joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Harilik õlipuu

Harilik õlipuu ehk euroopa õlipuu (Olea europaea) on õlipuuliste sugukonda õlipuu perekonda kuuluv igihaljas viljapuu.

Välimus

Harilik õlipuu on igihaljas, madal ja jässakas. Puu on reeglina 8–15 meetri kõrgune. Hõbedase läikega rohelised lehed on piklikud, kuni 4–10 cm pikad ja 1–3 cm laiad.

Väikesed ja valged õied puhkevad eelmiseaastasel puidul. Õied moodustavad varte tipus või külgmiselt pöörisõisiku. Õlipuu on tuultolmleja.

Viljadeks on väikesed, 1–2,5 cm pikkused luuviljad ehk oliivid. Oliivid koristatakse rohelise või lillana. Viljade täielikuks valmimiseks (viljad saavutavad iseloomuliku musta värvuse) vajab õlipuu pikaajalist sooja perioodi.

Levila
Harilik õlipuu pärineb Vahemere piirkonnast ning on kultuuristatult levinud Lõuna-Euroopas, Lähis-Idas, Lõuna-Aafrikas, Kagu-Aasias, Lõuna-Hiinas, Uus-Kaledoonias, Ida-Austraalias jm.

Kasutamine

Õlipuu vilju süüakse konservitult ja neist pressitakse oliiviõli.

Ajalugu
Vana-Kreekas (eelkõige Atikas) osati kasutada õlipuu omadust õitseda üle aasta. Oskusliku pookimisega saavutati, et osad puud õitsesid ühel ja ülejäänud teisel aastal. Saagikaod olid niisuguse viljelemise korral väiksemad.

Oliive valmis pidevalt, seepärast ei olnud nende korjamine nii pidulik sündmus kui viinamarja koristamine.

Õlipuu tähtsuse tõttu on teda seotud paljude kultuste ja müütidega. Õlipuu oli püha, teda ei tohtinud riigi loata langetada. Ta kuulus Athena ja Zeusi (Minerva ja Jupiteri) erilise kaitse alla ning oli pühendatud Apollonile ja Heraklesele. Õlipuuoksad sümboliseerisid rahu, spordivõitu (olümpiamängudel), rõõmu ja elu. 

Itaalia parimaid õlipuusorte viljeldi Venafrumi piirkonnas, palju õlipuid kasvatati ka Istrias ja Hispaanias. 

Rooma põllumajanduskirjanduses pöörati õlipuule suurt tähelepanu. Umbes aastal 50 kirjeldas Heron rikkalike saakide töötlemisel kasutatud seadmeid.

Välislingid 

 

Õlipuulised
Viljapuud
Tanel Toom

Tanel Toom (sündinud 1. novembril 1982) on eesti režissöör ja stsenarist.

Tanel Toom sündis meremehe peres. Ta lõpetas 2001. aastal Tallinna Prantsuse Lütseumi ja seejärel Tallinna Ülikoolis filmikunsti eriala. Pärast seda täiendas end Inglismaal National Film and Television Schooli mängufilmi režii magistriõppes.

Tema joonistatud karikatuure leidub 2001. aasta karikatuuriraamatus "Väikesed rõvedad pildikesed e. kogu tõde elust".

Tema lühifilm "Teine tulemine" valiti 2008. aastal Veneetsia filmifestivali lühifilmide programmi. Lühifilm "Pihtimus" võitis 2010. aastal välismaise filmi kategoorias tudengifilmide Oscari ja oli 2011. aastal Oscari viie nominendi hulgas.

20. veebruaril 2019 esilinastus Tanel Toomi esimene täispikk mängufilm "Tõde ja õigus", mis valiti rahvusvahelise filmi Oscari eelnimekirja, st kümne parema filmi hulka.

Tunnustus 
 2005 – Eesti Kultuurkapitali audiovisuaalse kunsti sihtkapitali aastapreemia (noore filmitegija auhind)
2010 – stipendium "Ela ja sära"
2017 – Bruno O'Ya stipendium
 2019 – Eesti Kultuurkapitali audiovisuaalse kunsti aastapreemia (koos Ivo Feltiga; aasta film 2019 – "Tõde ja õigus")
 2020 – Valgetähe IV klassi teenetemärk
 2020 – Eesti Vabariigi kultuuripreemia

Isiklikku 
Tanel Toomi elukaaslane on laulja Maia Vahtramäe.

