joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Vabalninkas

Vabalninkas () (poola keeles Wobolniki) on linn Põhja-Leedus Panevėžysi maakonnas Biržai rajoonis, Vabalninkase valla halduskeskus. Asub Biržaist 26 km lõuna pool. Linna põhjapiiril voolab Vabala jõgi, läänepiiril aga Tatula. Neist esimese järgi on linn ka oma nime saanud.

Linnas asub Vabalninkase Balys Sruoga keskkool. Vaatamisväärsusteks on koduloomuuseum, katoliku kirik, mis ehitati aastal 1817, ja selle kellatorn.

Elanikkond

2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Vabalninkase elanikest leedulasi 97,35%, venelasi 1,32% ja teiste rahvaste esindajaid 1,32%.

Ajalugu
Asulat on esimest korda mainitud 1554. aastal ja Vabalninkai riigimõisa 1555. aastal. Aastal 1617 ehitati sinna esimene kirik, külast sai kohaliku katoliku kihelkonna keskus. Aastal 1618 sai Vabalninkasest alev.

Aastal 1625 rüüstasid alevit rootslased, asula kannatas ka katkuepideemia käes. Aastal 1639 rajati alevisse kihelkonnakool. Aastal 1644 alustati seal õlletootmist. XVII sajandil asusid alevisse elama ka juudid ja sinna ehitati sünagoog. Aastal 1696 hävis tulekahjus esimene kirik, aastal 1698 põles alev taas.

Uus kirik valmis aastal 1714. Juba aastal 1729 põles alev taas ja tulekahju hävitas ka uue kiriku. Aastal 1734 valmis kolmas puidust kirikuhoone. Linnaõigused on Vabalninkasel 1775. aastast.

Aastal 1817 valmis praegune kivist kirikuhoone. Aastal 1825 põles linn; taas põles see aastal 1834. Aastal 1860 oli linnas kaks sünagoogi, seal tegutsesid veski ja pruulikoda. Aastal 1883 rajati linna postkontor, aastal 1892 valmis kohalik haigla. Aastal 1903 sai Vabalninkas telegraafiühenduse.

XIX sajandi lõpuks oli Pasvalysist saanud alev. Knygnešystė ajal oli alev üks ühe tähtsama salakaubavedaja Jurgis Bielinise baasidest. Aastal 1916 avati alevit läbiv kitsarööpmeline raudtee. Pasvalysist hargnesid liinid Biržai, Panevėžysi ja Joniškėlise suunas. Linnaõigused sai Pasvalys taas 1946. aastal. Aastaks 1983 olid linna läbivad raudteeliinid suletud.

Esimese maailmasõja ajal põles suurem osa Vabalninkasest maha. Peale sõda rajati linna meierei, aastail 1932–1942 tegutses seal ka piimaühistu. Aastal 1950 sai vahepeal linnaõigused kaotanud Vabalninkasest taas linn.

Pilte

Tuntud elanikke
Mihhail Preobraženski – vene arhitekt
Dov Ber Abramowitz – juudi rabi
Elazar Shach – juudi rabi
Juozas Naujalis – leedu helilooja
Wiktor Szostalo – leedu skulptor
Algirdas Bagdonavičius – leedu tenor

Viited

Välislingid

Linn portaalis vietoves.Lt
Ametlik koduleht

Biržai rajoon
Leedu linnad
Viekšniai

Viekšniai on linn Põhja-Leedus Mažeikiai rajoonis, Viekšniai valla ja Venta regionaalpargi halduskeskus. Asub Venta jõe ääres. Poola keeles on linna nimeks Wieksznie, saksa keeles aga Wiekschnen.

Viekšniais on gümnaasium ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on kirik aastast 1854, kirikla, vana kalmistu, XIX sajandil ehitatud vesiveski ja õigeusu kirik aastast 1875. Linnas on Venta regionaalpargi direktsioon, seal asuvad Vincentas Aleksandravičiuse ja Aleksandras Griškevičiuse muuseumid. 

2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Viekšniai elanikest leedulasi 97,06%, venelasi 1,24% ja teiste rahvaste esindajaid 1,7%.

Ajalugu 

Linna on esmakordselt mainitud 1253. aastal. XVI sajandil mainitakse sealset mõisa. Aastal 1634 ehitati sinna kirik, aga aastal 1656 põletasid rootslased asula maha.

XVII sajandil asusid Viekšniaisse elama juudid. 1725 sai asula linnaõigused. Aastast 1847 on teada, et linnas elas 1120 juuti. Linnas oli ka sünagoog. Aastail 1871-1873 ehitati linna lähedusse Liibavi-Romno raudtee. Aastal 1897 elas linnas 2951 elanikku, neist 1646 olid juudid. Peale aastat 1863 tekkis linna ümbrusesse ka õigeusklike kogukond.

Esimese maailmasõja alguses pagendati linnas elanud juudid Venemaale. Osa neist naasis hiljem peale sõja lõppu, aga paljud lahkusid, osad Palestiinasse, osad Lõuna-Ameerikasse.

Aastal 1958 sai Viekšniaist alev. Asulast sai taas linn aastal 1998.

Elanike arv
 2781 (1979)
 2270 (2001)

Pilte

Tuntud elanikke

Avraam Idelson - juudi publitsist
Zalman Efroikin - juudi publitsist
Mykolas Biržiška - Leedu kirjandusloolane
Vaclovas Biržiška - Leedu kultuuriloolane ja poliitik
Viktoras Biržiška - USA matemaatik
Vladimiras Beriozovas - Leedu poliitik
Aleksandras Griškevičius - Leedu aviaator

Viited

Välislingid 

Linn portaalis vietoves.Lt
Linn Mažeikiai piirkonna entsüklopeedias
Viekšna

Leedu linnad
Mažeikiai rajoon
Gargždai

Gargždai () (vene keeles vanasti Горжды, Гордж) on linn Lääne-Leedus Klaipėda rajoonis. Linn on Klaipėda rajooni ja Dauparai-Kvietiniai valla administratiivkeskus; see moodustab rajooni koosseisus omaette valla. Asub 18 km kaugusel Klaipėdast Minija jõe ääres. Linna vana saksakeelne nimi oli Garsden.

Linna on esmakordselt mainitud 1253. aastal. XVI sajandil on esimest korda mainitud Gargždai mõisa. 1792 sai linn linnaõigused, 1958–1965 oli alev.

Pilte

Sport
 FK Banga Gargždai
 Centrinis stadionas

Tuntud elanikke 

Otto Heinrich Igelström – Vene väejuht
Jonas Lankutis – leedu kirjandustegelane
Eduardas Vilkas – leedu majandusteadlane
Andrius Narbekovas – leedu kirurg ja vaimulik
Arminas Narbekovas – leedu jalgpallur
Marius Prekevičius – leedu korvpallur

Viited

Välislingid 

Linn portaalis vietoves.Lt

Klaipėda rajoon
Leedu linnad
Ust-Džeguta

Ust-Džeguta on linn Venemaal Karatšai-Tšerkessi Vabariigis, Ust-Džeguta rajooni keskus. Asub Kubani jõe paremal kaldal Džeguta suudmes, 15 km kaugusel Tšerkesskist.

Linn rajati 1861 Ust-Džegutinskaja kasakastaniitsana. Linnaõigused sai 1975. 

Linnas asub Nevinnomõsskist algava raudteeliini lõppjaam.

Ust-Džegutas on sündinud Dima Bilan.

Venemaa linnad
Karatšai-Tšerkessia
Taga-Baikal

Taga-Baikal (vene keeles Забайкалье) on looduslik piirkond Venemaa idaosas Baikali järvest ida ja kagu suunas. Piirkonnas paiknevad Taga-Baikali krai, Burjaatia ja osa Irkutski oblastist. Taga-Baikali ulatus läänest itta (Baikali järvest Šilka ja Arguni ühinemise kohani) on üle 1000 km, põhjast lõunasse (Patomi ja Põhja-Baikali mägismaalt kuni Venemaa ning Hiina ja Mongoolia piirini) umbes 1000 km. 

