joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Mõntu park

Mõntu park (keskkonnaregistri kood KLO1200156) on kaitsealune park Saare maakonnas Saaremaa vallas Mõntu külas. Hoiuala hõlmab 8,6 ha.

Mõntu pargi läänepiir kulgeb piki Kuressaare–Sääre maanteed ja idapiir piki mereranda (Mõntu rand), lõunapiirile jäävad Mõntu ülemine tulepaak ja Mõntu alumine tulepaak ning nendevaheline siht. Põhjapiirile jääb nimetu kraav.

Mõntu park on Saaremaa maaparkidest kõige liigirikkam park, jäädes looduskaitsealuste parkide seas alla vaid Kuressaare lossipargile. See on Saaremaa vanim ja suurim euroopa nulu (Abies alba) kasvupaik. Seal on esindatud ka pensilvaania saar (Fraxinus pensylvanica) ja hariliku tamme kultivar püramiidtamm (Quercus robur 'Fastigiata'). Enne sõda kasvas seal suur kreeka pähklipuu (Juglans regia). Haruldaste puude kõrval on park kasvukohaks suurtele pärnadele (Tilia), tammedele (Quercus), sangleppadele (Alnus glutinosa) ja pooppuudele (Sorbus intermedia). Kunagisest mõisaaiast on säilinud üksikud õunapuud. Osaliselt on säilinud ka parki viiv allee.

Pargis paikneb mälestuskivi aastatel 1923–1941 tegutsenud Mõntu koolile.

Pargis on ka kolm betoonist seitsmenurkset rannakaitsekahuri alust läbimõõduga kuni 10 m ja sügavusega 2 m.

Saaremaa vald
Eesti pargid
Eesti kaitsealad
Sõrve poolsaar
Valter Klein

Valter Klein (pseudonüüm Karl Roobas; 9. märts 1892 Tartu – 3. märts 1925 Tallinn (Nõukogude Liidu saatkond)) oli Eesti kommunist. 

Valter Klein sündis 1892. aastal Tartus töölisperekonnas, aastatel 1910–1913 õppis Tartus maalrite koolis, misjärel töötas maalrina Soomes ja Petrogradi miinitehases. 

Esimese maailmasõja ajal liitus poliitilise tegevusega, 1917. aastal astus ta VSDT(b)P-sse ning sõdis Vene kodusõjas Punaarmees 1919. aastani.

Pärast Vene kodusõda töötas Vene-Eesti-Läti piiri komissarina ja seejärel Petrogradi eestlaste-kommunistide tööartelli juhatuse esimehena. V. Klein oli Petrogradis ilmunid ajalehe "Edasi" alaline kaastöötaja ja ajakirja "Oras" üks asutajaid.

1923. aastal suunati V. Klein Eestisse illegaalsele poliitiöisele agitatsioonitööle, 1. detsembrist 1924 sai temast Eestimaa sõjakomitee esimees ning võttis osa 1924. aastal toimunud riigipöördekatsest. Ta kuulus riigipöörde peastaapi, olles määratud sõja-revolutsioonikomitee esimeheks mässu edu korral, sai 1. detsembri riigipöördekatse ajal sai haavata. Detsembrimässust osavõtnu, kommunist Johannes Mänd (sünd. 1890 Oudovas-1961) riigiarhiivis hoitavate mälestuste järgi jõudis ta ülestõusu läbikukkumise järel pärast seiklusi ja öiseid rännakuid lõpuks Tartumaalt pealinna, ning suundus Pikale tänavale saatkonna ukse juurde ning sisenes. 

Mänd meenutas, et Vene saatkonda põgenenud kommunistid said endile seal varjupaigaks kütteruumi keldri.

Dokumendi järgi suri Klein seal keldris kopsupõletikku ning tema surnukeha valmistas teistele põgenikele peavalu – mida sellega ette võtta? Lõpuks maeti lahkunu samasse keldri põranda alla.

Välislingid 
 Argo Ideon, Kommunistid põgenesid Vene saatkonda Tallinnas, Postimees, 1. september 2012
 

Eestimaa Kommunistliku Partei liikmed
Sündinud 1892
Surnud 1925
Nõmme-Kindluse

Nõmme-Kindluse on ajalooline raudteejaam Tallinnas Nõmme linnaosas, Peeter Suure merekindluse objekt. Jaama ligidal on vedurite ringdepoo (1919). Hoone on kultuurimälestis.

Ajalugu
Nõmme-Kindluse raudteejaam oli Peeter Suure merekindluse kitsarööpmelise raudtee peajaam. Peajaam valmis 1913–1914 ja oli kasutusel aastani 1920, mil Liiva-Vääna liin anti tsiviilkasutusse ja hoone läks üle erakättesse (tegutses saunana). Tänapäeval on seal elamu.

Kultuurimälestiseks (number 8847) tunnistas hoone kultuuriminister 18. augustil 1997.

Asukoht
Jaamahoone asub tänapäeval aadressil Vääna tänav 17.

Arhitektuur
Hoone on ehitatud paekivist, väike, T-kujulise põhiplaaniga, ühekorruseline ja viilkatusega. Paekvaadritest puhtalt laotud fassaadi ilmestavad tellistest laiad nurgapilastrid, segmentkaaravade piirded ja kitsad rõhtvööd. Vaksalis olid teenistujate ameti- ja eluruumid. Lisaks veetornile püstitati jaama ka puidust abihooneid.

Vaata ka
 Liiva – Nõmme-Väikse raudtee
 Tallinna–Vääna raudteeliin
 Nõmme-Väike

Viited

Välislingid
 Käesoleva otsuse eelnõu eesmärgiks on teha Tallinna Linnavalitsusele ülesandeks esitada 1. septembriks 2008 endise Esimese Juurdeveoraudtee ja Peeter Suure merekindluse raudtee trassile rajatava kergeliiklustee planeering koos projekti eelarvega. Tallinna Linnavolikogu, November 2007. 
 Klemet, Andres. Kui Nõmmel sõitis kitsarööpmeline rong.
 Raudteearhitektuuri ajaloost ja säilitamisest. Koostajad: Martin Jänes, Mari Loit. Muinsuskaitseamet. Tallinn, 2006

Tallinna raudteejaamad
Peeter Suure merekindluse kindlusraudtee
Nõmme linnaosa
Eesti kitsarööpmeline raudtee
Tallinna kultuurimälestised
Varnæs

Varnæs (saksa keeles Warnitz) on küla Taanis Lõuna-Taani piirkonnas Åbenrå vallas Åbenrå lahest lõunas Sundevedi poolsaarel Gråstenist 10 km põhjas, Varnæsi kihelkonna keskus.

Elanike arv on 467 (2014), 2007. aastal elas seal 474 inimest.

Külas on Varnæsi kirik. 

Nime on esmakordselt mainitud kujul Warnæs (1231) kuningas Valdemar II maaraamatus eraldi kuningamõisana Sundevedi poolsaarel. Nimi pärineb vanataani sõnast wara ('põhiliselt suviseks karjatamiseks mõeldud maa väljaspool küla piire') ja sõnast næs ('nina').

Tänavad
Blåkrogvej
Bækvej
Damgade
Gamle Skole, Gammel Skolevej
Gammel Kirkevej
Hipholm
Kausager
Kirkevej
Linde Allé
Nørregade
Nørskov
Smedegade
Søndergade
Varnæs Lærkevej
Varnæsvej
Varnæsvigvej
Vestergade
Vibevej

Viited

Taani asulad
Robert Kannukene

Robert Kannukene (14. veebruar 1910 Vana-Antsla vald Urvaste kihelkond, Võrumaa – 14. juuni 1992 Keila) oli eesti usuteadlane ja kirikuõpetaja.

Lõpetas 1929 Hugo Treffneri Gümnaasiumi ja 1935 Tartu Ülikooli usuteaduskonna mag. theol. kraadiga. 1938 teaduslik stipendiaat Berliini ja Groningeni, 1939 Pariisi ülikoolis. Korp! Fraternitas Estica vilistlane. Ordineeriti 25. jaanuaril 1942 õpetajaks.

