Korea sõda

Korea sõda oli relvastatud konflikt Põhja- ja Lõuna-Korea vahel 25. juunist 1950 relvarahuni 27. juulil 1953, milles osalesid Korea Vabariigi poolel ka Ameerika Ühendriigid ja veel 15 riigi sõjaväelased, kes tegutsesid ÜRO lipu all. Korea Rahvademokraatliku Vabariigi poolel võitlesid ka Hiina ja Nõukogude Liidu üksused.

25. juunil 1950 ületas 135 000 Põhja-Korea sõdurit 38. paralleeli (Põhja- ja Lõuna-Korea vahelise piiri). Põhja-Korea valitsus väitis, et Lõuna väed olid ületanud 38. paralleeli ning seega on Lõuna alustanud sõja. Põhja-Korea, saanud Nõukogude Liidult abi, relvastust ja tanke, oli oma üllatusrünnakuga üliedukas. Umbes 2/3 Lõuna-Korea sõjaväest oli sel hetkel puhkusel, jättes riigi rünnakutele avatuks. Põhja-Korea kasutas võimalust ning ründas mitut olulist pidepunkti. Mõne päeva möödudes jäid Lõuna-Korea väed vähemusse ning olid sunnitud täielikult taganema. Samaaegselt pommitasid Põhja-Korea õhuväed Kimpo lennujaama Lõuna-Korea pealinnas Sŏulis. Peagi, 28. juunil vallutasid Põhja väed Sŏuli. Siiski ei suutnud Põhja väed saavutada oma eesmärki: kukutada Syngman Rhee valitsus ning põrmustada Lõuna-Korea sõjavägi. 

Rünnak Lõuna-Korea vastu tuli üllatusena USA-le ja tema liitlastele. Kui Ameerika Ühendriikide presidendile Harry Trumanile teatati sündmustest mitmeid tunde pärast sissetungi algust, oli ta veendunud, et kolmas maailmasõda on algamas. 

Teise maailmasõja järgne demobilisatsioon põhjustas aga Koreas olevatele USA ja tema liitlasvägedele suuri raskusi varustuse saamisega. Ligi 40% sealsetest vägedest olid nõrgad ning enamik varustusest kasutu. Alles olid aga jäänud suured väed Jaapanis kindral Douglas MacArthuri käsutuses. Truman käskis MacArthuril saata sõjaväelasi Lõuna-Korea sõjaväkke. Seal pidid nad pakkuma õhutoetust Ameerika kodanike ohutuks evakueerimiseks. Harry Truman ei võtnud kuulda ka oma nõuandjate soovitusi teha ühepoolne rünnak Põhja-Korea vägede vastu, vaid kasutas USA 7. laevastikku, mis oli määratud Taiwanit kaitsma. Seeläbi katkes USA lubadus võita Chiang Kai-Sheki väed. Hiina Rahvuslik Erakond, kes oli seeläbi Taiwanis lõksus, küsis luba sõjas osalemiseks. Ameeriklased aga lükkasid nende palve tagasi, kartes, et see julgustaks kommunistliku Hiina sekkumist. Teised läänepoolsed riigid nõustusid USA tegevusega ning pakkusid omapoolset toetust. Augustiks olid aga Lõuna-Korea ja USA Kaheksas Armee, kes ennist olid saabunud appi Lõuna-Koreale alistamaks kommunistide pealetungi, aetud väiksele alale Korea poolsaare lõunapoolseimas tipus, Pusani linna ümber. Ameerika varustuse, õhuvägede ja abivägede toel suudeti piki Nakdongi jõge maha panna piir. Sellest kujunes välja meeleheitlik piirihoidmise võitlus. Kuigi üha rohkem USA abivägesid oli saabumas, oli Põhja-Korea peagi saavutamas kontrolli kogu Korea poolsaare üle.