Viited

Välislingid

Teet Korsten Tanel Toom: "On päris valus, kui näed: "Issand, ma olen nagu Andres"", Põhjarannik, 2. märts 2019

Eesti filmilavastajad
Eesti stsenaristid
Eesti karikaturistid
Tallinna Prantsuse Lütseumi vilistlased
Tallinna Ülikooli vilistlased
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1982
Pontus Brevern de la Gardie

Krahv Pontus Alexander Ludwig Brevern de la Gardie (vene Александр Иванович Бреверн де ла Гарди; 1814–1890) oli Venemaa sõjaväelane (ratsaväekindral), kindraladjutant ning Riiginõukogu liige.

Brevern de la Gardie
Pontus Brevern de la Gardie päris krahvitiitli oma onult Carl Magnus de la Gardielt, kes valdas Haapsalu lossi ning Ungru, Emmaste ja Orjaku mõisaid. Kuna Carl Magnus de la Gardiel polnud järglasi, adopteeris ta oma õepoja Pontus von Breverni ning sai 1852. aastal keisri ukaasiga õiguse pärandada talle oma krahvitiitel, nimi ja vapp. Carl Magnuse surmaga kustus Eestimaal De la Gardiede meesliin.

De la Gardie loss

Krahv Pontus Brevern de la Gardiele kuulus De la Gardie loss Haapsalus, kus elasid 1852. aastal oma kuuenädalase Haapsalus viibimise ajal troonipärija Aleksander Nikolajevitši (tulevane Aleksander II) abikaasa Maria Aleksandrova ja tema pojad suurvürst Nikolai Aleksandrovitš, suurvürst Aleksander Aleksandrovitš, suurvürst Vladimir Aleksandrovitš ja suurvürst Aleksei Aleksandrovitš. 20. ja 25. juunil 1852 külastas Haapsalut ka troonipärija Aleksander Nikolajevitš isiklikult.

2011. aastal kavandati Haapsalu linnas Vaba tänaval asuva muinsuskaitse all olevate hoonete, kus asub Läänemaa haigla peahoone, restaureerimine.

Sugupuu

Vaata ka
Brevern
De la Gardie

Viited

Baltisaksa sõjaväelased
Brevernid
De la Gardied
Venemaa keisririigi Riiginõukogu liikmed
Venemaa keisririigi sõjaväelased
Sündinud 1814
Surnud 1890
Full Members Cup

Full Members Cup oli jalgpalliturniir Inglismaal, mis toimus iga hooaeg aastatel 1985–1992.

Võistlus oli loodud lisavõistlusena Inglismaa jalgpallis pärast 1985 aasta õnnetuse Heysel staadionil, sest Inglismaa klubid said 5-aastase keelu mängimiseks Euroopa jalgpalliturniirides. Full Members Cupi turniiris osalesid klubid kahest kõrgemast jalgpalliliigast ja nimetus tuli sellest, et iga klubi oli The Football League Full Member (täisliige) oma häälega selles. 3. ja 4. liigade klubid olid Associate Members, ja nende jaoks toimus Associate Members Cup (1992. aastast – Football League Trophy).

Full Members Cupi elu ajas toimus seitse finaali. Chelsea ja Nottingham Forest võitsid auhinda kaks korda; üks võit on klubidel Blackburn Rovers ja Reading, mis esindasid jalgpalli 2. liigat. Üks trofee on Crystal Palace käes.

Inglismaa jalgpall
Roheline Partei

Roheline Partei on mitme partei nimi:
Roheline Partei Ameerika Ühendriikides
Roheline Partei Iirimaal
Roheline Partei Norras
Roheline Partei Põhja-Iirimaal
Roheline Partei Rootsis
Roheline Partei Tšehhis

Vaata ka
Erakond Eestimaa Rohelised
Euroopa Roheline Partei
Läti Roheline Partei
Primeira Liga

Primeira Liga (praegune nimi sponsorite tõttu Liga ZON Sagres) on Portugali klubijalgpalli kõrgeim liiga. Primeira Liga asutati aastal 1934 ja praegu osaleb võistlustel 18 meeskonda.

Liiga meistriks on tulnud viis klubi ning suurem osa võitudest jaguneb kolme suurklubi Benfica, Porto ja Sportingu vahel, ühe korra on võitnud Belenenses ja Boavista.