Pinnamoes vahelduvad keskmise kõrgusega mäeahelikud (Dauri, Malhani ahelik, Oljokma Stanovik) ning mäevahelised nõod (Barguzini, Verhneangarski ja teised nõod). Taga-Baikali põhja- ja lääneosas paiknevad Stanovoi mägismaa kõrged mäeahelikud, mille harjad on liustikega kaetud.

Taga-Baikalis on mandriline paraskliima. Talved kestavad kaua ja on karmid. Jaanuari keskmised õhutemperatuurid on alates −23 °C piirkonna lõunaosas kuni −33 °C põhja- ja kaguosas. Õhutemperatuuri absoluutne miinimum on −58 °C.

Suvi on soe, kõrgel mägedes jahe. Juuli keskmised õhutemperatuurid on +10 ...+20 °C nõgude põhjas ja +5 ... +7 °C 2500 meetri kõrgusel.

Aastane sademete hulk kasvab kagust loode suunas ja nõgude põhjast (300 mm) ahelike tippude suunas (kuni 1000 mm).

Taga-Baikali jõed kuuluvad Baikali järve, Leena jõe ja Amuuri jõe jõgikonda. Suurimad neist on Vitim, Oljokma, Selenga, Šilka, Argun.

Suurem osa Taga-Baikali piirkonnast paikneb taiga loodusvöötmes, lõunaosa on metsastepp ja kuivad rohtlad. Mägedes on kõrgusvööndilisus.

Taga-Baikalis asuvad Taga-Baikali rahvuspark ning Baikali, Barguzini, Sohondini ja Dauri looduskaitseala.

Välislingid

 Энциклопедия Забайкалья

Siber
Rainieri vulkaan

Rainier (inglise Mount Rainier) on kihtvulkaan Põhja-Ameerikas Kaskaadides. Vulkaan asub USA Washingtoni osariigis, Seattle'i kesklinnast 94,1 km lõunakagus.

Vulkaani kõrgus on 4392 meetrit.

Rainieri peetakse üheks maailma ohtlikumaks vulkaaniks. Tema suure liustikujää koguse tõttu võib purske korral tekkiv mudalaviin olla suureks ohuks ligi 3,8 miljoni elanikuga Seattle'i linnastu lõunaosale.

Välislingid 

Rainieri vulkaan andmebaasis Global Volcanism Program

Tegevvulkaanid
Ameerika Ühendriikide vulkaanid
Ameerika Ühendriikide mäed
Neljatuhandelised
Josef Strzygowski

Josef Strzygowski (7. märts 1862 Biała – 2. jaanuar 1941 Viin) oli Austria kunstiteadlane.

Muu hulgas kandideeris Strzygowski 1921. aastal Tartu Ülikooli kunstiajaloo professori kohale ning osutus ka valituks, kuid otsustas sellest kohast loobuda ja seepärast sai 1922. aastal Tartu Ülikooli esimeseks kunstiajaloo professoriks Tor Helge Kjellin.

Viited

Eesti Ajalooarhiiv, Tartu Ülikooli fond

kunstiteadlased
Sündinud 1862
Surnud 1941
Väike-käosulane

Väike-käosulane (Iduna caligata) on roolindlaste sugukonda kuuluv linnuliik.

Levila 
Väike-käosulane on Kesk-Aasia päritoluga liik. Tema levila on laienenud Euroopa idaossa. Ta on rändlind, talvitab peamiselt Indias.

Eestis
Väike-käosulase pesitsemine tõestati esmakordselt juunis 2002, mil soome linnuhuvilised leidsid Setumaal Obinitsa lähedal Veretinäs laulva väike-käosulase. Sama aasta juuli lõpuks leiti kaks poegi toitvat paari. Väike-käosulase esimesed isendid saabuvad Eestisse mai lõpul-juuni algul.
Väike-käosulane on haruldase haudelinnuna levinud peaaegu vaid maa kaguosas, arvukust on hinnatud 5–20 paarile.

Välimus 
Üldpikkus 11,5 cm. Väike-käosulane sarnaneb aed-roolinnuga. Sulestik on keha ülapoolel kollakasruuge või kahkjaspruun, alapoolel kreemjasvalge. Kehaküljed on pruunikama varjundiga.

Väike-käosulase iseloomulikud tunnused on 1) lühike hele kulmutriip, mida toob esile tumedam joon selle ülaservas; 2) äärmiste tüürsulgede kitsas valkjas välisserv; 3) pruunikasroosad, natuke tumedamate varvastega jalad (nende järgi on liik saanud ingliskeelse nime); 4) häälitsused ja laul. Kutsehüüd tžk on lühike ja järsk, meenutab kahe kivi kokkulöömist.

Väike-käosulase hoiatushüüd on trek-k. Ärevushüüd on vaikne tärin tserrrr. Laul on kiire ja sarnaneb pruunselg-põõsalinnu ja aed-põõsalinnu lauluga. Liiki ongi lihtsaim tuvastada laulu järgi.

Elupaik 
Väike-käosulane asustab mitmesuguseid võsastikke ja sööte, millele on kasvanud paari meetri kõrgune tiheda alustaimestikuga hõre lehtvõsa.

Pesitsemine 

Väike-käosulane rajab pesa maapinnale või maast mõnekümne sentimeetri kõrgusele taimevarte vahele. Kurnas on tavaliselt neli kuni kuus muna.

Viited

Välislingid 
 

Eesti värvulised
Roolindlased
Jõgi-ritsiklind

Jõgi-ritsikind (Locustella fluviatilis) on linnuliik põõsalindlaste või Acrocephalidae sugukonnast ritsiklinnu perekonnast.

Levila 
Jõgi-ritsiklind pesitseb Ida- ja Kesk-Euroopas ning talvitub Ida-Aafrikas.

Eestis on ta üldlevinud tavaline haudelind, kelle pesitsusaegset arvukust hinnatakse 50 000–80 000 paarile. Kuni 1950. aastateni oli jõgi-ritsiklind Eestis hõredalt levinud ning veel tänapäeval on ta Ida-Eestis sagedasem kui Lääne-Eestis.

Välimus 
Ta on 13,5 cm pikkune. Ülapool jõgi-ritsiklinnu sulestik on oliivja varjundiga mustrita hallikaspruun, alapool hallikasvalge. Puguala on ebaselgelt triibuline või täpiline.

Kutsehüüd on tasane prk või trk. Laul on ühetugevune pikk sirin dzidzidzidzidzi.... Jõgi-ritsiklind laulab sageli hämaras ja enamasti 2–5 meetri kõrgusel põõsas või puuvõras.

Elupaik 
Ta asustab põõsasniite, pajustikke ja teisi lehtvõsastikke sageli jõe, oja või sooserva lähedal.

Pesitsemine 
Pesa paikneb maapinnal tiheda rohu varjus või põõsa all, see koosneb kuivadest kõrtest ja lehetükkidest ning on vooderdatud peenemate taimekiudude või jõhvidega. Kurnas on 4–6 muna.

Toitumine 
Linnu toiduks on putukad ja ämblikud.

Viited

Välislingid 
 

Põõsalindlased
Eesti värvulised
Curt Albert Glück

Curt Albert Glück (15. märts 1911 Tartu – 13. oktoober 1961 Weitmar-Mark) oli Eesti vaimulik.

Lõpetas Tartu Saksa klassikalise gümnaasiumi. Õppis aastatel 1929–1934 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Täiendas end Königsbergi ja Tübingeni ülikoolis. Oli prooviaastal Pärnu Nikolai koguduses. Ordineeriti õpetajaks 27. detsembril 1936.

Oli aastatel 1936–1939 Pärnu Nikolai koguduse õpetaja Waldemar Thomsoni adjunkt.

Lahkus aastal 1939 Saksamaale. Oli aastatel 1940–1945 pastor Filehne koguduses (praegu Wieleń Czarnkowsko-Trzcianecki maakonnas Suur-Poola vojevoodkonnas). 1945–1947 oli pastor Bochum-Wiemelhausenis (Bochumi linnaosa Nordrhein-Westfaleni liidumaal), 1947–1950 oli Bochum-Weitmaris, 1950–1961 oli pastor Bochum-Weitmaris. Suri Weitmar-Markis (Bochumi linnaosa).