Õppejõuna jõudis alustada tööd Tartu Ülikooli usuteaduskonnas (1939–1940), mis aga suleti Nõukogude okupatsiooni alguses. Saksa okupatsiooni ajal osales usuteaduskonna taastamiskatsetes ja tegevuses usuteaduse instituudi kujul. 1946 jätkati kõrgema usuteadusliku hariduse andmist Usuteaduse Kõrgemas Katsekomisjonis. Kannukene töötas võrdleva usuteaduse professorina kuni emeriteerumiseni aastal 1989.

Kannukene oli Pöide, Muhu ja Saaremaa Jaani koguduse õpetaja (1942–1943), seejärel kauaaegne Urvaste (1944–1978) ja Karula koguduse õpetaja (1944–1949) ning Võru praostkonna praost (1949–1978) ning viimaks Keila Miikaeli koguduse õpetaja (1978–1989) ja Lääne-Harju praostkonna praost.

Ta nimetati 1956. aastal Urvaste koguduse õpetajana EELK Lauluraamatukomisjoni koosseisu.

1980. aastal andis EELK Usuteaduse Instituut Kannukesele usuteaduse audoktori kraadi.

Isiklikku 
Tema tütar on botaanik ja brüoloog (sammalde uurija) Leiti Kannukene. Tema pojapoeg on muusik Kristjan Kannukene.

Teoseid
 Psühhoanalüüsi metafüüsilisi eeldusi, [auhinnatöö]; [Tartu Ülikool], Tartu, 1932 (käsikirjas)
 Kristlik Jumala mõiste, [magistritöö], [Tartu Ülikool], [Tartu], 1935 (masinakirjas)
 Usuline rahvateadus kiriklikes ametitalitustes, EELK Usuteaduse Instituut, Võrdlev usuteadus. Keila: 1983 (masinakirjas)
 Lühike eesti muinasusundi võrdlev sõnastik. 2, EELK Usuteaduse Instituut, Võrdlev usuteadus. Keila, 1984 (masinakirjas)

Välislingid
 "Album Esticum" Korp! Fraternitas Estica kodulehel
 Robert Kannukese poolt kirjutatud elulugu, Eesti Kirik, 09.02.2010
 Jaan Lahe, "Ühest Eesti soost müstikust ja usundiloolasest", Eesti Kirik, 09.02.2010

Keila Miikaeli koguduse vaimulikud
Muhu Katariina koguduse vaimulikud
Eesti teoloogid
Võru praostid
Tartu Ülikooli usuteaduskonna vilistlased
Korporatsioon Fraternitas Estica liikmed
Hugo Treffneri Gümnaasiumi vilistlased
Sündinud 1910
Surnud 1992
Estcoy-8

Estcoy-8 oli Eesti jalaväekompanii, mis osales NATO juhitud sõjalisel operatsioonil Afganistanis maist novembrini 2009. Üksuse ülem oli major Tarvo Luga.

Estcoy-8 vahetas välja major Raigo Paimla juhitud Estcoy-7, mis alustas teenistust Lõuna-Afganistanis Helmandi provintsis Now Zadis 2008. aasta novembris.

Erik Tikan valmistas selle põhjal täispika dokumentaalfilmi "Estcoy-8", mis esilinastus 9. jaanuaril 2022. Teleesilinastus oli ETV-s 10. jaanuaril 2022.

Langenud 
15. juunil 2009 langes lahingoperatsiooni käigus veebel Allain Tikko.
23. augustil 2009 langes Helmandi provintsis lahinguülesandeid täites kaks Estcoy-8 lahingpioneeri, veebel Eerik Salmus ja seersant Raivis Kang.

Vaata ka
Eesti NATO sõjalistes operatsioonides
Scoutspataljon
Estcoy-E
Estcoy-7

Viited

Kirjandus
Toby Harnden, «Ülestõusnud surnud: Walesi kaardivägi ja tegelik lugu brittide sõjast Afganistanis» (inglise «Dead Men Risen: The Welsh Guards and the Real Story of Britain’s War in Afghanistan»), 2010, (lühikirjeldus Postimehes)

Välislingid 
Kaitseväe Peastaabi fotod: Estcoy-8 teelesaatmine Tallinna Lennujaamas 3. mail 2009
Afganistanis langes kaks kaitseväelast – Postimees, 23. august 2009
Afganistanis langes kaks kaitseväelast – Uus Eesti, 23. august 2009
Laaneots: Estcoy-8 sõdurid tegutsevad lahinguolukorras külmavereliselt ja oskuslikult – Postimees, 4. oktoober 2009

Estcoy
Afganistani sõda (2001–)
Glükosüülimine

Glükosüülimine on glükaanide liitmine valkudele ja lipiididele ensüümide abil.

Orgaaniline keemia
Arnold von Tideböhl

Arnold Gustav Wilhelm von Tideböhl (vene keeles Арнольд Густав Вильгельм (Арнольд Андреевич) фон Тидебель) (16. veebruar (ukj 28. veebruar) 1818 Tallinn − 30. august (ukj 11. september) 1888 München) oli baltisaksa päritolu Venemaa luuletaja, ajakirjanik, väljaandja, jurist ja salanõunik.

Elulugu
Arnold von Tideböhl oli 1848 aastast Liivi-, Eesti- ja Kuramaa kindralkuberneri krahv Aleksandr Suvorovi (1804–1882) kantseleiülem.

Ta immatrikuleeriti Saaremaa nr 93 (1868), Eestimaa nr 312 (1869), Kuramaa nr 333 (1875) ja Liivimaa nr 389, 394 (1876) rüütelkonda. 

Tema isa Johann Heinrich von Tideböhl (1786–1856) oli Tallinna rae sündik (1814–1820) ja 1820 aastast ametnik Liivi-, Eesti- ja Kuramaa kindralkuberneri juures, ning vend Sigismund von Tideböhl (vene Сигизмунд Андреевич Тидебель; 1824–1890) insener-kindral ja Nikolai Inseneriakadeemia ülem (1866–1886).

Tema poeg Arnold Johann Heinrich von Tideböhl – Arnold von Tideböhl jun. (1860–1919) omandas hariduse Peterburi Anna koolis (St. Annen-Schule) ja Liivimaa Maagümnaasiumis Viljandis ning Tartu gümnaasiumis. Õppis seejärel Tartu ülikoolis õigusteadust 1879–1883 ja 1884 (cand. jur. 1885). Töötas Riias rae auskultandina 1886–1887, rae ja õuekohtu advokaadina 1887–1889, siis Tiflisis (Thbilisis) edasikaebamiskohtu (Appellhof) auskultandina 1889–1891. Seejärel elas 1902. a-ni Riias, toimetades Baltikumi kultuuriajakirja Baltische Monatsschrift. 1903. aastal kolis Tartusse, kus teotses poliitikuna. Oli Liivimaa Saksa Seltsi asutajaid (asut. 1906) ja ajuti selle Tartu osakonna (grupi) esimees. 1906. aastal Tartu linnavolikogu valimiste eel juhtis Saksa valimisbürood (asut. 1904). 1915–1917 oli asumisel Tomski kubermangus. 1917–1918 toimetas Tartus ajalehte Dorpater Nachrichten ja oli pangakontori omanik (Küüni tänav 3). Mõrvati enamlaste poolt Tartu Krediitkassa keldris 14. jaanuaril 1919. Maetud Raadi (Tartu Vana-Jaani) kalmistule.

Viited

Välislingid 

Baltisakslased
Venemaa keisririigi poliitikud
Sündinud 1818
Surnud 1888
Nikolai Gorinov

Nikolai Gorinov (7. jaanuar 1914 Tartu – 1959) oli Eesti farmatseut.

Õppis 1931–1939 (lõpetas) Tartu Ülikoolis farmaatsiat.

1938 Tartu Ülikooli farmakognoosia instituudi abijõud.

Ta oli Palamuse apteegi juhataja.

Ta arreteeriti NKVD poolt 1950 ja viibis kuni 1955 vangilaagris Komi ANSVs.