Meeskonnad 2021–2022 hooajal

Meistrid

Edukamad klubid 
 Lissaboni Benfica (37)
 FC Porto (29)
 Lissaboni Sporting (19)
 Belenenses (1)
 Boavista (1)

Viited

Välislingid 
 Ametlik koduleht

Jalgpalliliigad
Portugali jalgpall
SL Benfica

Sport Lisboa e Benfica (tuntud ka SL Benfica, Lissaboni Benfica nimede ja lühendi SLB all, algselt Grupo Sport Lisboa) on spordiklubi, mis baseerub Lissabonis (Portugal). Klubi on enamasti tuntud tänu oma jalgpalli meeskonnale, mis mängib Portugali kõrgliigas Primeira Liga.

Jalgpalliklubi on kõige edukam Portugali klubi kodumaistel võistlustel ja see on üks Portugali jalgpalli suurest kolmikust (Três Grandes). Lisaks Benficale loetakse kolmikusse kuuluvaiks ka FC Porto ja Lissaboni Sporting. Lissaboni Benfica on 37-kordne Portugali meister jalgpallis, klubi on lisaks 26 korda võitnud Portugali karikavõistlused Taça de Portugal.

Peale jalgpalli klubis tegeldakse korvpalli, rulluisuhoki, saalijalgpalli, võrkpalli, käsipalli, veepalli, jalgrattasõidu ja teiste spordialadega.

9. novembril 2008 tunnustati Benficat Guinnessi rekordite raamatu poolt klubina, millel on kõige enam registreeritud liikmeid (tol ajal 160 398). 23. juuniks 2010 oli registreerinud klubis rohkem kui 218 000 liikme üle kogu maailma.

Praegune koosseis 
Seisuga 20. juuli 2019

Saavutused
Primeira Liga
Võidud (37): 1935–36, 1936–37, 1937–38, 1941–42, 1942–43, 1944–45, 1949–50, 1954–55, 1956–57, 1959–60, 1960–61, 1962–63, 1963–64, 1964–65, 1966–67, 1967–68, 1968–69, 1970–71, 1971–72, 1972–73, 1974–75, 1975–76, 1976–77, 1980–81, 1982–83, 1983–84, 1986–87, 1988–89, 1990–91, 1993–94, 2004–05, 2009–10, 2013–14, 2014–15, 2015–16, 2016–17, 2018–19

Campeonato de Portugal / Taça de Portugal
Võidud (26) – 1939–40, 1942–43, 1943–44, 1948–49, 1950–51, 1951–52, 1952–53, 1954–55, 1956–57, 1958–59, 1961–62, 1963–64, 1968–69, 1969–70, 1971–72, 1979–80, 1980–81, 1982–83, 1984–85, 1985–86, 1986–87, 1992–93, 1995–96, 2003–04, 2013–14, 2016–17

Taça da Liga
Võidud (7) – 2008–09, 2009–10, 2010–11, 2011–12, 2013–14, 2014–15, 2015–16

Supertaça Cândido de Oliveira
Võidud (8): 1980, 1985, 1989, 2005, 2014, 2016, 2017, 2019

Euroopa karikas
Võidud (2): 1960–61; 1961–62

Viited

Välislingid 
 Ametlik koduleht

Portugali spordiklubid
 
Lissabon
Söldeni vald

Sölden on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Imsti ringkonnas Ötztali orus.

1. jaanuaril 2016 elas seal 3199 inimest. Valla pindala on 466,9 km², millest 146 km² on kaetud liustikega, 321 km² mägede, alpiaasade ja metsadega ning vaid umbes 1 km² on asustatud. Valla keskus Sölden on talispordikeskus. Vald on pindalalt suurim riigis.

Loodus 
Kõrgeim tipp on Wildspitze (3768 m), mis on Großglockneri järel kõrguselt teine mägi Austrias.

Transport 
Ötztali liustikumaantee on kõrguselt teine sillutatud tee Euroopas. See on ligipääsutee Söldenist Rettenbachi liustikule ja Tiefenbachferneri liustikele Ötztali Alpides.