Viited 

Pärnu Nikolai koguduse vaimulikud
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Sündinud 1911
Surnud 1961
Julius Bernhard Feldmann

Julius Bernhard Feldmann (10. aprill 1869 Vigala – 9. oktoober 1954 Bad Bellingen) oli eesti vaimulik.

Õppis aastatel 1890–1894 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Oli prooviaastal Põlva koguduses. Ordineeriti õpetajaks 2. juunil 1896 Tartus.

Oli aastatel 1896–1900 Pärnu Eliisabeti koguduse adjunktõpetaja ja 1901–1910 Mihkli Miikaeli koguduse õpetaja. Aastatel 1911–1918 oli luterlik vaimulik Novgorodis. Aastal 1919 töötas ta kooliõpetajana Tallinnas ning 1920–1925 oli Paistu Maarja koguduse õpetaja. Aastatel 1925–1939 teenis ta usuliselt Alūksne ümbruse eestlasi ja sakslasi.

Lahkus aastal 1939 Saksamaale. Suri aastal 1954 Bad Bellingenis (Baden-Württembergi liidumaal).

Viited 

Paistu Maarja koguduse vaimulikud
Liivimaa vaimulikud
Tartu Ülikooli usuteaduskonna vilistlased
Sündinud 1869
Surnud 1954
Gabrovo

Gabrovo on linn Bulgaaria keskosas, Gabrovo piirkonna ja Gabrovo valla keskus. Paikneb umbes 25 km ulatuses piki Jantra jõge 220 km kaugusel Sofiast.

Legendi järgi asutati linn 14. sajandil. Esimene kirjalik teade Gabrovost pärineb 1479. aastast. 17. sajandil kujunes linn käsitöö, kaubanduse ja hariduse keskuseks. 1835. aastal rajas Vasil Aprilov Gabrovos Bulgaaria esimese ilmaliku kooli. 1860 sai Gabrovo linnaõigused. 20. sajandil arenes linn tekstiilitööstuse keskuseks.

Gabrovo on rahvusvaheliselt tuntud huumori- ja satiirilinnana. Linnas asub Huumori ja satiiri maja.

Gabrovos on draamateater, nukuteater ning satiiri- ja varieteeteater.

Linnas asub Gabrovo Tehniline Ülikool.

Gabrovo sõpruslinnad on Aalst, Mahiloŭ, Panevėžys ja Thun.

Välislingid 
 Gabrovo koduleht
 Huumori ja satiiri maja koduleht

Bulgaaria linnad
Pertti Hari

Pertti Hari (sündinud 1941) on Soome metsandusteadlane.

Ta on lõpetanud Helsingi Ülikooli matemaatika ja teoreetilise füüsika erialal. Alates aastast 1990 on ta Helsingi Ülikooli metsaökoloogia professor.
Ta on Eesti Maaülikooli audoktor.

Teosed
Pertti Hari, Liisa Kulmala (eds.) 2008. Boreal Forest And Climate Change. Springer. ISBN 978-1-4020-8717-2.
P. Hari, L. Kaipiainen, E. Korpilahti, A. Mäkelä, T. Nilson, P. Oker-Blom, J. Ross, R. Salminen 1985. Structure, Radiation and Photosynthetic Production in Coniferous Stands. University of Helsinki, Department of Silviculture, Research Notes No. 54. ISBN 951-45-3822-6, ISSN 0355-0923.

Vaata ka
Eesti Maaülikooli audoktorite loend

Viited

Välislingid
Kaks Maaülikooli audoktorit

Metsateadlased
Soome bioloogid
Helsingi ülikooli professorid
Eesti Maaülikooli audoktorid
Sündinud 1941
Eero Kangor

Eero Kangor (sündinud 17. aprillil 1982 Tartus) on Eesti kunstiajaloolane ja muinsuskaitseametnik.

Hariduskäik
Ta lõpetas Tartu Ülikoolis kunstiajaloo eriala bakalaureuseõppe 2005. aastal ja magistriõppe 2009. aastal. Seejärel astus Eesti Kunstiakadeemia kunstiteaduse doktorantuuri.

Töökäik
Aastatel 2005–2008 töötas ta Tartu Ülikoolis, tegeledes kunstiajaloolise fotokogu kataloogimise ja digiteerimisega. Aastatel 2008–2011 töötas Tallinna Ülikooli Ajaloo Instituudis, kus pidas muu hulgas loenguid fotograafia ajaloost. 2011–2013 töötas Tallinna Kunstihoone kuraatorina. Aastatel 2013–2015 töötas Tallinna Ülikooli Akadeemilise Raamatukogu teadurina. 

2015. aastast töötab ta Tallinna Linnaplaneerimise Ameti muinsuskaitse osakonnas kunstimälestiste alal.

Ta on kirjutanud kunstiarvustusi, Tallinna ajaloo aimeartikleid jms.

Teadustöö
Teadustöö huvikeskmes eesti kunstiteaduse ajalugu 1920. aastate alguses.

Liikmesus
Kuulub Eesti Kunstnike Liitu ja Eesti Kunstiteadlaste ja Kuraatorite Ühingusse.

Isiklikku
Tema vanaisa oli eesti lastearst ja Vabadussõja veteran Harry Busch ja vanavanaisa eesti mööblitööstur Johan Busch.

Viited

Välislingid
Eero Kangor Eesti Teadusinfosüsteemis

Eesti kunstiajaloolased
Eesti muinsuskaitsjad
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna vilistlased
Sündinud 1982
Urmas Dresen

Urmas Dresen (sündinud 8. detsembril 1958) on Eesti ajaloolane ja muuseumitöötaja.

Ta lõpetas 1977. aastal Tallinna 22. Keskkooli ja 1985. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajaloolasena.

Ta on töötanud 1979. aastast Meremuuseumis, alates 1998. aastast muuseumi direktorina.

Liikmesus 
1988 Õpetatud Eesti Seltsi (ÕES) taasasutajaliige
ta on olnud Rahvusvahelise Muuseumide Nõukogu (ICOM) Eesti komitee esimees

Tunnustus 
2012 Postimehe aasta inimene
2013 Valgetähe IV klassi teenetemärk

Viited 

Eesti ajaloolased
Eesti muuseumitöötajad
Jakob Westholmi Gümnaasiumi vilistlased
Tartu Ülikooli ajalooteaduskonna vilistlased
Õpetatud Eesti Seltsi liikmed
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1958
Kurmo Konsa

Kurmo Konsa (sündinud 31. augustil 1965) on eesti ajaloolane ja bioloog.

Konsa õppis 1984–1992 Tartu Ülikoolis bioloogiat ja sai diplomi biokeemia erialal, 1993. aastal sai ta magistrikraadi (MSci) mikrobioloogias. 1994–1996 õppis ta Tallinna Pedagoogikaülikoolis ning omandas raamatuteaduse magistri kraadi (MA). 2003. aastal omandas ta samas infoteaduste doktori kraadi (PhD). 

1990–1996 töötas Konsa Tartu Ülikooli raamatukogus konserveerimisbioloogina-paberirestauraatorina, 1994–1995 oli ta Eesti Rahvusraamatukogus restaureerimisosakonna konsultant. 1996–2003 töötas ta Eesti Postimuuseumis konservaatori ja kogude kuraatorina ning oli 1999–2003 Tartu Ülikooli arhiivinduse õppetooli külalislektor. 2003. aastast on ta arhiivinduse õppetooli dotsent, ta keskendub arhiividokumentide säilitamise õpetamisele. 2012. aastal sai Konsa Tartu Kõrgema Kunstikooli professoriks.

2006. aastast on Konsa Eesti Ajaloomuuseumi nõukogu liige ning alates 2009. aastast on ta Eesti Rahvusraamatukogu teadusnõukogu esimees.

