Helikunst

Helikunst (inglise keeles sound art, saksa keeles Klangkunst) on kujutava kunsti liik, mille puhul heli seguneb teiste meediumidega üheks kujutava kunsti teoseks. 

Helikunsti žanriteks on näiteks heliskulptuur, heliinstallatsioon ja heli-performance.

Helikunsti teke 

Gotthold Ephraim Lessingi 18. sajandil formuleeritud kunstiliikide ruumilisteks ja ajalisteks jaotumise kahtluse alla panek nii muusikute kui ka kunstnike poolt on viinud n-ö kunstide musikaliseerumiseni. 19. sajandil oli sümfoonia oma immateriaalse vormiga kõigi teiste kunstiliikide vormiliseks eeskujuks. Harmoonia ja arvuliste proportsioonide seosed andsid põhjuse rääkida muusikalise kompositsiooni reeglitest kui üldkehtivatest ja muudesse valdkondadesse ülekantavatest. Muusikalise struktuuri eeskuju kandus abstraktse maalikunsti kaudu kujutavatesse kunstidesse üldiselt. Näiteks vene konstruktivist Wassily Kandinsky kujutas Beethoveni viiendat sümfooniat joonte ja punktide kogumina. Edaspidi hakati tavapäraselt staatilist visuaalset kujutavat kunsti täiendama helidega, lisades sellele nii ajalisi kui ka dünaamilisi osiseid. Vastupidi ka muusikat hakati täiendama ruumiliste ja visuaalsete aspektidega, püüdes arendada ka multisensoorset kunsti, mille ideid järgis ka Richard Wagner.

1907. aastal avaldas Ferruccio Busoni artikli "Entwurf einer neuen Ästhetik der Tonkunst", milles ta lisaks uutele heliridadele ja kuuendiktoonsüsteemile käsitles ka elektri abil tekitatud helisid. 

1913. aastal avaldas futuristlik maalikunstnik Luigi Russolo manifesti "Mürade kunst" ("L’arte dei rumori"), milles ta kirjeldas kunsti vahenditena suurlinna masinlikke helisid. Tema tekstis ei olnud helidel koht mitte ainult kui muusiakalise kompositsiooni osal vaid ka kui iseseisval materjalil ja väljendusvahendil, et muuta tunnetatavaks maailma tehnologiseerumine. Russolo töötas välja ka uue müra tootva muusikainstrumendi – intonarumori ("müramasina")

1916. aastal kirjeldas Edgar Varèse New Yorgi Morning Telegraphis helide emantsipatsiooni, mille eesmärgiks ei pruugi olla muusika, vaid unistus "meie muusikalise alfabeedi laiendamisest". Müra emantsipatsioon asetas selle võrdseks muusikalise kompositsiooniliseks materjaliks muusikaliste helide ja vaikuse kõrval. 

Samal ajal avaldasid püsivat mõju muusikale ja hiljem ka helikunsti tekkele dadaistid. Dadaism, mis määratles ennast antikunstina, loobus konventsionaalsest vormikesksest lähenemisest kunstile ja orienteeris ennast ühendkunstiteose (Gesamtkunstwerk) ideele. Katsetati žanrite piire ületades erinevate kunstiliste meediumidega ning eksperimenteeriti kunsti otseselt igapäevase elu osaga. Paljude dadaistide jaoks oli lisaks improvisatsioonile oluline ka juhus, nagu näiteks Marcel Duchampi teoses "Erratum Musical".

1948. aastal võttis konkreetse muusika (musique concrète) looja Pierre Schaeffer kasutusele mõiste heliobjekt. Heliobjektideks nimetas ta Prantsuse Raadio arhiivist pärinevaid igapäevahelisid, mida ta kogus, töötles ning kasutas helikollaažides sõltumatult nende helide algsest kontekstist. Lisaks heli eraldamisele selle algsest tekitajast ning salvestamise ja edastamise tehnoloogiast näitas Schaeffer, et ajalisel helil on ka püsivaid ja materiaalseid omadusi, nagu näiteks tihedus, sügavus või pikkus ning sellega on võimalik manipuleerida sarnaselt muude materjalidega.

1960ndatel olid helitehnika võimalused helide käsitlemisel viinud selleni, et interpreeti võis asendada ülekande- või taasesitustehnoloogia. Helikunsti arengut mõjutas eelkõige ameerika helilooja John Cage, kelle ideede oli integreerida oma kompositsioonidesse juhus, vaikus ja müra. Minimal Music ja La Monte Young oma "Dream House" kontseptsiooniga andsid tõuke kunsti ja muusikat ühendava žanri kujunemisele.

Helikunsti žanrid 
Tänaseks on helikunst muutunud kujutava kunsti iseseisvaks alaliigiks. Kuna heli vabastamine ja müra emantsipatsioon on kaotanud oma algse tähenduse, võib nõustuda Jacques Attali essees "Bruits" (1977) ilmunud väitega, et "maailma pole võimalik mõista mitte lugedes, vaid kuulates" („die Welt nicht lesend, sondern hörend verstanden wird“).

Viited

Kirjandus 
 Akademie der Künste, Berlin (Hrsg.): Klangkunst. Prestel, München, New York 1996, ISBN 3-7913-1699-0 (mit CD).
 Akademie der Künste, Berlin (Hrsg.): Für Augen und Ohren. Von der Spieluhr zum akustischen Environment. Objekte, Installationen, Performances in der Akademie der Künste 20. Januar bis 2. März 1980, Berlin 1980, ISBN 3-88331-914-7.
 Helga de la Motte-Haber (Hrsg.): Klangkunst. Handbuch der Musik im 20. Jahrhundert, Bd 12. Laaber, 1999, ISBN 978-3-89007-432-0.
 Helga de la Motte-Haber: Musik und Bildende Kunst. Von der Tonmalerei zur Klangskulptur. Laaber, 1990, ISBN 3-89007-196-1.
 Peter Kiefer (Hrsg.): Klangräume der Kunst. Mit Beiträgen u. a. von Barbara Barthelmes, Paul de Marinis, Stefan Fricke, Golo Föllmer, Wulf Herzogenrath, Peter Frank, Helga de la Motte-Haber, Volker Straebel. Mit Video-DVD. Kehrer, Heidelberg 2010, ISBN 978-3-936636-80-2.
 Dan Lander, Micah Lexier: Sound by Artists. Art Metropole, Walter Phillips Gallery, Toronto 1990, ISBN 0-920956-23-8.
 Bernd Schulz (Hrsg.): Resonanzen. Aspekte der Klangkunst. Stadtgalerie Saarbrücken. Mit CD. Stiftung Saarl. Kulturbesitz, Saarbrücken 2003, ISBN 978-3-932183-30-0.
 Ulrich Tadday (Hrsg.): Klangkunst. Musik-Konzepte Sonderband. edition text + kritik, München 2008, ISBN 978-3-88377-953-9.
 Ulrich Eller, Christoph Metzger: (Hrsg.) The Statement! Sound - Installation. Perspektiven und Wirkungsfelder interventionistischer Kunst zwischen Architektur, Sound Art und neuen akustischen Kunstformen. Mit Beiträgen von Jens Brand, Julia Gerlach, Dennis Graef, Anne Müller von der Haegen, Maija Julius, Johannes Meinhardt, Robin Minard, Franz Martin Olbrisch, Sebastian Pralle, Bärbel Schlüter, Ingo Schulz, Carsten Seiffarth, Antimo Sorgente, Carsten Stabenow, Frauke Stiller und Annette Tietenberg. Kehrer, Heidelberg 2015, ISBN 978-3-86828-641-0.

Muusika