Tunnustused
1939 Eesti Punase Risti teenetemärgi I klassi (kuld)medal

Isiklikku
Peep Ilmet on tema poeg.

Viited

Eesti farmatseudid
Apteekrid
Eesti Punase Risti teenetemärgi kavalerid
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1914
Surnud 1959
Archibald Keyserling

Krahv Archibald Peter Theophil Alexander Gebhard Eduard von Keyserling VR I/3 (läti Arhibalds Pēteris Teofils fon Keizerlings; 6. november 1882 Augustenhof, Grobiņa lähedal – 15. detsember 1951 Frankfurt) oli baltisaksa päritolu Venemaa Keisririigi sõjalaevastiku 2. järgu kapten ja Läti Vabariigi sõjalaevastiku ülem ja admiral.

Tunnustused
29. aprill 1925 Vabadusristi I liigi 3. järk (Nr.3081)

Viited

Archibald
Baltisaksa sõjaväelased
Läti sõjaväelased
Venemaa keisririigi sõjaväelased
Vabadusristi I liigi 3. järgu kavalerid
Sündinud 1882
Surnud 1951
Admiralid
Pikker (laev 1995)

PVL-103 Pikker on Eesti Piirivalve patrull-laev. Esimene pärast taasiseseisvumist Eestis ehitatud riigilaev.

Ajalugu 

1994. aasta 20. mail toimus Tallinna Meretehases Pikri kiilupanek, tseremoonial keevitas õnnemündi kiilu sisse Piirivalveameti peadirektor Tarmo Kõuts. Laeva ehitusmaksumus oli 14,9 miljoni krooni, mis oli tolle aja kohta suur kulutus.

22. detsembril 1995 lasti Pikker Meretehases pidulikult vette. Laeva ristiema oli Eesti Vabariigi presidendi abikaasa Helle Meri. Veeskamisel osalesid ka president ise ja peaminister. Esimese korraga ei tahtnud ristimisel kasutatud šampanjapudel laeva vastu puruneda, kuid laeva pootsmani Peeter Valguta abiga see siiski õnnestus.

2006. aastal läbis laev kapitaalremondi, mille käigus vahetati välja ka endised vene 12ЧНС18/20 tüüpi peamasinad saksa MTU 10V2000M72 vastu.

Teenistuse käigus on Pikker külastanud muuhulgas Riiat, Liepajat ja Peterburi.

2014. aasta märtsis tabas laeva skandaal, kui ühe sõiduvahetuse meeskonnaliikmed peeti Tallinnas kinni, süüdistatuna seadusevastases võrkudega kalapüügis teenistusülesannete täitmise ajal.

23. juunil 2018 võttis Pikker osa mereparaadist Tallinna lahel.

Pikker on plaanitud piirivalve teenistusse 2020. aastani.

Vaata ka
 Pikker (vahilaev)

Välislingid
 Pilt Pikri sillalt

Eesti piirivalvelaevad
Eduard von Baranoff

Krahv Johann Eduard von Baranoff (vene Эдуард Трофимович Баранов; 18. detsember 1811 Peterburi – vkj 22. juuli / 3. august 1884 Baden-Baden) oli Venemaa keisririigi sõjaväelane ja riigitegelane. 

Ta oli kindraladjutant (1855), jalaväekindral (1869), Liivi-, Eesti- ja Kuramaa kindralkuberner ja Riia sõjaväeringkonna vägede komandör 18. aprillist 9. oktoobrini 1866, ning Vilniuse, Kaunase, Hrodna ja Minski ehk Loodekrai kindralkuberner 9. oktoobrist 1866 kuni 2. märtsini 1868. Seejärel alates 1868 Riiginõukogu liige ja 1881 Riiginõukogu Riikliku Majandusosakonna esimees. Eduard von Baranoffil oli tähtis osa Venemaa raudtee arengus.

Autasud
Püha Vladimiri orden 1. klass (1. jaanuar 1873)
Andreas Esmakutsutu orden (1878)
Andreas Esmakutsutu orden briljantidega (7. september 1882)
Keiser Aleksander II ja Aleksander III portreed briljantidega (15. mai 1883)

Perekond
Eduardi vanemad olid Tallinnas sündinud Aruküla, Röa, Väätsa, Pikavere ja Prääma mõisa pärija (1808), tõeline riiginõunik Trofim von Baranoff (1779–1828) ja riigidaam Juliane Sophie von Adlerberg (1789–1864). Tema ema sai 1. juulil 1846 endale ja oma järglastele Venemaa Keisririigi krahviseisuse, oli 1856 aastast Püha Katariina ordudaam, ning keiserliku õukonna ministri ja jalaväekindrali Vladimir Adlerbergi (1793–1884) õde. 

Eduardi vennad Nikolai (1808–1883; Николай Трофимович), Alexander (1813–1888; Александр Трофимович) ja Tveri kuberner Paul (1814–1864; Павел Трофимович) olid samuti kõrgemad ohvitserid, ning õdedest Maria (sünd.1807) õukonnadaam ja Luise (1810–1887; Луиза Трофимовна Баранова) riigidaam (1876) ja abielus krahv Benckendorffi adjutandiks olnud salanõuniku vürst Mihhail Golitsõniga (1800–1873).

Esivanemad

Viited

 

Baranoffid
Venemaa keisririigi jalaväekindralid
Venemaa keisririigi sõjaväelased
Venemaa keisririigi kindralid
Venemaa keisririigi poliitikud
Venemaa keisririigi Riiginõukogu liikmed
Vene Eestimaa kindralkubernerid
Liivimaa kindralkubernerid
Kuramaa kindralkubernerid
Vilniuse kindralkubernerid
Püha Andreas Esmakutsutu ordeni kavalerid
Sündinud 1811
Surnud 1884
Neeme Väli

Neeme Väli (sündinud 1. juunil 1965 Paides) on Eesti sõjaväelane, auastmelt kindralmajor. Aastast 2022 Keskerakonna liige.

Haridus 
1993 ohvitseride täiendus- ja väljaõppekursus Eestis 
1993 juhtimiskursus Rootsi sõjaväeakadeemias 
1994 kergejalaväe kompaniiülema kursus Hammelburgi jalaväekoolis Saksamaal 
1998 –1999 Bundeswehri staabi- ja juhtimisakadeemia Saksamaal
 2006 lõpetas Tartu Ülikooli Õigusinstituudi

Teenistuskäik 
1990 Kaitseliidu Roosna-Alliku kompanii ülem 
1991 Kaitseliidu Järva maleva pealik 
1993. aastast teenib kaitseväes 
1993 Kaitseliidu Peastaabi ülem 
1996 Kaitseliidu ülema kohusetäitja 
1997 Kaitseväe juhataja nõunik 
1999 Kaitsejõudude Peastaabi operatiiv- ja väljaõppeosakonna vanemstaabiohvitser 
2000 NATO Põhja-Euroopa väekoondise staabi staabiohvitser Hollandis 
2003 Kaitsejõudude Peastaabi analüüsi- ja planeerimisosakonna vanemstaabiohvitser 
2004 Kaitsejõudude Peastaabi analüüsi- ja planeerimisosakonna ülem 
2006 Kaitsejõudude Peastaabi ülema asetäitja 
2007 – 28. veebruar 2011 Kaitseväe Peastaabi ülem
2011 – Eesti sõjaline esindaja NATO ja Euroopa Liidu juures Brüsselis

Auastmed 
1993 nooremleitnant 
1994 leitnant 
1995 kapten 
1996 major 
2001 kolonelleitnant 
2006 kolonel
2009 brigaadikindral
2012 kindralmajor

Autasud 
2006 Kotkaristi IV klassi teenetemärk
Kaitseliidu Valgeristi III klass 
Kaitseliidu Valgeristi II klass 
Kaitseväe teenetemärk 
Kaitseliidu teenetemärgi eriklass 
Kaitseväe Peastaabi teenetemärk 
Mälestusmedal "10 aastat taastatud kaitseväge"

Allikad 
 Elulugu Eesti Kaitseväe Peastaabi lehel
 Neeme Välist sai brigaadikindral EPL 17. juuni 2009

Viited

Eesti kindralmajorid
Kaitseväe peastaabi ülemad
Kaitseliidu peastaabi ülemad
Kaitseliidu ülemad
Kaitseliidu Järva maleva pealikud
Kotkaristi IV klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1965
Konrad von Feuchtwangen

Konrad von Feuchtwangen (surnud 5. juulil 1296) oli Liivi ordu maameister ja Saksa ordu kõrgmeister 13. sajandil.