Teosed
Arhivaalide ja trükiste säilitamine. Ajalookirjanduse Sihtasutus "Kleio", 2008
Arhivaalide säilitamine. Tartu : Eesti Ajalooarhiiv, 1998
Artefaktide säilitamine. Tartu : Tartu Ülikooli Kirjastus, c2007 
Eestikeelsete trükiste seisundi uuring. Tallinn : Tallinna Pedagoogikaülikooli kirjastus, 2003 
Konserveerimisbioloogia. Tallinn : Eesti Kunstiakadeemia, 2006
Maailm 2.0:  Looduse, inimese ja kultuuri tehislikustumine. Tartu: Ajalookirjanduse Sihtasutus "Kleio". 2009.
Mikroseen - paber - fungitsiid : magistritöö. Tartu : Tartu Ülikool, 1993
Raamatuhoiu ABC : käsiraamat raamatukogude ja arhiivide töötajaile. Tallinn : Tartu Ülikooli Raamatukogu, 1995
Kurmo Konsa, Marge Tiidus. Säilitusjuht raamatukogudele ja arhiividele. Tallinn : Eesti Raamatukoguhoidjate Ühing, 1999. 
000 ja 111 taga on maailm : kultuuritehnoloogia käsiraamat. Tartu: Ajalookirjanduse Sihtasutus "Kleio", 2016

Välislingid

Kurmo Konsa arhiivinduse õppetooli lehel

Eesti ajaloolased
Eesti raamatukogundustegelased
Eesti bioloogid
Tartu Ülikooli humanitaarteaduste ja kunstide valdkonna õppejõud
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna õppejõud
Tartu Ülikooli bioloogia-geograafiateaduskonna vilistlased
Tallinna Ülikooli vilistlased
Sündinud 1965
Α1-adrenoretseptor

α1-adrenoretseptor on adrenoretseptorite perekonda kuuluv G-valguga seotud retseptor, milles virgatsaineks on adrenaliin või noradrenaliin.

Aasta 2010 seisuga eristati α1-adrenoretseptoril järgmiseid homoloogseid alatüüpe: α1A, α1B, α1D ja α1L. 

Füsioloogia
Franz Gotthilf Friedrich Asverus

Franz Gotthilf Friedrich Asverus (13. september 1747 Weimar – 15. juuli 1818 Torma) oli Eesti vaimulik.

Asverus lõpetas Weimaris gümnaasiumi. Ta astus 1765 Jena ülikooli usuteaduskonda. 1769–1775 töötas ta koduõpetajana Eestimaal ja Liivimaal. Ordineeriti 8. oktoobril 1775 õpetajaks.

1775–1818 töötas ta (introdutseeriti 8. novembril 1775) Torma ja Lohusuu koguduse õpetajana, olles 1803–1814 Tartu praostkonna praost.

Asverus asutas mitu kooli ja astus tihti välja rahva kaitseks. Ta andis Lutheri katekismuse välja kolmes trükis, esimene trükk aastal 1790. Samuti tegi ta kaastööd Tartu Eesti kalendrile.

Viited

Välislingid 
TLÜAR rahvusbibliograafia isikud

Torma Maarja koguduse vaimulikud
Liivimaa vaimulikud
Sündinud 1747
Surnud 1818
Valter Hohlfeldt

Valter Hohlfeldt (2. jaanuar 1898 Aarike veski, Kodijärve vald, Tartumaa – 24. august 1940 Königsberg) oli Eesti vaimulik.

Lõpetas aastal 1918 Tartus gümnaasiumi. Õppis aastatel 1920–1926 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Täiendas end aastal 1927 Berliinis. Õppis aastatel 1930–1931 Didaktika-metoodika seminaris, sooritades gümnaasiumi õpetaja eksami. Oli aastal 1928 prooviaastal Tartus. Ordineeriti 13. aprillil 1930 Tartus õpetajaks.

Oli Noorte Meeste Kristliku Ühingu Saksa osakonna juhataja.

Lahkus aastal 1939 Saksamaale. Oli aastal 1940 pastoriks Königsbergis, kus ta ka suri.

Viited 

Tartu Ülikooli usuteaduskonna vilistlased
Korporatsioon Fraternitas Academica liikmed
Sündinud 1898
Surnud 1940
Karl Laantee

Karl Laantee (2. oktoober 1927 Elva – 13. mai 2007 Tartu) oli eesti ajakirjanik ja vaimulik, Ameerika Hääles eestikeelsete saadete tegija.

1955. aastast oli ta kirikuõpetaja USA-s, Argentinas, Rootsis, Peruus, Uruguays ja Kanadas ning alates 1993. aastast ka Eestis. Ta teenis usuliselt põlisameeriklasi USA Virginia osariigis, rajas luterliku koguduse Buenos Aireses, teenis eri viisil eestikeelseid kogudusi Rootsis, Taanis ja Kanadas.

Elulugu
Karl Laantee sündis Tartumaal Elva vallas Tigase talus Ketneri külas viielapselise pere vanima pojana.

1944. aastal siirdus ta 16-aastaselt lennuväe abiteenistuse koosseisus Saksamaale. 

Ta käis mitmes ülikoolis Saksamaal, USA-s, Rootsis, omandas 1966. aastal magistrikraadi politoloogias ja teoloogias. Kuulus korporatsiooni Rotalia.

Organiseerimisvõimelise inimesena on ta töötanud Ameerika Ühendriikide ametnikuna Ladina-Ameerikas poliitika vallas. Kui Peruus oli tema töö populaarne kohalikegi seas, siis Uruguays olid tema ülesanded poliitilistel põhjustel komplitseeritud.

Aastatel 1979–1988 oli Karl Laantee Ameerika Hääle eestikeelsete saadete toimetuse juht. Seejärel tegi ta USA-s usutööd. 

Laantee naasis Eestisse 1993. aastal ja asus elama Tartusse, töötas Tartu Ülikooli usuteaduskonnas ja sotsiaalteaduskonnas lektorina. 

Ta kirjutas ajalehtedele poliitikakommentaare.

Ameerika Hääles 
Laantee juhatas Ameerika Hääle Eesti osakonda külma sõja lõpudekaadil, alates 2. detsembrist 1979 kuni 8. aprillini 1988. 
Tema tööleasumisega Ameerika Häälde suurenes selle raadiojaama eestikeelsetes saadetes Eesti ajaloole ja kaasaegsele vastupanuliikumisele pühendatud esinemiste hulk.

Isiklikku 
Ta oli 1965. aastast abielus geoloog Anne Reintamm-Laanteega (1930–2013), neil oli tütar ja nende poeg on praegune Eesti Vabariigi peakonsul Peterburis Carl Eric Laantee Reintamm.

Tunnustus
2002 Valgetähe V klassi teenetemärk

Viited

Välislingid 
 In Memoriam Eesti kirik
 Legendaarne Ameerika Hääle Eesti osakonna juhataja Karl Laantee on surnud Denes Kattago, Õhtuleht 16. mai 2007
 Laantee, Karl TLÜAR väliseesti isikud

Eesti luteri vaimulikud
Eesti ajakirjanikud
Tartu Ülikooli usuteaduskonna õppejõud
Korporatsioon Rotalia liikmed
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Eestistatud nimega inimesed
Eestlased Ameerika Ühendriikides
Sündinud 1927
Surnud 2007
Kärdla lennujaam

Kärdla lennujaam (IATA lennujaamakood: KDL, ICAO lennujaamakood: EEKA) on Kärdlast 6 km ida pool asuv Hiiu maakonna ainuke lennujaam. Lennujaama terminal asub idarannikul Hiiessaare külas.

Lennujaamas on asfaltkattega 1520 meetri pikkune ja 30 laiune maandumisrada suunadel 14 ja 32. Lennurada uuendati 1998. aastal.

Kärdla lennujaam avati 1963. aastal. Järgnevate aastate jooksul toimusid regulaarlennud Tallinna, Haapsallu, Vormsile, Kuressaarde, Riiga, Pärnusse, Viljandisse ja Tartusse ning tšarterlennud Murmanskisse, Vilniusse ja Kaunasesse. Eesti iseseisvuse taastamise järgselt 1991. aastal langes drastiliselt nii sihtkohtade kui ka reisijate arv. 1995. aastal läbis lennujaama 727 inimest. Lennuliiklus elavnes uuesti, aastal 2010 läbis lennujaama 10 551 reisijat.

Lennujaamas toimuvad kord aastas, augustis, lennupäevad.

23. novembril 2001 kukkus Palade lähedal alla 17 reisijaga pardal Tallinnast Kärdlasse suunduv ELK Airwaysi lennuk Antonov An-28 ES-NOV. 17 pardalolijast (3 meeskonnaliiget, 14 reisijat) hukkus 2 reisijat. Uurimine tuvastas mitmeid pilootide juhtimisvigu.