Ajalugu 

Tänapäeva Söldeni lähedalt leitud algelised tööriistad annavad aimu, et piirkond on olnud asustatud tuhandeid aastaid. Ötzi, kuulus hästisäilinud muumia mehest, kes elas ajavahemikus 3400 kuni 3100 eKr, leiti Ötztali Alpidest Söldeni lähedalt. Tänapäeval tuntud Sölden kasvas välja 20 ehitisest 13. sajandil. Üks nendest ehitistest, mis on siiani alles, on Berghof. Ehitist Berghofi paigas on esmakordselt mainitud 1370. aastal. 1588. aastal on Berghofi loetletud St. Petersbergi lossi ürikus kui üht algset talukohta. Maja kasutatakse nüüd külaliste majutamiseks.

Turism 

Rahvaarvu paisutavad turistid, kellest 15 000 on võimalik majutada. Turistide ööbimistega üle 2 miljoni aastas on vald Austria turismisihtkohana Viini ja Salzburgi järel alles kolmas. Sölden on kaotanud natuke oma endisest väikeküla võlust, kuid viimastel aastatel on paranenud muud vaatamisväärsused. Hochsöldenis (2090 m kõrgusel) on 5 neljatärnihotelli.

Suusakeskus 

Sölden on ka populaarne suusakeskus ja võõrustab korrapäraselt hooaegade esimesi maailmakarika etappe; suurslaalom nii meestele kui ka naistele on tavaliselt kavandatud oktoobri lõpuks Rettenbachi liustikule.

 Kõrgus: 1350 m (Söldeni küla) – 3250 m
 Tõstukeid: 33
 Maapind: 146 km kokku – (62 km punane, 51 km sinine, 27 km must, 6 km suusarada).

Viited

Välislingid 

 Soelden.com – ametlik turismisait
 Ski-Austria – Soelden Skiing
 soelden.tirol.gv.at

Tirooli liidumaa vallad
Liina Raud

Liina Raud (varem Vahter; sündinud 18. mail 1988) on eesti näitleja ja juuksur.

Haridustee 
Ta kasvas üles Türil ja lõpetas Türi Gümnaasiumi. Sealhulgas õppis ühe õppeaasta (2005–2006) vahetusõpilasena Taanis Kopenhaageni avatud gümnaasiumis ja aastatel 2006–2007 oli Türi Gümnaasiumi õpilasesinduse president. 

2010. aastal lõpetas ta Tallinna Tööstushariduskeskuse juuksuri erialal ja töötas Tallinnas Fahle ilusalongis. 

Sama aasta 5. detsembril võitis ta koos Mairold Millertiga telesaate "Tantsud tähtedega".

Poliitika 
Detsembris 2010 astus ta Sotsiaaldemokraatlikku Erakonda ning kandideeris 2011. aasta Riigikogu valimistel Harju- ja Raplamaal. Ta sai 512 häält. 2014. aasta Euroopa Parlamendi valimistel sai ta Sotsiaaldemokraatliku Erakonna nimekirjas 1072 häält, millega valituks ei osutunud. 2015. aasta Riigikogu valimistel kandideeris Liina Raud SDE nimekirjas Järva- ja Viljandimaal.

Maist 2011 kuni maini 2013 oli Raud MTÜ Noored Sotsiaaldemokraadid asepresident.

Osalemine telesarjades
 "Elu keset linna" – Eeva
 "Ühikarotid" – Viktoria "Vika"

Isiklikku 
2013. märtsis abiellus Liina Raud muusiku ja kirjaniku Mihkel Rauaga. Neil on tütar Mirjam ja poeg Joosep. 30. juulil 2019 teatas Mihkel Raud Instagrami vahendusel, et tema ja Liina Raua kooselu on lõpule jõudnud.

Viited

Eesti näitlejad
Sündinud 1988
GAZ-61

GAZ-61 oli Nõukogude Liidus Gorki autotehases toodetud auto.

Liiga keerulist ja ebarahuldava läbivusega GAZ-M21 asendama mõeldud sõiduki konstrueeris Vitali Gratšov. Autot demonstreeriti 1938. aastal, kuid tootmine algas alles 1940. Auto valmistamiseks asetati GAZ-M2 kere neljarattaveoga veermikule. GAZ-61 suutis üles ronida kuni 38-kraadistest kallakutest ja läbida 78 cm sügavusi veetakistusi. 

Auto esimest mudelit toodeti aastatel 1940–1941. See oli viieistmeline nelja uksega faeton. Mootor oli 3,485-liitrine kuuesilindriline ja võimsusega 85 hj (63 kW). Maksimaalne kiirus oli 100 km/h.

