromm tagasi oma staapi, kus olid mitmed tippnatsid – ka Joseph Goebbels. Seal üritas ta mässu mahasurumist enda nimele kirjutada.

Juba järgmise päeva hommikul aga Fromm vahistati ning viidi vanglasse kohut ootama. 14. septembril 1944 vabastati ta sõjaväeteenistusest. Nüüd juba tsiviilelanikuna, mõistis Rahvakohus Frommi 7. märtsil 1945 surma. Kuna tema seotust vandenõuga ei suudetud tõestada, mõisteti ta surma arguse eest vaenlase ees. Hukkamine viidi täide 12. märtsil 1945 Brandenburg-Gördeni vanglas mahalaskmise läbi.

Saksamaa sõjaväelased
Preisi sõjaväelased
Sündinud 1888
Surnud 1945
Paju tänav (Narva)

Paju tänav on tänav Narvas Pähklimäe linnaosas Rakvere tänavast põhja pool ja Daumani tänavast lõuna pool. Algab Puškini tänavast, kulgeb lääne pool ja lõpeb kvartalisisese teega ristudes. Tänav on umbes 165 m pikk.

Enne teist maailmasõda oli see asustamata ala. Pärast sõda tekkis samasse kohta 2. Rakvere tänav. 24. juunil 1958 nimetati Narva linna RSN TK otsusega nr 184 Puškini tänavast lääne pool asuv 2. Rakvere tänavümber Paju tänavaks oletatavasti seal kasvavate paljude pajude järgi.

Viited

Narva tänavad
Željko Šturanović

Željko Šturanović (serbia kirillitsas Жељко Штурановић; 31. jaanuar 1960 Nikšić – 30. juuni 2014 Pariis) oli Montenegro poliitik. Ta oli aastatel 2006–2008 Montenegro peaminister.

Ta lõpetas aastal 1983 Montenegro Ülikooli õigusteaduskonna. Pärast ülikooli lõpetamist töötas ta ühes Montenegro raadiojaamas justiitsteenistuse juhina. Aastal 1993 valiti ta Montenegro Sotsialistide Demokraatliku Partei nimekirjas Serbia ja Montenegro parlamenti. Ta on juhtinud Serbia ja Montenegro parlamendis oma erakonna fraktsiooni. Aastal 2001 sai tast Montenegro justiitsminister. Pärast Milo Đukanovići tagasiastumist sai tast 10. novembril 2006 Montenegro peaminister; parlamendis anti tema peaministriks saamise poolt 42 häält, vastuhääli oli 28. Tema peaministriks oleku ajal allkirjastas ta lepingu alustada stabiliseerimis- ja assotsieerimisprotsessi Euroopa Liiduga.

Ta astus 31. jaanuaril 2008. aastal tervislikel põhjustel (kuna tema kopsust leiti kasvaja) ametist tagasi; 29. veebruaril 2008 kinnitas Montenegro parlament (skupština). Željko Šturanović suri 30. juunil 2014 Pariisis 54-aastaselt.

Isiklikku 
Željko Šturanović oli abielus ning ta oli kahe lapse isa.

Montenegro peaministrid
Sündinud 1960
Surnud 2014
Narva Pähklimäe Gümnaasium

Narva Pähklimäe Gümnaasium on gümnaasium Narva põhjaosas Pähklimäe linnaosas aadressil Pähklimäe tänav 3.

Kooli ajalugu algab 1. septembrist 1973 Narva 11. Keskkooli nime all. 1973. aastal oli koolis 1300 õpilast.

Alates 1994. aastast on kooli nimi Narva Pähklimäe Gümnaasium.

Kooli õppekeel on vene keel, gümnaasiumiastmes eesti keel.

Aastatel 2005–2015 ümbritses kooli territooriumi Gümnaasiumi tänav, mis oletatavasti sai oma nime Pähklimäe Gümnaasiumi järgi.