Konrad pärines Frankimaalt Feuchtwangenist. Tema suguvõsa pärines ministeriaalide seast. Ka mitmed tema sugulased olid Saksa ordu liikmed.

Juba 1259. aastal mainiti teda Austria maakomtuurina. Sellena oli ta ametis kuni 1279. aastani, misjärel nimetati Liivimaa maameistriks, samaaegselt oli ta ka maameister Preisimaal. Kuid juba 1281. aastaks oli ta neist ametitest lahkunud ja jätkas oma ordukarjääri Saksamaal, olles esialgu Frankimaa maakomtuur ja saades 1284. aastal Saksa meistriks. 1291. aastal valiti ta kõrgmeistriks, kelleks ta jäi kuni surmani.

Kirjandus
Ritterbrüder im livländischen Zweig des Deutschen Ordens. Köln: Böhlau, 1993. Nr. 238 (lk 222–223).

Liivi ordumeistrid
Preisi maameistrid
Saksa meistrid
Saksa ordu kõrgmeistrid
Surnud 1296
Sündinud 13. sajandil
Suised

Suised on lülijalgsete (sealhulgas putukate) suu ümber paiknevad, loomarühmiti väga erineva kujuga jätked, mille peaülesanne on toidu vastuvõtt ja selle esmane töötlus (näiteks tükeldamine, surmamine). Suised on arenenud ürgsete vormide jäsemetest, suuava ülalt kattev ülahuul on aga näokilbi väljakasve.

Enamasti on lülijalgsetel suiseid 3 paari. 

Esimese suistepaari moodustavad ülalõuad (mandibulae), 2. ja 3. paari aga alalõuad (maxillae). Ülalõug on kompaktne, alalõug ja alahuul koosnevad osadest. Neil on hästi liikuvad lisandid – kobijad, mida kasutatakse maitsmiseks ja toidu suhu juhtimiseks.

Vastavalt toitumistüübile on putukate suised evolutsiooni käigus omandanud erinevaid vorme. Kõige levinumad on nelja tüüpi suised:
 haukamissuised
 libamissuised
 pistmissuised
 imemissuised

Vaata ka 
tundlad

Viited 
Entomoloogia
Zooloogia
Suu
Maastikuarhitekt

Maastikuarhitekt on maastikuarhitektuuri spetsialist, kes kujundab välisruume ja selle elemente – näiteks aiad, pargid, puistud, veekogud. 

Maastikuarhitekt on Eestis vähemalt nelja aastase akadeemilise erialase haridusega diplomeeritud spetsialist, kelle põhiliseks tegevuseks on maastiku ruumiline kujundamine. Eestis saab maastikuarhitektiks õppida Eesti Maaülikooli põllumajandus- ja keskkonnainstituudis. Õppetööd korraldab maastikuarhitektuuri õppetool.

Vaata ka
Eesti Maastikuarhitektide Liit
Eesti Maastikuarhitektuuri Üliõpilaste Selts

Viited

Välislingid
Maastikuarhitektuur. emu.ee
Abbateggio (Pescara)

Abbateggio on küla Itaalias Abruzzo maakonnas Pescara provintsis, Abbateggio valla keskus. Ta paikneb 135 km Roomast idas, 55 km L'Aquilast idas ja  31 km või 38 km Pescarast edelas. Geograafilised koordinaadid on 42°14' E, 14°01' N. 

Küla on esmakordselt mainitud 10. sajandil.

Tänavaid
Via Aldo Moro
Via Filaseta
Via Giuseppe Garibaldi
Via Italia
Via Madonna del Carmine
Via Orologio
Via Roma
Via Torrione

Viide

Itaalia külad
Aasta ärimees

Aasta ärimees on ajalehe Äripäev poolt alates 1993. aastast välja antav nimetus, mis antakse aasta jooksul kõige enam silma paistnud ettevõtjale. Alates aastast 2020 nimetas Äripäev tiitli ümber - aasta ettevõtja. Valiku teeb ajalehe toimetus oma kriteeriumide põhjal, aga viimastel aastatel on sellele lisandunud ka internetis läbiviidav lugejaküsitlus.

Aasta ettevõtja kuulutatakse välja sama aasta lõpus jõulude aegu ning sellele järgneb nimetuse pälvinud isikust pikema ülevaatliku persooniloo avaldamine lehes.

Aasta ettevõtjad  
1993 – Andres Sarri
1994 – Hannes Tamjärv
1995 – Rein Kilk
1996 – Olari Taal
1997 – Ain Hanschmidt
1998 – Aadu Luukas
1999 – Ernesto Preatoni
2000 – Tarmo Noop
2001 – Guido Sammelselg ja Jüri Käo
2002 – Oliver Kruuda
2003 – Fjodor Berman
2004 – Enn Pant
2005 – Meelis Milder
2006 – Armin Karu
2007 – Indrek Rahumaa
2008 – Väino Villers
2009 – Jüri Käo
2010 – Hillar Teder
2011 – Rain Lõhmus
2012 – Oleg Ossinovski
2013 – Taavet Hinrikus ja Kristo Käärmann
2014 – Hardi Meybaum
2015 – Raul Kirjanen
2016 – Rain Lõhmus
2017 – Arno Kütt ja Peep Kuld
2018 – Kristjan Rahu
2019 – Väino Kaldoja
2020 – Kaarel Kotkas 
2021 – Priit Kallas

Viited

Välislingid 
 Väinu Rozental. "Äripäeva aasta ärimees on põllumees" Äripäev, 19. detsember 2008
 Annika Matson. "Äripäev: esimene aasta ärimees oli Andres Sarri" Äripäev, 21. detsember 2007
 Annika Matson. "Äripäev: aasta ärimees on Indrek Rahumaa" Äripäev, 21. detsember 2007
 Anne Oja. "Aasta ärimehed paistavad silma sihikindluse ja mitmekülgsuse poolest" Äripäev, 8. oktoober 2004
 Katariina Krjutškova. "Aasta ärimees on Rain Lõhmus" Äripäev, 23. detsember 2011
Marge Väikenurm. https://www.aripaev.ee/uudised/2015/12/23/milline-inimene-on-aasta-arimees

Eesti aunimetused
Eesti majandus
Iwan von Brevern

Iwan von Brevern (vene Иван (Иоганн) Христофорович Бреверн; ristinimi Iwan, hiljem nimetatud ka Johanniks; 3. detsember 1812 Seli, Juuru kihelkond, Harjumaa – 29. aprill 1885 Peterburi) oli baltisaksa päritolu Venemaa riigitegelane. 

Ta oli keiser Aleksander II aegne tõeline riiginõunik (28. mai 1852), Liivimaa asekuberner 20. juunist 1852 kuni 9. maini 1858, Kuramaa kuberner 9. maist 1858 kuni 21. augustini 1868 ja senaator (1872).

Perekond
Tema vanemad olid Kuramaa kuberneriks (1827–1852) olnud Eestimaa maanõunik ja tõeline riiginõunik Christoph von Brevern (1782–1863) ja Julie Charlotte von Strandmann (1790–1830). Tema ema oli Venemaa kindralleitnandi ja Aa mõisniku Otto Magnus von Strandmanni (1746–1827) ja krahvinna Anna Margaretha Juliane von Stenbocki (1765–1790) tütar.