Olukorra leevendamiseks korraldas MacArthur põhjas selja tagant Põhja-Korea vägedele pealetungi. See oli ülimalt ohtlik ettevõtmine, kuid peagi vallutasid liitlasväed rannaalad. Seal kohati vaid keskpärast vastupanu ning liiguti kiirelt edasi Sŏuli. Kui Põhja-Korea väed nägid, et nende varustamisteed olid katkenud, hakkasid nad kohe kiiresti põhja taganema. See andis ka kohe võimaluse nurka surutud ÜRO (Ühinenud Rahvaste Organisatsioon) ja Lõuna-Korea vägedele edasiliikumiseks ning ülejäänud vägedega liitumiseks. 

ÜRO väed ajasid Põhja-Korea väed tagasi üle riigi 38. laiusjoone. Eesmärk päästa Lõuna-Korea oli saavutatud. Edust innustatult, otsustati ühendada kogu Korea Syngman Rhee valitsuse alla. Seega oli USA veendunud, et peab sõda jätkama ja saatma oma väed Põhja poole. Kommunistliku Põhja-Korea hävitamine pani aga muretsema Hiina, kes kartis, et ÜRO väed ei kavatsegi peatuda Yalu jõe juures, mis oli Hiina ja Põhja-Korea piiriks. Kindral MacArthur oli veendunud, et sõja levitamine Hiinasse on vajalik. Truman ja teised juhid aga keelasid sõda laiendamise ja MacArthurilt nõuti Hiina piirile lähenedes ettevaatlikkust. Paraku MacArthur keeldus kuuletumast väites, et Põhja-Korea väed olid Hiina varustatud ja seega peaks pommitama Hiina baase, kes varustasid Põhja-Korea vägesid. Vaatamata kõigele erinevatele asjaoludele siiski Hiinat terve sõja vältel ei pommitatud. 

Hiina aga hoiatas USAd, et nad 38. laiusjoont ei ületaks. Truman pidas seda tühjaks ähvarduseks. Päev pärast seda, 8. oktoobril 1950, kui Ameerika väed olid Korea vahelise piiri ületanud, saatis Mao Zedong Hiina Rahvavabatahtlike Väed Yalu jõe äärde. Nad oli valmis piiri ületama. Mao nõudis kohe abi ka Nõukogude valitsuselt ja nägi sekkumist olevat vaid kaitsva eesmärgiga. Mao ütles Stalinile, et kui nad lasevad USA-l terve Korea vallutada, peavad nad valmis olema selleks, et USA Hiinale sõja kuulutab. Hiina peaminister Zhou Enlai saadeti Moskvasse, et tugevdada Mao öeldud väiteid. Mao lükkas kavandatud rünnaku edasi 13. oktoobrilt 19. oktoobri peale, oodates venelaste abi. Venelaste abi jäi aga kasinaks, sest nad olid nõus õhuvägedega abistama mitte lähemal kui 96 km eesrindest. NSV Liidu õhujõudude osavõtt oli aga pahaks üllatuseks Korea õhuvägedele. Nõukogude Liidu roll oli USAle sõjas teada, kuid sel teemal vaikiti, et vältida vahejuhtumeid ning hullemal juhul tuumasõda.

15. oktoobril 1950 läks Truman Wake'i saarele, arutamaks Hiina sekkumise võimalust ning tema soovi piirata sõja ulatust. MacArthur kinnitas Trumanile, et kui Hiina üritaks tulla Pyongyangi peale, tuleks sellest suurim veresaun. 19. oktoobril langes Pyongyang ÜRO vägede kätte. 

Kindral Peng Dehuai juhtimisel algas 25. oktoobril 1950 Hiina rünnak, 270 000 sõjaväelast ületas piiri. Hiina rünnak tabas ÜRO vägesid üllatusena. Seejärel sõlmisid ÜRO väed aga hiinlastega kokkuleppe, ning hiinlased taganesid mägedesse. ÜRO väed aga eirasid Hiina karmi hoiatust ja liikusid ikka edasi Yalu poole. Novembri lõpus ründasid hiinlased uuesti. Läänes, mööda Chongchoni jõge liikudes tegid hiinlased maatasa mitmeid ÜRO Lõuna-Korea vägesid ning andsid tugeva paugu ÜRO äärmistele vägedele. Sellele järgnes USA 8. Armee taganemine, mis on Ameerika ajaloos pikim taganemine. Idas, 26. novembrist kuni 13. detsembrini hävitati peaaegu kogu 3000-meheline USA Seitsmes Jalavägi. Mereväelastel läks paremini. Kuigi nad olid ümber piiratud ja sunnitud taganema, tekitasid nad siiski palju kahju Hiina vägedele.