Kooli direktorid
1973–1974 – Anita Abrossimova (Rozental)
1974–1975 – Anatoli Ustinov
1975–1976 – Grigori Livšits
1976–1984 – Mihhail Mihhaltšenko
1984–1986 – Juri Pissarenko
1987–2016 – Tatjana Zarutskihh
2016–2018 – Olga Elsknin, direktori kohusetäitja
2018 – Vjatšeslav Konovalov

Viited

Välislingid
Kooli koduleht

Narva koolid
Arheoloogia mõisteid

Siin on loetletud arheoloogia mõisteid

A
aardeleid
aare
Abaševo kultuur
Abbeville'i kultuur
absoluutne vanus
Acheuli kultuur
Ahrensburgi kultuur
allveearheoloogia
Andronovo kultuur
"Ardu mees"
arheoloogiline leid 
arheoloogiamälestis
arheoloogilised väljakaevamised
artefakt
asbestkeraamika kultuur
asulakoht
Aurignaci kultuur

B
Birnirki kultuur
Bromme kultuur

C
Châtelperroni kultuur
Clactoni kultuur
Clovise kultuur
Creswelli kultuur

D
Dnepri-Donetsi kultuur
dolmen
Doonau kultuur
Dorseti kultuur

E
Egeuse kultuur
ehitusarheoloogia
eksperimentaalarheoloogia
Ertebølle kultuur
esiaeg

F
Federmesseri kultuur
Fosna kultuur

G
Gravetti kultuur

H
Hallstatti kultuur
Hamburgi kultuur
hilisneoliitikum
hilispronksiaeg

J
joonkeraamika kultuur

K
kaevushaudade kultuur
kalme
kammkeraamika kultuur
kangurkalme
kellpeekrite kultuur
Kesk-Dnepri kultuur
kindlustatud asula
kivikirstkalme
kivikirves
kivivarekalme
kultuurikiht
kurgaan
Kunda kultuur
kõõvits

L
La Tène'i kultuur
laevkalme
laevmatus
Ljalovo kultuur
luu (materjal)

M
maaleid 
Magosi kultuur
Maikopi kultuur
menhir
Meštšera kultuur
Moustier' kultuur
Muinaspõld
muinastehnoloog
muinastehnoloogia
muistis

N
Narva kultuur
Neemeni kultuur
nooleots
nöörkeraamika
nöörkeraamika kultuur

O
odaots
ohvrileid
Olduvai kultuur

P
pihukirves
Praha kultuur
proovikaevamine (proovikaevamised)
protsessuaalne arheoloogia
Przeworski kultuur
putkkirves

R
rabalaibad
rauasulatus

S
Sope naine
Sperringsi kultuur
Suomusjärvi kultuur
Swidry kultuur

T
Thule kultuur
Tripolje kultuur
tuluskivi
tutulus

U
Unetice kultuur
urniväljade kultuur

V
vanade pueblorahvaste kultuur
varane rauaaeg 
varaneoliitikum
varajane rauaaeg
Volossovo kultuur
võitluskirveste kultuur

W
Wessexi kultuur
Wielbarki kultuur
Wiltoni kultuur

Ü
Ülem-Volga kultuur

 
Mõistete loendid
Irene Tiivel

Irene Tiivel (18. märts 1924 – 1. oktoober 2017) oli eesti pedagoog, inglise filoloog.

Ta töötas pikka aega Eesti Teaduste Akadeemias inglise keele õppejõuna. Lavastas ja tõlkis eesti keelde inglise näidendeid. Akadeemilise inglise klubi (Academic English Club) (1962–1995) ning akadeemilise ingliskeelse suusalaagri (Academic English Skiing Camp) (1964–1997) asutaja ja juht. Aastal 2014 asutas ta Eesti Rahvuskultuuri Fondi juurde omanimelise allfondi, mille eesmärk on toetada inglise keele ja kultuuri õpetamist Eestis ning eri keelte idiomaatika uurimist.

Tunnustus
1989 – Eesti NSV teeneline haridustöötaja
2003 – Order of the British Empire (OBE)
2006 – Valgetähe IV klassi teenetemärk

Teosed
Tiivel, Irene 2004. Inglise vanasõnu eesti vastetega. English proverbs explained in Estonian. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus.
Tiivel, Irene 1996. English and Estonian. Some idiomatic differences. Ilmamaa. 152 lk. Teine täiendatud ja parandatud trükk Ilmamaa, 1998. 220 lk.
Tiivel, Irene 2001. English and Estonian Prepositions and Postpositional Words. Ilmamaa 176 lk.
Tiivel, Irene 2012. Inglise meel inglise keeles. Keelenäiteid. English Mind as Revealed by the Language. Eesti keele Sihtasutus. 403 lk.
Academic English Club 1962-1995, Academic English Skiing Camp 1964-1995 (Ed. Toomas Tiivel, Sirje Keevallik, Mart Trummal). 1996. AEC&AESC. 392 lk.