Ivan abiellus 1840 paruness Katariina von Arpshoveniga (1817–1904), kes oli kindralmajori ja Laagna mõisniku parun Georg von Arpshofeni (1789–1856) ja Aleksandra Petrovna Demidova tütar. Abielust sündisid:
Marie (1841–1916), parun Julius von Oelseni (1834–1895) abikaasa
Georg (1843–1898), kindralmajor
Alexander (1845–1897) Žagarė (Szagarren) mõisnik Leedus, Isalie von Breverni (1874–1946) isa, vürst Georg von Lieveni (1864–1910) äi
Nikolai (1848–1919), tõeline riiginõunik, Varssavi Apellatsioonikohtu kohtunik
Woldemar (1857–1905), Grobiņa talurahvaasjade komissar

Viited

Välislingid

Baltisakslased
Iwan von
Kuramaa kubernerid
Liivimaa kubernerid
Liivimaa viitsekubernerid
Venemaa keisririigi poliitikud
Venemaa keisririigi senaatorid
Sündinud 1812
Surnud 1885
Richard Toomre

Richard Toomre (kuni 1935 Richard Tomson, 22. jaanuar 1907 Aru vald, Tartumaa – 16. aprill 1993 Tallinn) oli eesti põllumajandusteadlane.

Ta õppis 1926–1934 (lõpetas) Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonnas, mag. agr. 1938 (cand. agr. 1944; Odra ja nisu lendnõgipääde tõrje), dr. agr. 1964 (Moskvas; Pikaajalised kultuurkarjamaad ja nende kasutamine intensiivse põllumajanduse süsteemis). Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane.

1929–1938 Tartu Ülikooli taimehaiguste katsejaama assistent, 1936–1937 Vahi põllutöökooli õpetaja, alates 1938 Põllutööministeeriumi taimekaitse inspektor.

Isiklikku
Richard Toomre vennapojad on Alar Toomre ja Jüri Toomre.

Eesti põllumajandusteadlased
Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonna vilistlased
Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmed
Eestistatud nimega inimesed
Pärnamäe kalmistule maetud
Sündinud 1907
Surnud 1993
Kristjan Saar

Kristjan Saar (29. august 1894 Põltsamaa vald, Viljandimaa – 17. juuli 1972 Tallinn?, Eesti) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant, 1938).

Kaitseliidu Harju Maleva pealik aastatel 1934–1940.

Nõukogude okupatsiooni alguses elas illegaalselt. Arreteeriti NKVD poolt 1948. aastal. Viibis vangistuses Taišetlagi vangilaagris Irkutski oblastis, kust vabastati 1956. aastal.

Välislingid
Ohvitseride andmekogu

9. Üksiku Jalaväepataljoni koosseis
10. Üksiku Jalaväepataljoni koosseis
Kaitseliidu Harju maleva pealikud
Vabadussõja veteranid
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1894
Surnud 1972
Estofiil

Estofiil on eesti keelt ja/või kultuuri harrastav muulane.

Estofiilide loend

 Martti Asunmaa
 Gábor Bereczki
 Patrick Collerton
 Elsa Enäjärvi-Haavio
 Turid Farbregd 
 Hans Peter Frölich
 Paul Goble
 Martti Haavio
 Cornelius Hasselblatt
 Alexandra Aikhenvald
 Johann Friedrich Heller
 August Wilhelm Hupel 
 Seppo Härkönen
 Astrīde Ivask
 Oke Jokinen
 Amiran Kaladze
 Pentti Kangasluoma
 Otso Kantokorpi
 Kauko Kare
 Urho Kaleva Kekkonen
 Lauri Kettunen
 Raili Kilpi-Hynynen
 Veli Olavi Klami
 Arnold Friedrich Johann Knüpffer
 Pauli Koskinen
 Seppo Kuusisto
 Uolevi Lassander
 Eino Leino
 Pekka Lilja
 Eva Lille
 Pekka Linnainen
 Johann von Luce 
 Matti Lukkari
 Liisa Löyttyniemi
 Vladimír Macura
 Anu Marttila
 Kazuto Matsumura
 Ludwig August Mellin
 Anna Michalczuk
 Jean-Pierre Minaudier
 Suzanne Mittenthal
 Kerttu Mustonen-Hukki
 Tapio Mäkeläinen
 Ulla-Maija Määttänen
 Kirsti Narinen
 Pekka Nuorteva
 Hannu Oittinen
 Esko Ollila
 Lauri Posti
 Pertti Juhani Pyhtilä
 Heikki Rausmaa
 Harri Raitis
 Tuuli Reijonen
 Frank Riedel
 Harri Rinne
 Eero Riuttala
 Jekki Rjazin
 Johann Heinrich Rosenplänter
 Juhani Salokannel
 Mikko Savikko
 Christian Hieronymus Justus Schlegel
 Georg Julius Schulz  
 Joachim Gottlieb Schwabe 
 Gustav Heinrich Schüdlöffel
 Kalervo Siikala
 Jaakko Syrjämäki
 Daniel Paul Tammet
 Risto Teinonen
 Hannele Valkeeniemi
 Jouko Vanhanen
 Juha Virkkunen
 Peter Ernst Wilde
 Friedrich Wilhelm Willmann
 Oless Zavgorodni
 Seppo Zetterberg
 Emil Vesterinen
 Kustaa Vilkuna
 Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen

Vaata ka
 Estofilia

Välislingid 
 
 Jaapani estofiil sai Eesti teenetemärgi - Eesti Päevaleht, 31. juuli 2009
 Tuglase seltsis on koos Soome estofiilid
152 mm Canet' suurtükk

152 mm (6-tolline) Canet' suurtükk on mereväesuurtükk, mida kasutati laevadel ja rannikupatareides.

Ajalugu
Suurtüki töötas välja Prantsuse insener Gustave Canet (1846–1908). Tootmist alustati Prantsuse firmas Schneider et Cie (tänapäeval Schneider SA). Valmistati laeva- ja rannikusuurtükke. Relvastuses alates 1891. aastast.

Tehnilised andmed
Rannikul kasutatava kahuri kaal: 19,38 tonni

Raua kaal: 5,75 tonni

Raua pikkus: 6,84 meetrit (45 kaliibrit) 
 
Fugassmürsu algkiirus: 793 m/s

Kasutati soomustläbistavaid (41,5 kg) ja fugassmürske (49,8 kg)

Suurtükki laaditi unitaarpadrunitega.

Kasutamine Venemaal
Venemaal toodeti Canet' tüüpi suurtükke alates 1892. aastast Obuhhovi terasevalutehases. 152 mm Canet' suurtükid olid kasutusel Peterburi merekaitses, sealhulgas ka Peeter Suure merekindluses.

Kasutamine Eesti kaitseväes
Eesti merekindlustes olid 152 mm Canet' suurtükid rannakaitsepatarei nr 2, 4, 5, 7 ja 11 relvastuses. Kokku oli suurtükke 16 tükki.

Üks relv anti 1935. aastal Naissaarel olevast rannakaitsepatareist nr 5 Soomusrongirügemendile ning seda kasutati raudteesuurtükk Suure Tõllu ehitamisel.

Mälestisekstunnistamine Eestis
Eestis on kultuurimälestiseks tunnistatud:
6" Canet' suurtüki soomustorn. (2659), rannakaitsepatarei nr 5. Asukoht Naissaar, Põhjaküla.

Viited

Kirjandus
Johannes Santpank. 6" Canet suurtükk : käsiraamat komendooridele. Tallinn : Merijõudude Staap, 1925

Välislingid
Пушка Канэ. Словари и энциклопедии на Академике
6-дюймовые опытные пушки Кане. Энциклопедия вооружений. KM.RU 
152/45 мм пушка Канэ. Русско-Японская война на море 1904-1905 г.г

Mereväesuurtükid
Peeter Suure merekindlus
Käru tee bussipeatus

Käru tee on bussipeatus Tallinna–Rapla–Türi maantee ääres Türi vallas Käru aleviku territooriumi lõunaosas. 

Peatus asub maantee 80. kilomeetril pärast maantee ristumist vasakule Käru alevikku suunduva Käru–Kädva teega ja enne ristumist paremale suunduva Rõusa–Käru teega. Bussipeatuse geograafilised koordinaadid on . Käru aleviku keskus on peatusest umbes 1,3 km kaugusel põhja pool.

Bussipeatus asub Käru mõisahoone ja pargi ning Käru paisjärve vahel. 