Lennufirmade teenused 

Peale lisatud talvine 2017/2018

Lennuliikluse statistika

Viited

Välislingid

Koduleht

Eesti lennujaamad
Lennujaam
Linor Abargil

Linor Abargil (heebrea: לינור אברג "יל, mõnikord ka Linor Aberjil; sündinud 17. veebruaril 1980 Nentayas, Iisraelis) on Iisraeli modell, kes võitis Miss World iludusvõistlused 1998. aastal.

Vägistamisjuhtum 
Kaunitar langes 1998. aasta oktoobris Itaalias modellitööd tehes vägistamise ohvriks. Abargil tegi vägistamise kohta avalduse politseisse. Naise reisiagent Uri Shlomo Nur pakkus Linorile abi kojusõidu korraldamisel ning lubas naise viia Rooma, kuhu ta ise pidi äriasjus suunduma. Rooma asemel sõitis aga Shlomo metsa, kus ähvardas naist noaga, tekitas naisele mitu kerget haava rindu ja kõhtu ja sidus naise kinni. Seejärel vägistas mees kaunitari oma auto tagaistmel mitu tundi.    

Iisraeli kohus mõistis Shlomo süüdi vägistamises, inimröövis ja mõrvakatses ning määras talle 16-aastase vanglakaristuse.   

2008. aastal teatas Abargil plaanidest teha enda vägistamisest ja sellele järgnevast aktivismist dokumentaalfilm.

Eraelu 
Abargil abiellus Leedu korvpallur Šarūnas Jasikevičiusega Barcelona lähedal juulis 2006. aastal. Nad lahutasid aastal 2008. 

Iisraeli modellid
Sündinud 1980
Viiesajakroonine pangatäht

Viiesajakroonine pangatäht on 1992. aasta rahareformiga Eestis kasutusele võetud pangatäht.

Kujundus 

500 kroonise põhitoon on lilla ja selle esiküljel on kujutatud Carl Robert Jakobsoni ning tagaküljel suitsupääsukest Eesti maastiku taustal.

Pangatähe mõõtmed on 140 x 69 mm.

Välislingid 
500-kroonine Eesti Panga kodulehel

Eesti Vabariigi paberrahad
Lelulugu

"Lelulugu" ("Toy Story") on Disney ja Pixari animastuudiote täispikk joonisfilm, mis valmis aastal 1995. Eestis esilinastus see 6. septembril 1997.

Mänguasjade seiklusi kajastavale linaloole on valminud ka mitu järge. Teine film valmis 1999. aastal (Eestis esilinastus 17. märtsil 2000. Kahe esimese filmi režissöör oli John Lasseter. Kolmas film valmis 2010. aastal (Eestis esilinastus 16. juulil 2010) Lee Unkrichi käe all.

Rollid ja osatäitjad

Välislingid 
 Ametlik koduleht

Disney joonisfilmid
1995. aasta filmid
SWAT

SWAT (lühend sõnadest "Special Weapons And Tactics") on nimetus USA-s politsei koosseisu kuuluvatele eriüksustele, mille liikmed on eriväljaõppega ja kasutavad automaatrelvi, täitmaks ülesandeid, mida peetakse tavapolitseile liiga keerulisteks ja/või ohtlikuks.

SWAT rühmade tegevusvaldkondadeks on tavaliselt ohtlike kurjategijate kinnipidamine, pantvangikriiside lahendamine, terrorismivastane võitlus ja muud eriväljaõpet nõudvad ülesanded.

Nimetust SWAT kasutatakse üle kogu maailma, aga sagedamini USA politsei eriüksuste kohta.

Vaata ka

 Spetsnaz
 K-komando
 Delta
 GSG 9
 Special Air Service

Politsei
Sisejulgeolek
Eriüksused
KS-19

KS-19 oli Nõukogude Liidus toodetud 100 mm õhutõrjekahur, mis võeti kasutusele 1948. aastal koos 130 mm õhutõrjekahuriga KS-30.

KS-19 on raske õhutõrjekahur, mis tänapäevaks on põhirelvastusest suuresti kadunud, sest kasutusele on võetud tõhusamad maa-õhk tüüpi raketid. KS-19 on välikahur, millel puudub oma mootor. Kahuri vedamiseks kasutati tavaliselt keskmist AT-S või rasket AT-T tüüpi suurtükitraktorit. 15-liikmeline meeskond koos laskemoonaga sõitis samal traktoril. Laskemoon oli ühes tükis ja hästi treenitud meeskond saavutas maksimaalseks laskekiiruseks 15 lasku minutis. Tule täpsus on oluliselt suurem, kui seda kasutada koos tulejuhtimisradariga (näiteks SON 9) ja tulesuunajaga PUAZO-6/19.

Kahurit KS-19 saab kasutada ka maapealsete sihtmärkide laskmiseks. Kahuri tarbeks on välja töötatud ka kaks soomust läbistavat mürsku (AP-T ja APC-T), millest AP-T suudab väidetavalt läbistada 185 mm soomust 1000 meetri kauguselt.

Õhutõrjekahuri KS-19 kaliiber on 100 mm ja raua pikkus on 60,7 kaliibrit ehk 6,07 m. Paigaldatud kahuri mass on 9,35 t. Mürsu mass on 15,88 kg ja see väljub kahuritorust kiirusega 900 m/s. Mürsk võib lennata 15,4 km kõrgusele. Kahuri tõstenurk on −3...+89° ja laskesektor on 360°.

Kahuri väljatöötamine käis üsna kiiresti. Katseseeria valmis 1947. aasta septembris ja samal kuul läbis ta katsetused tehases. Detsembris läbis kahur katsed polügoonil 3653 lasuga ja üht eksemplari veeti ringi 1506 km, et näha, kuidas ta transpordile vastu peab. Suuri vigu välja ei tulnud, väikesed parandati. NSV Liidu Ministrite Nõukogu otsusega 2. märtsist 1948 võeti KS-19 NSV Liidu relvajõudude koosseisu ja NSV Liidu sõjatööstusministeeriumi käsuga 22. märtsist algas kahuri masstootmine. Esimene partii anti tellijale üle 1. septembril 1948.

KS-19 peakonstruktor Lev Ljuljev pälvis kahuri väljatöötamise eest samal aastal Stalini preemia esimese järgu.

Pärast sõjaväest mahakandmist on kahurid KS-19 kasutusele võetud mägedes laviinidega võitlevates organisatsioonides. Seal kasutatakse neid tänapäevani. Suuri lumemassiive tulistatakse kahurist, püüdes vallandada väikesi laviine, mille toimumise koht ja aeg on sel juhul täpselt teada. Sel juhul jäävad suured laviinid harvemaks ja laviinide tekitatav kahju samuti väiksemaks.

2007. aasta seisuga kasutatakse kahureid KS-19 14 riigis, millest Euroopas on Venemaa ja Bulgaaria, Ameerikas Kuuba ning ülejäänud 11 asuvad Aasias ja Põhja-Aafrikas. Kõige rohkem on neid kahureid Egiptuses (300) ja Alžeerias (150), ülejäänud maades alla 30.

Hiina Rahvavabariigis toodeti õhutõrjekahureid Tüüp 59, mis olid KS-19 koopiad.

Viited

Kirjandus
Bishop C., Drury I. The Encyclopedia of World Military Power (1988). Temple Press/Aerospace publishing. ISBN 051749597X

Välislingid

Globalsecurity.org
Type 59 100mm Towed Anti-Aircraft Artillery
Nõukogude Liidu suurtükiväerelvad
Õhutõrjekahurid
Γ-aminovõihape

γ-aminovõihape ehk gammaaminovõihape ehk gamma-aminovõihape ehk GAVH (ka GABA; inglise keelest lühendatuna Gamma-AminoButyric Acid) on peamine pidurdusvirgatsaine imetajate kesknärvisüsteemis. GABAt leidub ja seda sünteesivad pea kõik organismid.

