Drag (riietus)

Drag on soo väänamise kunstistiil, kus inimene riietub viisil, mis utreerib vastassoo soolist identiteeti. See on peamiselt mõeldud drag-show'de jaoks, kus inimesed pakuvad meelelahutust, seda kasutatakse ka kui eneseväljendusvormi. Tüüpiline drag'i osa on ülevärvitud huuled, suured parukad, puusade ja rindkere polsterdus ning ekstravagantne riietus. Sellise väljanägemisega esitatakse lavanumbreid, kõige populaarsem on tuntud artistide parodeerimine, lisaks sellele esitatakse ka stand-up kavasid ja korraldatakse iludusvõistlusi.

On oluline mõista, et drag ei sõltu seksuaalsest sättumusest ega soolisest identiteedist. Drag'i tegevaid inimesi ei tohi segamini ajada tranvestiitide, transseksuaalide ega transsooliste inimestega, sest iga sõna määratleb erinevat vähemust.



Etümoloogia 
Sõna "drag" on olemas olnud aastast 1388, kuid alles 19. sajandil hakati Briti teatris seda kasutama seostuvalt esinemisega, kus riietuses erines soost, millega esineja ennast identifitseerib. Kuna naised ei olnud lavale lubatud, siis mängisid naiste rolle mehed, kandes seelikuid, mis lohisesid mööda maad. Drag otsetõlkes eesti keelde tähendab "lohisema" ja naiseks riietumise kohta kasutati ütlust "putting on the drag", tõlkes "lohisemise selga panemine".

1920. aastatel kasutasid sõna "drag" kasutama queer-inimesed. Üks teooria on, et see sisenes ühiskonda tänu Polarile, salajane keel, mis sündis homoseksuaalsuse kriminaliseerimise tõttu Inglismaal. Polari toetus suurelt osalt teatri slängile ja seda kasutati avalikes kohtades vestluste pidamiseks.

Teatriajaloolane, Laurence Senelick täheldab, et varaseim näide drag'ist on pärit pantomiimist "Inglismaa lava". USA-s kutsuti neid soprano'deks ja sakslased nimetasid neid damenimitator'iteks.

Female impersonation ehk naissoo jäljendamine 
19. sajandil tõusis pantomiimis ja vodevilles naissoo jäljendajate osakaal, kuid samal perioodil kujunes homoseksuaalsus kriminaalsete ja psühholoogiliste uuringute põhiaineks. Tavaühiskond hakkas crossdress'imist ehk ristriietumist seostama hälbiva seksuaalse käitumisega. Need homofoobsed vaated viidi ka õigussfääri, muutes avalikkuses ristriietumise ebaseaduslikuks ja karistatavaks.

1871. aastal arreteeriti Thomas Ernest Boulton ja Frederick William Park ristriietumise eest, naiste riideid avalikult kandes. See ei olnud esimene juhtum politsei väärkohtlemist ja vihkamist omapäraste inimeste vastu, kuid Boltoni ja Pargi juhtum sai siiski enneolematu meediakajastuse avalikkuse hüsteeria ja paranoia tõttu seoses selle teemaga. Boulton ja Park mõisteti õigeks, kuna nad töötasid näitlejatena kohalikus ettevõttes. Kuigi nad olid väljaspool teatrit, oli nende kaitse edukas, sest see tõestas, et nad olid näitlejad ja mängisid naiste rolle. Tollel ajal oli teatrilava ohutu ja populaarne koht queer-inimestele.

See sama hüsteeria tõi kaasa ka Oscar Wilde'i, kuulsa romaanikirjaniku ja dramaturgi kohtuprotsessi. Wilde mõisteti süüdi "roppude sündsusetuste toimepanemises teatud meessoost isikutega" ja talle määrati kaheaastane raske töö, mille tõttu ta tervis halvenes ning ta suri kolm aastat pärast vabanemist.

Viiskümmend aastat hilje lavastas Ameerika stsenarist Mae West ambitsioonika lavastuse nimega "Drag", mille jaoks ta tegi avatud kutse "päris homoseksuaalidele", et nad viimases vaatluses lava täidaksid. "Drag" on lõbus lugu - klimaatiline tegevus seatakse algajatele rikkalikule drag-ballile. Kuid see on ka oluline teos, kus West käsitles probleeme - mitte ainult seksuaalsust, vaid ka rikkuse korrumpeerivat jõudu - millele lähenesid vähesed teised tolleaegsed dramaturgid. Etendust tehti 10 korda, ennem kui see ära keelati.

Nendel aastatel pidid queer-inimesed leidma ohutud meetodid ja turvalised ruumid, et saada võimalus ennast väljendada.

Drag'i ballikultuur 
1920. aastale, segregatsiooni ja baaride ohu tõttu tekkis uus üritus - drag-ball. Põrandaaluste LGBTQ+ kogukondade liikmed korraldasid maskiballe, et hakata vastu seadustele, mis keelasid inimestel kanda riideid, mida seostati vastassugupoolega. 

Esimene drag-ball võttis aset Harlemi Hameltoni loožis. Ballide saladus levis LGBTQ+ kogukonnas ja nendest sai turvaline koht queer-inimeste kogunemiseks. Vaatamata kasvavale populaarsusele pidasid tavaühiskond drag-balle ebaseaduslikuks ja amoraalseks. Neljateistkümne Komiteena tuntud moraalne reformiorganisatsioon uuris balle perioodiliselt. 1916. aastal avaldas komitee raporti, milles kirjeldati üksikasjalikult skandaalset käitumist, mida nad tunnistasid Aruandes kirjeldati stseeni, mis oli täidetud "fenomenaalsete" "meessoost pervertidega" kallite frokkide ja parukatega, välimuselt nagu naised. Hiljem avaldas komitee 130 visiiti kirjeldavat raportit, milles nõuti, et selline väärastumine peaks lõppema.

Ballid olid LGBTQ+ kultuuri loomisel ja säilitamisel üliolulised. Ajaloolane George Chauncey on juhtinud tähelepanu sellele, et Harlem "suurendas homomaailma solidaarsust ja sümboliseeris soolise inverteerimise jätkuvat keskset tähtsust homokultuuris". Ahistamistest ja vahistamistest läbi murdes, sai Harlemist "homoseksuaalne meka". Politsei, poliitikud ja tavaühiskond leidsid, et nad lihtsalt ei suuda kuulsat ballistseeni peatada. Stseenist loobumise asemel võitlesid osalejad muutuste ja võimaluste nimel. Alates ballide algusaegadest muutis patroonide ja ballikorraldajate tähelepanuväärne visadus raskuste ees drag-balli stseeni peatamatuks.

Vaata ka 
Drag show

Viited