Bussipeatuses on kummalgi pool maanteed pingi ja katusega ootekohad. Ootekohad on valmistatud rabamännist käsitööna. Nende autor on Leo Eensoo.

Türi poole suunduva liini peatuse juures haljasalal on Balti keti mälestusmärk. Rapla poole suunduva liini peatuse kõrval on bensiinijaam.

Lähim peatus Türi suunas on Laaneküla umbes 1,5 km kaugusel ja Rapla suunas Nõmme umbes 4,5 km kaugusel. Käru aleviku keskuses on Käru bussipeatus.

Viited

Türi vald
Eesti bussipeatused
Kušaani riik

Kušaani riik tekkis umbes 135. aastal eKr Baktrias, kust levis Kesk-Aasiasse peaaegu Samarkandini ja vallutas Gandhara Põhja-Indias. Kušaani impeerium hõlmas aastatel 30 kuni 375 ulatusliku ala India poolsaarel.

India ajalugu
Afganistani ajalugu
Kesk-Aasia
Aasia ajaloolised riigid‎
Iraani keeled

Iraani keeled on indoiraani keelte rühm.

Liigitus  
idairaani keeled
kirdeiraani keeled
avesta keel
osseedi keel 
jagnoobi keel
kaguiraani keeled
pamiiri keeled
vanetsi ja puštu keel
lääneiraani keeled
loodeiraani keeled
koroši ja belutši keel
kaspiaäärsed keeled
keskiraani keeled
haladži keel
laki ja  kurdi keeled
ormuri-paratši keeled
semnani keel
talõši keel
 määramata dezfuli keel
zaza-gurani keeled
edelairaani keeled
laari ja pärsia keel
luri ja kumzaari keel
dari ja tadžiki keel
taadi keel
 määramata tangševi keel

Viited
Hermann von Tobiesen

Hermann Friedrich Johannes von Tobiesen (Venemaal tuntud kui German Avgustovitš, vene keeles Герман Августович Тобизен) (21. juuni (ukj 3. juuli) 1845 Peterburi – 9. jaanuar 1917 Smolensk) oli baltisaksa päritolu Venemaa riigitegelane. Tõeline salanõunik. Aastatel 1878−1890 oli ta Liivimaa viitsekuberner.

Elulugu

Päritolu ja haridustee
Põlvnes Taani päritolu suguvõsast, kes rändas XIX sajandi algul Venemaale. Tema isa oli pikaaegne Soome sandarmivalitsuse ülem kindralmajor August Friedrich von Tobiesen (1810−1885). Ema vabapreili Olga Caroline Louise Dorothea von Rosen (1824−1882) oli pärit Järvamaalt Väinjärve mõisast. Hariduse omandas Keiserlikus õiguskoolis, mille lõpetas 1865. aastal 22. mail (vkj).

Riigiteenistuses
Pärast õpingute lõppu astus Venemaa tsiviilteenistusse ja teenis alguses justiitsministeeriumis. Alates 1865. aasta 27. maist (vkj) töötas senatis ja 1868. aastal oli ta Kaluga ringkonnakohtu prokuröri abi. 1876. aastast teenis siseministeeriumis. 28. aprillil (vkj) 1878 nimetati ta Liivimaa viitsekuberneriks, kellena oli ametis 15. märtsini (vkj) 1890. Seejärel oli ta kuni 24. märtsini (vkj) 1895 Tomski ja siis kuni 2. jaanuarini (vkj) 1902 Harkovi tsiviilkuberner. 1902. aastal nimetati senaatoriks.

Auastmed

Tsiviilteenistus

Õukonnateenistus

Autasud

Venemaa autasud
 Püha Anna ordeni III klass
 Püha Stanislavi ordeni II klass
 Püha Anna ordeni II klass
 Püha Vladimiri ordeni IV klass
 Püha Vladimiri ordeni III klass
 Püha Stanislavi ordeni I klass (1886)
 Püha Anna ordeni I klass (1890)
 Püha Vladimiri ordeni II klass (1896)
 Valge Kotka orden (1899)
 Püha Aleksander Nevski orden (1913, briljandid 1913)

Välismaa autasud
 Preisimaa Püha Jeruusalemmaa Johannese orden (1887)
Buhhaara Kuldse Tähe ordeni I klass (1897)
 Pärsia Lõvi ja Päikese ordeni I klass (1900)

Tunnustused
Tomski aukodanik (1892)
Harkovi aukodanik

Isiklikku
Ta oli abielus Zinaida Semjonovna Jakovlevaga, kellega naitus 10. juulil (vkj) 1868.

Vaata ka
Tobiesen

Viited

Kirjandus
Высшие чины Российской Империи (22.10.1721-2.03.1917). Биографический словарь. Том III. Р-Я. Москва: 2017. Lk 276 .

Välislingid
Erik Amburgeri andmebaas. Nr 79619

Baltisakslased
Keiserliku õiguskooli vilistlased
Liivimaa viitsekubernerid
Püha Aleksander Nevski ordeni kavalerid
Püha Vladimiri II klassi ordeni kavalerid
Tõelised salanõunikud
Venemaa keisririigi poliitikud
Sündinud 1845
Surnud 1917
Kristiine keskus

Kristiine keskus on kaubanduskompleks Tallinnas Kristiine linnaosas. 44 000-ruutmeetrise brutopinnaga keskuses tegutseb ligikaudu 130 kauplust ja teenindusasutust. Kristiine keskuse suuremad rentnikud on Prisma, Reserved, Jysk, H&M, Rademar, Sportland, Apollo ja paljud teised. Keskust külastab päevas ligikaudu 20 000 inimest.

Avamine 
Esialgu plaaniti 10 000 ruutmeetri suurust hoonet. 

21 000-ruutmeetrine Kristiine keskus avati 28. mail 1999 kell 10:00. Avapäeval külastas keskust 35 000 inimest.

Keskuse ehitusmaksumus oli 300 miljonit krooni.

Esimene nüüdisaegne hüpermarket Eestis oli keskuses tegutsev Primo.

Laiendused ja uuendused 
2002. aastal avatud keskuse esimese laiendusega kasvas hoone pind 17 000 ruutmeetri võrra (esialgu plaaniti ka näiteks kobarkino kaasamist). Laiendamise avapäeval käis keskuses umbes 43 000 inimest.

Teine 13 600-ruutmeetrine laiendus avati 30. septembril 2010.

2011. aastal omandas Kristiine Keskuse kaubanduskinnisvara ettevõte Citycon.

2019 aasta sügisel sai valmis Kristiine Keskuse uuenduskuur, mille käigus sai keskus täielikult uuenenud sise- ja välisilme ning uue toitlustusala nimega Kristiine Road.

Tänava remont 
Suvel 2010 kapitaalremondi läbinud Tulika tänava lõik Endla tänava ja Nõmme tee vahel rekonstrueeriti Kristiine Keskuse tellimusel. Ettevõtte raha eest ehitati välja ka tänavalõigul olevad ringristmikud ning äsja kasutusse võetud bussipeatus.

Tänava rekonstrueerimine läks Kristiine Keskusele maksma umbes 14 miljonit krooni. Kommunaalameti andmetel on see suurim investeering, mille üks eraettevõte Tallinna tänavate remontimisel on teinud.

Faktid 
Kristiine keskust on kümne aasta jooksul külastanud 73 miljonit inimest.
Emori viimase uuringu kohaselt on Kristiine populaarseim kaubanduskeskus Tallinnas.
Keskuse 10 aasta käive on 10,7 miljardit krooni.
Keskuse turuväärtus on 2009. aastal hinnanguliselt 1,4 miljardit krooni.
Alates keskuse avapäevast on järjepidevalt keskuses olnud 18 rentnikku. Nende auks on aatriumis tähtede allee.
Keskust juhatab alates esimesest päevast Allan Remmelkoor.
Keskust juhatab praeguse ajani Vallo Külaots.

Viited

Välislingid 
Koduleht
Ettevõtte taustainfo - Inforegister

Kristiine linnaosa ehitised
Tallinna kaubanduskeskused
Heckler & Koch USP

Heckler & Koch USP (USP on saksakeelne lühend sõnadest Universale Selbstladepistole ehk eesti keeles 'üldine iselaadiv püstol') on Saksamaa relvatootja Heckler & Koch GmbH toodetav poolautomaatne püstol. 