Viited

Välislingid 

 Gamma amino võihape e. GABA
 Anthony Krantis, GABA in the Mammalian Enteric Nervous System, Physiology, 1. detsember 2000, 15.väljaanne, nr 6, lk 284-290, veebiversioon (vaadatud 25.09.2014)(inglise keeles)

Virgatsained
Mihkel Jürmann

Mihkel Jürmann (ka Michael Jürmann; 18. jaanuar 1853 Vana-Põltsamaa vald – 17. september 1932 Tallinn) oli eesti vaimulik.

Ta õppis aastatel 1863–1867 Põltsamaa kihelkonnakoolis, 1867–1868 Saksa elementaarkoolis, 1868–1871 Põltsamaa Karlhofi eragümnaasiumis ja 1871–1872 Tartu Aleksandri Gümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1872–1876. Prooviaastal oli Paide, Karuse ja Haapsalu koguduses. Ordineeriti õpetajaks 18. septembril 1877.

Jürmann oli aastatel 1877–1878 Eestimaa vikaar ja vanglaõpetaja. Aastatel 1878–1883 oli ta Nõo Püha Laurentsiuse koguduse õpetaja (introdutseeriti ametisse 19. veebruaril 1878). Aastatel 1883–1923 oli ta Tarvastu Peetri koguduse õpetaja (introdutseeriti ametisse 20. veebruaril 1883) ja aastatel 1898–1920 Viljandi praostkonna praost. Jäi emerituuri 20. veebruaril 1923. Aastal 1923 asutas ta Tallinna Kopli koguduse ja oli selle hooldajaõpetaja.

Mihkel Jürmann oli aastatel 1875–1876 esimese illegaalselt tegutseva eesti üliõpilaste koondise esimees ja korraldas (ise ka kõnesid pidades) Vanemuises kõneõhtuid. Oli 1881. aastani Eesti Kirjameeste Seltsi eestseisuse liige. 1897. aastal oli ta Viljandi praostkonna vaimulik koolide revident ning praostina Pärnu-Viljandi kreismaa-kooli-kohtu ja ülemkirikueestseisja-ameti liige. Ta oli ka 1899. aastal asutatud Tarvastu Põllumeeste Seltsi liige.

Mihkel Jürmann on maetud Tallinnas Rahumäe kalmistule.

Isiklikku 
Tema vennatütar oli Linda Jürmann-Vilde.

Viited

Välislingid 
Michael (Mihkel) Jürmann
 

Nõo Püha Laurentsiuse koguduse vaimulikud
Tarvastu Peetri koguduse vaimulikud
Viljandi praostid
Eestimaa vaimulikud
Liivimaa vaimulikud
Eesti Kirjameeste Seltsi liikmed
Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmed
Tartu Ülikooli usuteaduskonna vilistlased
Rahumäe kalmistule maetud
Sündinud 1853
Surnud 1932
Suure-Lähtru mõis

Suure-Lähtru mõis (ebatäpselt ka: Lähtru mõis; saksa keeles Groß-Lechtigall) oli rüütlimõis Martna kihelkonnas Läänemaal. Mõisa endine peahoone asub tänapäeval Läänemaa Lääne-Nigula valla Suure-Lähtru külas.

1914. aastal kuulus mõisale 1485,8 ha mõisamaad, 87 lahustükki (2290 ha) ja Niinja kõrvalmõis

Ajalugu 
1560. aastal läänistati seni Saare-Lääne piiskopile kuulunud Suure-Lähtru mõisa maad Egert von Alenile.

1573. aastal ostis mõisa Heinrich Kurselilt Remmert Scharenberg vanem ja suri järgmisel aastal katku.

1590. aastal sai Suure-Lähtru isandaks krimmitatari päritolu endine vene bojaar Menschik Baranoff (surn. 1625). Lõplikult jõudsid Baranoffid paberimajanduse Stockholmis korda ajada siiski alles 1624. aastaks. 

Baranoffide ajajärk Suure-Lähtrus kestis 1836. aastani, mil Detloff Christoph von Baranoff müüs mõisa Heinrich von Strykile, kes selle 1856. aastal omakorda müüs Thomas von Rammile. Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta maareformi oli Theodor Boustedt.  

Seejärel oli mõisahoones kohalik kool, kuni kohalik kolhoos, mis hiljem ühendati Martna sovhoosiga, hoone üle võttis. 

Mõisa praeguse peahoone ehitas aastatel 1775–1778 Karl Gustav von Baranoff pulmakingituseks tema vanimale pojale Christoph Heinrichile ja selles on säilinud vanu põrandaid, uksi ja stukki. Hoone projekteeris arhitekt C. J. Jänichen, kaastööd tegi Johann Caspar Mohr, kes kavandas muuhulgas mõisa stukklaed. Hoonet ehib barokne trepp, mille poste ilustavad rokokoostiilis nikerdused. 

Alates 1996. aastast kuulub Suure-Lähtru mõisa peahoone endisele diplomaadile ja poliitikule Mart Helmele, kes kasutab häärberit elupaigana. Omanik on hoones läbi viinud ulatusliku renoveerimise ja avanud uksed ka külastajatele.

Mõisa muuseum
Mõisahoone alumisel korrusel asub hoone ajalugu tutvustav muuseum.

Viited

Välislingid 
 Suure-Lähtru mõisa koduleht
 Suure-Lähtru mõis Facebookis

Rammide mõisad
Läänemaa mõisad
Martna kihelkond
Lääne-Nigula vald
Strykide mõisad
Falkirki regioon

Falkirk on regioon Šotimaa keskosas. 

Suuremad asulad on Falkirk, Bo'ness, Bonnybridge, Denny, Dunipace, Grangemouth ja Stenhousemuir.

2017. aastal elas regioonis 160 100 inimest.

Välislingid 

http://www.falkirk.gov.uk/

Šotimaa geograafia
Bjarne Aagaard

Bjarne Aagaard (18. jaanuar 1873 Sandefjord – 29. september 1956) oli norra ärimees, vaalapüügi- ja Antarktika ajaloolane ning luuletõlkija.

Ta läks 15-aastasena merele ning käis Põhja- ja Lõuna-Ameerikas. Seejärel sai ta tööd ühes laevanduskontoris Glasgow's. Aastaks 1892 oli ta saanud firma Greenocki osakonna juhatajaks. Aastal 1893 asus ta elama Hamburgi, kus ta 1898 asutas oma firma. Norra reederite soovil hakkas ta 1904 tegutsema Hongkongis harukontoritega Kobes ja Yokohamas. Ta juhtis 1914–1920 Farrise ettevõtet Larvikis. 

Pensionärina aastast 1925 pühendus Aagaard vaalapüügist ja Antarktika ajaloost raamatute kirjutamisele. Ta kaitses ka Norra huve Lõuna-Jäämerel. Tema koostatud Antarktika-alase kirjanduse bibliograafia (1950) hõlmab 8000 nimetust. Aagaardi raamatukogu, mille ta kogus vaalapüügi ajaloo uurimiseks, pani aluse Hvalfangstmuseeti raamatukogule. Ta kirjutas muu hulgas kolmeköitelise teose "Fangst og forskning i Sydishavet" ("Püük ja uurimine Lõuna-Jäämerel"; 1930–1947). 

Ta tõlkis inglise keelest norra keelde ’Omar Khayyāmi (1926) ja Ḩāfez̧i (1927) luuletusi.

Alates 1920. aastast oli ta Rootsi konsul.

Alates 1941. aastast oli ta riigistipendiaat.

Tunnustus
1948 Püha Olavi orden, 1. klass, võitluse eest jätkusuutliku vaalapüügi eest

Teosed
 Hamburg: commercially considered. London, 1899
 Omar Khayyam av Nishapur. 1926
 Hafiz av Shiraz. 1927
 The "Norvegia"-expedition and Bouvet Island. 1928
 Antarctic whaling and exploration. – The Scottish Geographical Magazine, kd XLV, jaanuar, märts 1929
 Den gamle hvalfangst : Kapitler av dens historie. 1933
 Antarktis 1502–1944 : Oppdagelser, naturforhold og suverenitetsforhold. 1944
 Den gamle hvalfangst : Kapitler av dens historie 1767–1886. 1944 
 Oppdagelser i Sydishavet fra middelalderen til Sydpolens erobring. 1946
 Iran : Irans historie, religion, kultur- og litteraturhistorie fra oldtiden til Timur Lengs død. 1958, käsikiri  
 Fangst og forskning i Sydishavet. Gyldendal , 1930–1950 – 4 köidet 5 jaos
1 : Svunne dager. 1930. 
2 : Nye tider. 1930. 
3, del 1: Antarktikas historie : (1502–1840). 1934. 
3, del 2: Antarktikas historie : (1840–1933). 1934.
4: Antarktisk- og hvalfangstlitteratur. 1950

Isiklikku
Aastal 1907 abiellus ta rootslanna Cecilia Bergdahliga (sündis 1876).