ÜRO väed, olles juba päris Põhja-Koreas, evakueerisid detsembri lõpus umbes 100 000 sõjaväelast ja 100 000 Korea tsiviilisikut. Tsiviilisikud paigutati kõikvõimalike laevade peale ning viidi turvaliselt Lõuna-Korea tipus asuvatesse sadamatesse. 

4. jaanuaril 1951 Kommunistliku Hiina ja Põhja-Korea väed vallutasid Sŏuli. ÜRO väed on sunnitud taganema. Kindral Walker sai selles rünnakus surma, ning teda pandi asendama kindral Matthew Ridgway, kes Teises maailmasõjas juhtis õhuvägesid. Ridgway hakkas kohe tõstma ennist lüüa saanud 8. Armee võitlusvaimu, mis oli ennist langenud madalale. Vaatamata sellele oli olukord siiski nii sünge, et MacArthur mainis, et võib-olla leiavad tuumarelvad kasutust. Märtsis 1951 võttis Ridgway poolt ellu äratatud Kaheksas Armee tagasi Sŏuli.

11. aprillil 1951 eemaldas president Truman MacArthuri juhtpositsioonilt. Selleks oli mitmeid põhjuseid. MacArthuri oli ületanud 38. paralleeli arvates ekslikult, et Hiina ei sisene sõtta ning põhjustades sellega liitlasvägedele suuri kaotusi. Samuti arvas ta, et otsus tuumarelvi kasutada peaks olema tema, mitte presidendi, teha. MacArthuri koha võttis üle Ridgway, kel õnnestus ÜRO väed edukale vastupealetungile saata. Mitmed rünnakud sundisid vastaste väed tagasi liikuma, mis tõid Hiina ja Põhja-Korea vägedele hulgaliselt ohvreid. 

Ülejäänud sõda hõlmas väikest ala ning oli rohkem pikaldane rahuläbirääkimiste periood, mis sai alguse 10. juulil 1951. Siiski toimusid lahingud edasi ka läbirääkimiste käigus. Põhja-Korea ja tema liitlaste eesmärgiks oli tagasi saada alad, mis enne olid neile kuulunud ja seda enne kokkuleppe saavutamist, et mitte ilma jääda nendest aladest. Suur murekoht läbirääkimistel oli sõjakahjude tasumise küsimus. Kommunistid nõustusid vabatahtlikult reparatsioonimaksudega vaid ühel tingimusel, et enamus sõjaeelsetest aladest, mis olid kommunistidel, ka neile tagastataks. See soov lükati kohe tagasi. Sõda kestis seni, kuni kommunistid sellest soovist loobusid. 

29. novembril 1952 valiti Dwight Eisenhower USA presidendiks. Valimislubadust täites sõitis ta Koreasse, et leida lahendus konflikti lõpetamiseks. ÜRO nõusolekul läks käiku India ettepanek teha Koreas vaherahu. 27. juulil 1953 saavutati relvarahu. Selleks ajaks oli rindejoon peaaegu samas kohas, kus enne oli 38. laiusjoon jooksnud. Demilitariseeritud ala rajati selle ümber, mis on tänapäevani kaitstud ühelt poolt Põhja-Korea ja teiselt poolt Lõuna-Korea vägede poolt. Rahulepingut pole tänapäevani alla kirjutatud.

Viited

Välislingid
 Urmas Kiil, Tänane päev möödanikus, Oma Saar, 26. juuli 2008

Sõjad
Korea ajalugu
Külm sõda
Nõukogude Liidu sõjandus