Püstoli kujundas Helmut Welde aastatel 1989–1992. Aluseks võeti USSOCOM-i tellitud H&K MK 23 MOD 0 (Heckler & Koch Mark 23). Püstol pidi asendama saksa armees P7 püstolit. Püstol on tõhus (efektiivne laskekaugus on kuni 50 meetrit (9 mm variant)) ja kaalub vähe (ilma salveta vaid 748 grammi – tavaline USP 9 mm variant). Püstolit toodetakse alates aastast 1993 kuni tänapäevani. Tootmises on mudelid, mis kasutavad kolme laskemoona,
 9x19 mm Parabellum/NATO,
 .40 S&W (10×22 mm Smith & Wesson) ja
 .45 ACP (11,43×23 mm Automatic Colt Pistol)

Püstoli variandid on USP, USP Elite, USP Match, USP Compact Tactical, USP Compact, USP Tactical, USP Expert, USP Combat Competition ja P8.

Eestis kasutab Heckler & Koch USP-d Eesti kaitsevägi.

Veel kasutavad USP-d Albaania (sõjavägi), Ameerika Ühendriigid (Maine'i politsei, piirivalve), Austraalia (sõjavägi ja politsei), Hispaania (sõjavägi ja politsei), Iirimaa (sõjavägi), Kreeka (politsei ja rannavalve), Leedu (sõjavägi), Luksemburg (politsei), Malaisia (politsei), Poola (sõjavägi), Portugal (politsei, rannavalve ja õhuvägi), Prantsusmaa (merevägi ja õhuvägi), Saksamaa (sõjavägi ja politsei), Singapur (politsei) ning Taani (sõjavägi ja politsei).

Osad

Viited

Välislingid
 Internet Movie Firearms Database: Heckler & Koch USP
 HK USP Pistol, youtube.com

Poolautomaatpüstolid
Hugo Ploomipuu

Hugo Ploomipuu (2. aprill 1891 Singa küla, Mõniste vald, Võrumaa – 20. aprill 1942 Sevurallag, Sosva, Sverdlovski oblast) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant).

Elulugu 
Sündis talupoja peres Singa külas Mõniste vallas Võrumaal, lõpetas Valgas gümnaasiumi. Teenis Venemaa tsaariarmees aastail 1914–1917. Sai lipniku auastme 1915. aastal, viimane Venemaa keiserliku armee auaste oli staabikapten.

Teenis Eesti kaitsejõududes aastail 1919–1940, Tallinna 2. kaitsepataljoni ülem, Petseri komandant, viimati Kaitseliidu Petseri maleva pealikuna kolonelleitnandi auastmes. Vabastati tegevteenistusest 31. augustil 1940, misjärel kolis perega äia tallu Verioral. 

18.02.1931/17.02.1939 teostas perenime muudatuse Hugo Ploomipuu -> Hugo Ploompuu.

Hugo Ploomipuu oli Kaitseliidu Petseri maleva pealik alates aastast 1928 kuni Kaitseliidu likvideerimiseni 1940. aasta juunis.

Represseerimine ja surm

Küüditati kodutalust koos naise Eugenia ja tütre Õiega. Viidi Sevurallagi 9. jaoskonda Sosvasse. Erinõupidamine mõistis Ploomipuu 4. märtsil 1942 § 58—13 alusel surma. Hukati Sverdlovski vanglas.

Tunnustused 
 Kaitseliidu Valgerist
 1935 Kotkaristi III klassi teenetemärk
 1940 Eesti Punase Risti III klassi teenetemärk

Mälestuse jäädvustamine
2005. aasta 20. aprillil avati Võru kalmistul Kaitseliidu Võrumaa maleva tellimisel valminud Hugo Ploomipuu mälestuskivi, mille autor on Helmut Hiisma.

Viited

Välislingid
Andmekogu Eesti ohvitserid 1918-1940: Hugo Ploomipuu
Foto: KL Petseri maleva pealiku kolonelleitnant Hugo Ploomipuu kenotaafi avamine Võru kalmistul 20. aprillil 2005.
Mari-Anne Leht. Võru kalmistul avati Kaitseliidu Petseri maleva pealiku mälestuskivi. Võrumaa Teataja, 21. aprill 2005.

Kaitseliidu Petseri maleva pealikud
7. Jalaväerügemendi koosseis
Maakonna rahvaväe ja kaitseliidu ülemad
Vabadussõja-aegsed sõjaväeosade ülemad
Kotkaristi III klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti Punase Risti III klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1892
Surnud 1942
Gosport

Gosport on linn ja vald (Borough) ja ringkond Lõuna-Inglismaa rannikul Hampshire'is Solenti väina ääres. 
Kuni 20. sajandi viimase veerandini oli linn tähtis merendus- ja sõjanduskeskus, mis oli seotud Portsmouthi sadama infrastruktuuri kaitse ja varustamisega.

Elanike arv on 79 200 (2007).

Vaata ka 
 Portsmouth

Välislingid 
 Gosporti omavalitsuse veeb

Suurbritannia linnad
Hampshire
Nikolai Kropotkin

Vürst Nikolai Dmitrijevitš Kropotkin (vene keeles Николай Дмитриевич Кропоткин) (6. juuni 1872 Harkiv – 11. oktoober 1937 Berliin) oli Venemaa riigitegelane.

Elulugu
Ta oli tõeline riiginõunik, keiser Nikolai II tseremooniameister, Kuramaa asekuberner 27. juulist 1907 kuni 16. maini 1912 (kuberneri kohusetäitja 23. juuli – september 1910) ja Liivimaa asekuberner 17. maist 1912 kuni 1915.

Pärast revolutsiooni ja mõisate riigistamist emigreerus ta Prantsusmaale.

Kropotkinite vürstisuguvõsa kanti 1899. aastal Liivimaa rüütelkonna aadlimatriklisse (nr 449) õigusega kirjutada nimi "Vürst von Kropotkin.

Perekond
 
Tema vanemad olid Harkovi kindralkuberneriks olnud kindralmajor vürst Dmitri Nikolajevitš Kropotkin (1836–1879) ja Sigulda mõisa omanik krahvinna Olga von der Borch (surn.1898). Tema isa mõrvati 9. veebruaril 1879 revolutsionäär G. Goldenbergi poolt ja pärast ema surma 1898 päris ta Borchidele kuulunud Sigulda mõisa, mis oli nende valduseks saanud abielu kaudu kunagise kindralkuberneri George Browne tütrega, ning vanemate ehitatud mõisa uue härrastemaja (läti Jaunās pils) ehk Kropotkini palee.

25. juulil 1893 abiellus ta Marie Charlotte Sophie von Richteriga (1871–1945), kes oli Venemaa jalaväekindrali ja kindraladjutandi Otto von Richteri (1830–1908) ning Elisabeth von Richteri (1841–1916) tütar. Abikaasa ema ja kaksikust vend kontradmiral Otto Theodor von Richter (1871–1920) said 13. märtsil 1908 Venemaa keisrilt parunitiitli.
Neil oli kaks poega:
Dmitri Nikolajevitš (1895 Liivimaa−1931 Berliin), polkovnik
Georgi Nikolajevitš (1903–1911)

Viited

Kirjandus
Vürst Kropotkini teenistusmälestusi. 1905. a. rahutused. Karistussalkade tegevus Baltimaal. Kindral-kuberner parun Möller-Sakomelski, krahv Grabbe, kindralid Orlov, Verschinin, Sollogub, Meinard, Vendt. Läbirääkimised Eesti ja läti presse esitajatega., Postimees 15. detsember 1930, lk.4

Kropotkinid
Venemaa keisririigi poliitikud
Liivimaa viitsekubernerid
Sündinud 1872
Surnud 1937
Mamba Alvis

Mamba on Lõuna-Aafrika Vabariigis valmistatud soomusauto.