Mälestuse jäädvustamine
Antarktikas on Bjarne Aagaardi järgi nimetatud Aagaardi liustik ja Aagaardi saared.

Kirjandus

Christian Bjelland Langberg. Bjarne Aagaard 70 år. – Norsk hvalfangst-tidende, jaanuar 1943.

Välislingid
Sissekanne Store norske leksikonis
Bjarne Aagaard Larviki rahvaraamatukogu rajajana
Film Aagaardi võitlusest jätkusuutliku vaalapüügi eest

Norra inimesed
Tõlkijad
Sündinud 1873
Surnud 1956
Primus

Primus oli ajavahemikus 2008–2015 Euroopa Liidu struktuurifondidest rahastatud programm, mida viis ellu Sihtasutus Archimedes. Primuse eelarve oli 228 miljonit krooni, milles 95% tuli Euroopa Sotsiaalfondist.

Programmi eesmärgiks oli toetada kõrgkooli õppe kvaliteeti ja suurendada lõpetajate konkurentsivõimet ning eesmärkide täitmiseks tehti koostööd 21 partneriga.

Tegevusvaldkonnad 

Programmil oli kuus tegevusvaldkonda: 

 õppejõudude õpetamis- ja juhendamisoskuste arendamine
 kvaliteetse õpiväljundipõhise õppe arendamine
 VÕTA (varasemate õpingute ja töökogemuse arvestamine) rakendamise kvaliteedi arendamine 
 strateegilise juhtimise suutlikkuse tõstmise toetamine kõrgkoolides
 uuringute ja analüüside läbiviimine 
 õppija toimetuleku toetamine

Sihtrühmad 

Programmi sihtrühmad olid järgmised:

 õppejõud
 kutseõppeasutuste õpetajad ja teised õppetööd läbi viivad spetsialistid ja doktorandid
 õppekavaarenduse, õpi- ja karjäärinõustamise, VÕTA hindamise ja nõustamisega tegelevad spetsialistid ja teised õppetegevuse läbiviimist toetavad spetsialistid
 kõrgkoolide tipp- ja keskastme juhid, personali- ja finantsjuhtimise eest vastutavad spetsialistid
 eriala- ja kutseliitude ning õppekavanõukogude liikmed ja teised tööandjate esindajad
 valdkonna uuringute ja analüüside läbiviimisega seotud spetsialistid ja organisatsioonid
 kõrghariduste tasemel õpet pakkuvad õppeasutused
 üliõpilased ja kõrgkooli sisseastujad

Välislingid 

Primuse programmi koduleht

Haridus
Woldemar Reinhold Kentmann

Woldemar Reinhold Kentmann (2. mai 1873 Kuusalu – 12. aprill 1942 Leszno) oli Eesti vaimulik.

Lõpetas Tallinna Nikolai Gümnaasiumi. Õppis aastatel 1893–1898 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Sai aastal 1899 cand. theol. astme Leipzigi ülikoolist. Ordineeriti õpetajaks Kuusalus. 

Oli Eestimaa vikaarõpetaja. Aastatel 1901–1906 oli Kuusalu Laurentsiuse koguduse õpetaja, 1906. aastal ülemõpetaja Tallinnas, aastatel 1908–1918 õpetaja Peterburi Peetri koolis. 1918. aastal oli koolivalitsuse ametnik Pärnus. 

Aastatel 1919–1933 oli ta kirjastuse direktor ja toimetaja, ajalehtede Revalsche Zeitung ja Estländische Zeitung für Heimat und Fortschritt väljaandja.

Põgenes Eestist 1939. aastal. Elas Suur-Poola vojevoodkonnas Lissas (praegu Leszno), kus ta ka suri.

Isiklikku 
Tema vend Wilhelm Kentmann oli Kullamaa ja Peterburi Peetri koguduse õpetaja ning Eestimaa viimane kindralsuperintendent. Isa Woldemar Friedrich Kentmann oli Kuusalu Laurentsiuse koguduse õpetaja. Tema abikaasa Anna Marie isa Carl August Pezold oli Märjamaa Maarja koguduse õpetaja, abikaasa vend Wilhelm Dietrich Pezold oli Lihula ja Kirbla koguduse õpetaja.

Viited 

Kuusalu Laurentsiuse koguduse vaimulikud
Eestimaa vaimulikud
Tartu Ülikooli usuteaduskonna vilistlased
Gustav Adolfi Gümnaasiumi vilistlased
Sündinud 1873
Surnud 1942
Elu24

Elu24 on Postimehe meelelahutus- ja seltskonnauudiste portaal. 

Alates 2008. aasta veebruarist 2017. aasta aprillini oli portaali peatoimetaja Anu Saagim, seejärel kuni 2020. aasta veebruarini Kertu Jukkum. 2020–2021 oli Elu24 peatoimetaja Marko Püüa. Aprillist 2021 on selles ametis Katrin Lust. 

2019. aasta suve seisuga oli Elu24 Kroonika ja Õhtulehe ees Eesti populaarseim seltskonnauudiste keskkond.

Viited

Välislingid
Elu24.ee

Eesti veebisaidid
Woldemar Friedrich Kentmann

Woldemar Friedrich Kentmann (22. märts 1833 Tallinn – 24. aprill 1901 Tallinn) oli Eesti vaimulik ja ajalehe Ristirahva pühapäeva leht toimetaja.

Õppis Tallinna kreiskoolis ja aastatel 1845–1851 Tallinna Kubermangugümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1852–1856. Konsistooriumi teenistuses oli alates 1858. Oli aastal 1859–1860 Eestimaa Konsistooriumi vikaarõpetaja. Aastatel 1860–1863 oli ta Jõelähtme Püha Neitsi Maarja koguduse õpetaja, 1863–1901 teenis ta Kuusalu Laurentsiuse kogudust, kusjuures aastatel 1873–1901 oli ta Ida-Harju praostkonna praost ja 1888–1901 Eestimaa Konsistooriumi assessor.

Kentmann oli Ahrensi eesti uue kirjaviisi pooldaja, kuulus aastal 1881 kirjaviisi fikseerimise komisjoni. Oli eestikeelsete Gresseli kalendrijuttude autor ja toimetaja (1861–1868). Oli 1877–1901 ajaleh Ristirahva Pühapäevaleht toimetaja. Koostas 1875. aastal vallakoolidele "Koolilaste Geograahwia raamatu" (selle pealkirja all vähemalt 5 trükki, 1875–1882), pealkirjaga "Koolilaste Geograafia raamat" vähemalt 4 trükki (1884–1892).

Isiklikku 
Tema isa Wilhelm Gottfried Gustav Kentmann oli haridustegelane, kes töötas õpetajana Pastor Lutheri Poeglaste Vaestekoolis (Theodor Dietrich Witgenstein Lutheriga seotud kool); samuti asutas ta aastal 1843 saksa õpprkrrlrgs  Tallinna kreiskooli (kus õppis ka Eduard Vilde). Tema poeg Wilhelm Kentmann oli Kullamaa ja Peterburi Peetri koguduse õpetaja ning Eestimaa viimane kindralsuperintendent, poeg Woldemar Reinhold Kentmann oli Kuusalu Laurentsiuse koguduse õpetaja ning hiljem kirjastuse direktor ja toimetaja. Pojapoeg Kurt Hans Kentmann oli Karuse ja Kuusalu Laurentsiuse koguduse õpetaja.