Isiklikku
Irene Tiiveli isa oli pedagoog ja kirjastaja Eerik Jaanvärk (1893–1967).

Tema poeg on bioloog ja diplomaat Toomas Tiivel.

Viited

Eesti filoloogid
Eesti õpetajad
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti NSV teenelised haridustöötajad
Pärnamäe kalmistule maetud
Sündinud 1924
Surnud 2017
Jānis Daliņš

Jānis Daliņš (5. november 1904 Valmiera – 11. juuni 1978 Melbourne) oli Läti kergejõustiklane ja olümpiamedalist, kes võistles käimises. 

Daliņš võitis 1934. aasta Euroopa meistrivõistlustel kergejõustikus 50 kilomeetri distantsil ja sai hõbemedali samal alal 1932. aasta suveolümpiamängudel tulemusega 4:57.20. Ta osales ka 1936. aasta suveolümpiamängudel Berliinis, kuid ei jõudnud finišisse.

Daliņši olümpiamedal oli esimene Läti lipu all võidetud olümpiamedal. Ta oli ka esimene lätlasest Euroopa meister kergejõustikus.

Daliņš põgenes 1944 koos perega Saksamaale ning kolis 1949 Austraaliasse ja elas surmani seal.

Tema nime kannab Valmiera staadion ja tänav Valmieras. Ka on tema järgi nime saanud Daliņi küla.

Isiklikud rekordid
50 km: 4:37.50 (1939)

Vaata ka
Kergejõustik 1932. aasta suveolümpiamängudel

Viited

Läti kergejõustiklased
Käijad
Sündinud 1904
Surnud 1978
Lühikarvaline orientaal

Lühikarvaline orientaal on Tai päritolu kassitõug.  

Arvatakse, et see tõug on pärit Siiami kassist, sest tõug on Siiami kassi iseloomu ja kehaehitusega, aga erineb karvkatte poolest. Sarnaselt siiamitega on nad väga intelligentsed, uudishimulikud ja seltsivad. Nad on lojaalsed, energilised ja nõuavad palju tähelepanu. Pidev üksiolek viib depressiooni ja tervisehädadeni. Neil on mandlikujulised silmad, kolmnurgakujuline pea ja väga ilusad suured kõrvad. Kuigi nad paistavad suhteliselt kiitsakad, siis tegelikult on see tõug päris lihaseline.

Välimus 
Välimuse järgi saab eristada lühi- ja pikakarvalisi tõuge:

Lühikarvaline orientaal 
See on tõenäoliselt maailma värvilisim tõug, registreeritud on üle 300 värvi- ja mustrikombinatsiooni. Populaarseimad värvid on must, šokolaad, sinine, lilla, valge, punane, kreem, kaneel, aprikoos, karamell. Mustritest: ühevärviline, erinevad triipude ja täppide kombinatsioonid (ingl.k. classic tabby, spotted tabby, ticked tabby, mackarel tabby), kilpkonn, kahevärvilised, millest üks värv on valge (ingl.k. bicolour). Kõik värvid ja mustrid võivad esineda veel varjundiga – hõbe, suits. Silmade värv erineb samuti siiamite omast – see on smaragdroheline. Pea on kiilukujuline ja silmatorkavalt suurte kõrvadega. Kasukas on lühike ja siidine. Armastavad sooja ja ei ole sobivad külmas kliimas õues käimiseks.

Pikakarvaline orientaal 
Selle tõu nimetus oli 2004. aastani javanees. Tõug sündis balineesi ja lühikarvalise orientaali ristamise tulemusena 1970. aastatel. See on uusim tõug idamaiste kasside kategoorias, kuhu kuuluvad veel lisaks pika- ja lühikarvalisele orientaalile siiam ja balinees ehk pikakarvaline siiam. Rahvusvaheline organisatsioon FIFE (Federation International Feline) tunnustas pikakarvalist orientaali 1985. aastal, CFA (Cat Fancier’s Organisation) alles 1995. aastal.

Viited

Kassitõud