Kirjeldus 
Mamba on valmistatud Mercedes Benzi UNIMOGi (mudel 416) kere baasil Land Systems OMC poolt. Põhja alt V-kujuline soomuskere aitab meeskonda kaitsta miinide eest. Valmistatakse 4 põhilist kereversiooni.

Kasutajad

Aafrika

Euroopa 
 
 
  
  - Alvis 4

Viited 

Soomusautod
Georg Friedrich von Fölkersahm

Parun Georg Friedrich von Fölkersahm (vene Егор Федорович Фелькерзам; 10. november 1766 Stelle mõis, Kuramaa – 18. november 1848 Riia) oli baltisaksa päritolu Venemaa keisririigi riigitegelane. 

Ta oli Kuramaa rüütelkonna sekretär, 1813 Liivimaa kindralkuberner markii Filippo Paulucci kantseleiülem, Liivimaa tsiviilkuberner 11. maist 1829 kuni 13. veebruarini 1847 ja salanõunik (1835).   

Talle kuulus Kuramaal Stelle (Steinensee; läti Stelles muižā) mõis.

Perekond
Tema vanemad olid Taani kaptenleitnant Gotthard Friedrich von Fölkersahm (surn. u 1764) ja Anna Louisa von Plater.

Ta abiellus 1795 Benigna Gottlieb Voigtiga (1771–1861), kes oli Kuramaa hertsogi rahandusnõuniku ja rentmeistri Hermann Voigti ja Mežotne pastoraadist pärit Anna von der Horsti tütar. Abielust sündisid:
Amalia Eleonora Carolina Constantia (1799–1864),
Juliana Dorothea Carolina Gottlieb (Lilly) (1801–1876),
Theodor (1802–1871), kindralkonsul Pariisis
Edmund (1803–1869), kindralmajor
Valerian (1807–1886), Stelle (Steinensee) mõisnik
Eugen (1809–1883),
Hamilkar (1811–1856), Liivimaa maanõunik ja maamarssal (saksa Hamilkar von Fölkersahm).

Sugupuu

Viited

Fölkersahmid
Liivimaa aadlikud
Baltisakslased
Venemaa keisririigi poliitikud
Liivimaa kubernerid
Sündinud 1766
Surnud 1848
Jaapani Grand Prix

Jaapani Grand Prix on Jaapanis peetav Vormel 1 võidusõit suurele auhinnale.

Võistlust peetakse vaheldumisi Suzuka ja Fuji ringradadel.

Võitjad

Viited 

Vormel 1 etapid
Rahuste–Kaunispe tee

Rahuste–Kaunispe tee (registrinumber 21176) on kõrvalmaantee Saaremaal Saaremaa vallas  Sõrve poolsaarel. Tee pikkuseks on 9,7 km.

Tee saab alguse Läätsa–Jämaja–Sääre–Mäebe tee 13. kilomeetril Rahuste külas ning lõpeb sama tee 17. kilomeetril Kaunispe külas. Tee läbib Rahuste, Lindmetsa ja Kaunispe  külad. Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga 17 truupi. Teele jääb 6 bussipeatust: Rahuste I, Rahuste II, Ampri, Lindmetsa, Vanamuise, Kaunispe.

Tee on kruusatee. Tee on klassita. Liiklussagedus teel on kuni 200 autot ööpäevas. Kiiruspiirangute ja teevalgustuse kohta andmed puuduvad.

Eesti kõrvalmaanteed
Saaremaa vald
Kaunispe–Viieristi tee

Kaunispe–Viieristi tee (registrinumber 21106) on kõrvalmaantee Saaremaal Saaremaa vallas Lõupõllu külas Sõrve poolsaarel. Tee pikkuseks on 4,0 km.

Tee saab alguse Läätsa–Jämaja–Sääre–Mäebe tee 14. kilomeetril ning lõpeb Kuressaare–Sääre maantee 35. kilomeetril Mässa ja Lõupõllu küla piiril. Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga 1 truubi. Teele ei jää ühtegi bussipeatust.

Tee on kruusatee. Tee on klassita. Liiklussagedus teel on kuni 200 autot ööpäevas. Kiiruspiirangute ja teevalgustuse kohta andmed puuduvad.

Eesti kõrvalmaanteed
Saaremaa vald
Jämaja–Hänga tee

Jämaja–Hänga tee (registrinumber 21104) on kõrvalmaantee Saaremaal Saaremaa vallas Sõrve poolsaarel. Tee pikkuseks on 6,5 km.

Tee saab alguse Läätsa–Jämaja–Sääre–Mäebe tee 22. kilomeetril Ohessaare külas ning lõpeb Kuressaare–Sääre maantee 44. kilomeetril Mõntu ja Hänga küla piiril. Tee läbib Ohessaare, Jämaja, Iide, Laadla, Soodevahe, Mõntu ja Hänga küla. Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga kaks truupi. Teele jääb kaks bussipeatust: Vanatorgu, Iide.

Tee on pinnatud kruusatee. Tiheasustusega aladel Ohessaare ja Iide külas on tee mustkattega. Tee klass on IV. Liiklussagedus teel on kuni 200 autot ööpäevas. Iide külas on kiiruspiirang 50 km/h. Teevalgustuse kohta andmed puuduvad.

Eesti kõrvalmaanteed
Saaremaa vald
Surnud 24. juunil

''Siin loetletakse 24. juunil surnud tuntud inimesi.

1901 – Albert Thomson, eesti graafik ja karikaturist
1922 – Walther Rathenau, saksa tööstur ja poliitik
1923 – Edith Södergran, soomerootsi luuletaja
1931 – Władysław Jaxa-Rożen, Poola sõjaväelane
1932 – Ernst Põdder, kindralmajor
 1932 – Vladimir Rubaškin, vene arstiteadlane
1952 – Ivan Kljukvin, vene näitleja
1957 – František Kupka, tšehhi maalikunstnik ja graafik
1969 – Oskar Sima, austria näitleja
 1969 – Frank O. King, USA karikaturist ja koomiksikunstnik
1972 – Hans Heyck, saksa kirjanik
1979 – István Örkény, ungari kirjanik
1986 – Mika Antić, Jugoslaavia luuletaja, filmilavastaja, ajakirjanik ja maalikunstnik
1987 – Jackie Gleason, USA koomik, näitleja ja muusik
1988 – Marta Abba, itaalia näitleja
1989 – Ilmar Mikk, eesti tehnikateadlane
1999 – Jaan Soontak, eesti keeleteadlane
2000 – Roman Kosierkiewicz, poola laulja ja näitleja
2001 – Kalju Valdre, eesti arhitekt 
2002 – Pierre Werner, Luksemburgi poliitik
2003 – Ragnar Palmre, eesti aplinist
2004 – Milvi Koidu, eesti näitleja
2005 – Harry Ott, Saksa DV diplomaat ja riigitegelane
2006 – Lyle Stuart, USA ajakirjanik ja kirjastaja 
 2006 – Gerald Tomlinson, USA kriminaalromaanide autor 
 2006 – Tichaona Jokonya, Zimbabwe poliitik ja diplomaat 
2007 – Edouard Brunner, Šveitsi diplomaat 
2009 – Robert B. Pamplin, USA ärijuht 
 2009 – Irv Homer, USA telesaatejuht 
 2009 – Roméo LeBlanc, Kanada poliitik 
 2009 – Olja Ivanjicki, serbia kunstnik 
 2009 – Tim Krekel, USA muusik 
 2009 – Ed Thomas, USA jalgpallitreener 
 2009 – Steven Wells, Briti ajakirjanik ja kirjanik 
2010 – Kazimierz Paździor, poola poksija 
2012 – Heino Kruus, eesti korvpallur, treener ja spordiõpetaja
2013 – Emilio Colombo, Itaalia poliitik
2014 – Eli Wallach, USA näitleja
2017 – Sándor Stern, eesti raamatuillustraator, postmarkide kujundaja ja maalikunstnik
2020 – Mark Sinisoo, eesti diplomaat, küberneetik ja tõlkija
2021 – Noynoy Aquino, Filipiinide poliitik, riigi president aastatel 2010–2016

Juuni, 24.