Viited

Välislingid 

 http://www2.kirmus.ee/biblioserver/isik/index.php?id=1162

Jõelähtme Püha Neitsi Maarja koguduse vaimulikud
Kuusalu Laurentsiuse koguduse vaimulikud
Ida-Harju praostid
Eestimaa konsistooriumi vaimulikud assessorid
Eesti ajakirjanikud
Baltisaksa vaimulikud
Tartu Ülikooli usuteaduskonna vilistlased
Korporatsioon Estonia liikmed
Gustav Adolfi Gümnaasiumi vilistlased
Sündinud 1833
Surnud 1901
Eduard Pontus Haller

Eduard Pontus Haller (2/14. november 1810 Käina – 28. jaanuar/9. veebruar 1864 Rapla) oli Eesti vaimulik.

Õppis aastatel 1823–1830 Tallinna Kubermangugümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1831–1834, lõpetas (grad. stud.). Korporatsioon Estonia liige.

Oli seejärel oma lesestunud õe (Heinrich Wilhelm Christoph Pauckeri lesk) laste koduõpetaja. Kutsuti Rapla Maarja-Magdaleena koguduse õpetajaks 29. detsembril 1837. Ordineeriti ja introdutseeriti (Rapla Maarja-Magdaleena koguduse) õpetajaks 27. veebruaril 1838, millisel ametikohal püsis surmani.

Haller oli (alates 24. juunist 1842) Eestimaa Kirjanduse Ühingu liige. Samuti oli aastast 1842 Rapla abipiibliseltsi direktor. 1840. aastate teisel poolel asutas Rapla kirikumõisa, Reino talu maadele vaeslaste varjupaik-kooli.

Isiklikku 
Tema isa Jakob Pontus Haller ja vanaisa Albert Magnus Haller olid Käina Martini koguduse õpetajad, õemees Heinrich Wilhelm Christoph Paucker oli Simuna Siimona ja Juuda koguduse õpetaja.

Viited 

Rapla Maarja-Magdaleena koguduse vaimulikud
Eestimaa vaimulikud
Eestimaa Kirjanduse Ühingu liikmed
Tartu Ülikooli usuteaduskonna vilistlased
Korporatsioon Estonia liikmed
Sündinud 1810
Surnud 1864
Gunnar Rudolf Knüpffer

Gunnar Rudolf Knüpffer (27. juuni 1888 Tallinn – 7. jaanuar 1963 Kläden) oli Eesti vaimulik.

Gunnar Rudolf Knüpffer õppis aastatel 1898–1906 Tallinna Nikolai Gümnaasiumis ja 1907–1915 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Oli prooviaastal Viljandis, töötades samaaegselt Viljandi Maagümnaasiumis usuõpetajana. Ordineeriti õpetajaks 28. jaanuaril 1918. Võttis osa Vabadussõjast Balti pataljoni koosseisus.

Gunnar Rudolf Knüpffer oli aastatel 1920–1931 Tartu Pauluse koguduse adjunktõpetaja, lisaks oli ta alates aastast 1928 usuõpetaja Tartu saksa keskkoolis. 1931–1939 oli ta Tartu Ülikooli koguduse saksa pihtkonna õpetaja.

Gunnar Rudolf Knüpffer lahkus aastal 1939 Saksamaale. Oli aastatel 1940–1945 pastor Thornis Lääne-Preisimaal (praeguse nimega Toruń Kujawy-Pomorze vojevoodkonnas). Aastatel 1945–1963 oli ta pastor Klädenis (Bismarki linnaosas Stendali kreisis Saksi-Anhalti liidumaal). Klädenis ta ka suri.

Isiklikku 
Gunnar Rudolf Knüpfferi äi oli Tõstamaa Maarja koguduse õpetaja Immanuel Eduard Nikolai Hahl.

Vaata ka
Knüpffer

Viited 

Tartu Pauluse koguduse vaimulikud
Tartu Ülikooli koguduse vaimulikud
Balti Pataljoni koosseis
Tartu Ülikooli usuteaduskonna vilistlased
Vabadussõja veteranid
Sündinud 1888
Surnud 1963
Martin Bleimann

Martin Bleimann (4. aprill 1886 Paatsalu-Illuste vald, Hanila kihelkond, Läänemaa – 1938 Nõukogude Liit) oli Eesti ja Nõukogude Liidu õpetaja ja poliitik.

Ta oli Peterburi Jaani koguduse 6-klassilise algkooli õpetaja, tuli 1917. aastal Tallinna ja astus esseeride partei liikmeks. 24. veebruarist 1918 kuulus ta Tallinna linnavolikokku. 25. novembril 1918 valiti ta Tallinna linnanõunikuks ja toitlusvalitsuse juhatajaks. 20. detsembril samal aastal ta arreteeriti süüdistatuna ametialases ja poliitilises kuriteos. Enda väitel kahjustas ta kodanlikku linnavalitsust partei ülesandel. 

Märtsis 1919 Bleimann vabastati vanglast tingimusel, et ta loobub poliitikast. Aprillis üritas ta kaaperdada ja Kroonlinna viia hävitaja Lennukit. Ise väitis ta, et vajas miiniristlejat Inglismaale toiduainete järele sõitmiseks. Selle ilmsikstulekul hakati teda hüüdma "admiraliks". 5. septembrist 1919 kuni juunini 1920 oli ta eeluurimisvanglas. Novembrist 1920 varjas ta end, kuni valiti I Riigikogu liikmeks. Veebruaris 1921 mõisteti Bleimann 6 aastaks vangi, kuid Riigikogu ei võtnud temalt saadikupuutumatust.

Riigikogu liikmena oli ta legaalse vasakpoolse partei, Eesti Iseseisva Sotsialistliku Tööliste Partei, peasekretär, ka tegutses ta Nõukogude Venemaa luurajana. 5. juunil 1921 sõitis Bleimann Kominterni 3. kongressile ja ei pöördunud Eestisse tagasi. 6. detsembril 1921 andis Riigikogu loa tema arreteerimiseks, mille järel, 14. detsembril 1921, loobus ta Riigikogu liikme volitustest.

Nõukogude Liidus Bleimanni ei usaldatud, teda kuulati üle ja ta oli jälgimise all. Teda ei võetud vastu Venemaa Kommunistlikusse (bolševike) Parteisse, aprillis 1922 heideti ta välja Eesti Iseseisvast Sotsialistlikust Tööliste Parteist. Ta oli Lääne Vähemusrahvuste Kommunistliku Ülikooli professor Leningradis, suhtles seal opositsiooniliste Eesti kommunistidega (fontannikutega). Ühtlasi võttis ta endale uueks perekonnanimeks Baltin.

1925. aastal mõisteti pedagoog Baltin pederastia eest töölisnoortega kolmeks aastaks vanglasse.

Ta oli ka Nõukogude Liidus elades Eesti Kirjanduse Seltsi eluaegne liige.

1938. aastal ta hukati.

Viited

Kirjandus
"Bleimani täht kustus". Rahvaleht nr 127, 27. oktoober 1932, lk 4

Välislingid
"Salakuulajad sõjavägede staabis". Eesti Politseileht nr 5, 7. jaanuar 1922
Marko Tamming. "Juunipöördest ja juunikommunistidest". Postimees, 21. juuni 2010

I Riigikogu liikmed
Riigi Majandusnõukogu liikmed
Eesti õpetajad
Eestlased Venemaal
Sündinud 1886
Surnud 1938
Kupukivi

Kupukivi on looduskaitsealune rabakivist rändrahn  Harju maakonnas Kuusalu vallas Kupu külas.

Ümbermõõt: 33,2 meetrit. Pikkus 12,5; laius 8,7; kõrgus 5,8 meetrit.

Rändrahnu geograafilised koordinaadid on .

Vaata ka 
Eesti hiidrahnude loend

Välislingid 
 

Kuusalu valla rändrahnud
Kaitstavad looduse üksikobjektid
Ellandvahe kivi

Ellandvahe kivi on looduskaitsealune rabakivist rändrahn Harju maakonnas Jõelähtme vallas Jõelähtme külas.

Kivi ümbermõõt on 31,3 meetrit, pikkus 12,0, laius 8,9 ja kõrgus 5,8 meetrit.

Rändrahnu geograafilised koordinaadid on .

Vaata ka 
Eesti hiidrahnude loend

Välislingid 
 

Eesti rändrahnud
Jõelähtme vald
Kaitstavad looduse üksikobjektid