Modifikatsiooni GAZ-61-73 hakati tootma 1941. aastal. See oli viieistmeline nelja uksega sedaan. Mootor jäi samaks, kuid maksimaalne kiirus kasvas 107 kilomeetrini tunnis. See oli maailma esimene neljarattaveoga täielikult suletud kabiiniga sedaan.

1941. aasta lõpul hakati tootma kerget suurtükivedukit GAZ-61-417. See komplekteeriti juba tehases 57-millimeetrise tankitõrjesuurtükiga, mis asus eeskärul, ja saadeti kohe Moskva lahingusse. Niimoodi loodi kiire ja manööverdamisvõimeline tankihävitaja ning ainuüksi väike tootmise maht ei võimaldanud nendel autodel oma võimeid täiel määral näidata. Vedukite tootmine lõpetati 1942, kui kuuesilindrilised mootorid ja mõned kasti detailid otsa lõppesid.

Kokku toodeti 238 autot GAZ-61, neist 6 faetonit GAZ-61-40, 194 sedaani GAZ-61-73, 2 pikapit GAZ-61-415 ja 36 vedukit GAZ-61-417.

Paljud Punaarmee staapide kõrgemad komandörid kasutasid seda autot. Nende hulka kuulusid Konstantin Rokossovski, Georgi Žukov ja Ivan Konev. Nad hindasid GAZ-61 suurt kiirust maastikul, vähenõudlikkust ja töökindlust.

Värvilt oli GAZ-61 must, sinine või roheline (4BO). Autod olid varustatud tüüpiliste maastikurehvidega. 

GAZ-61 väljatöötamisel saadud oskusteavet ja detaile (esisilda ja jaotuskasti) kasutati järgmise maasturi, aastatel 1941–1942 toodetud GAZ-64 juures.

Välislingid 

 GAZ-61 oldrussiancars.com
 GAZ-61-73
 GAZ-61-73, 4x4, Staff Car

GAZ
Maasturid
Danilov

Danilov (vene Данилов) on linn Venemaal Jaroslavli oblastis, Danilovi rajooni keskus. 

Asulat on esmakordselt mainitud 15. sajandil, linn alates 1777. aastast.

Jaroslavli oblasti linnad
Kaarel Nurmsalu

Kaarel Nurmsalu (sündinud 30. aprillil 1991 Rakveres) on eesti endine suusahüppaja ning kahevõistleja.

Ta kuulus Suusaklubisse Telemark. Tema koondisetreener oli Petter Kukkonen, klubitreenerid Hillar Hein ja Toomas Nurmsalu. Alguses võistles Nurmsalu kahevõistluses ja suusahüpetes. 2011. aasta märtsis teatas ta, et jätkab karjääri suusahüppajana. 2014. aasta suvel teatas Nurmsalu, et lõpetab karjääri rahapuuduse tõttu. Jaanuaris 2017 naasis tippsporti.

Karjäär ja saavutused 

Otepääl peetud 2011. aasta juunioride ja U23 maailmameistrivõistlustel sai ta pronksmedali nii kahevõistluse normaaldistantsil, suusahüpetes kui ka kahevõistluse sprindidistantsil.

Kaarel Nurmsalu nimel on Eesti suusahüpete lennumäe rekord 213 meetriga, mille ta hüppas 23. märtsil 2017.

2013. aasta maailmameistrivõistlustel Val di Fiemmes tuli Nurmsalu esimese Eesti suusahüppajana maailmameistrivõistlustel 30 parema sekka. Väikesel mäel pääses ta teise vooru (25. koht) ja lõpuks jäi jagama 26. kohta. Suurel mäel sai ta samuti 26. koha.

2012/13. aasta maailma karikasarja etapil Planicas saavutas ta 13. koha. 

2013/14. aasta maailma karikasarja etapil Holmenkollenis saavutas ta 6. koha. Ükski eestlane ei ole suusahüpetes varem nii kõrgele kohale tõusnud.

Tunnustus 

 2012 Eesti Vabariigi spordipreemia (kolme pronksmedali võitmise eest kahevõistluses ja suusahüpetes juunioride maailmameistrivõistlustel 2011. aastal)

Isiklikku

Ta on 183 cm pikk ja kaalub 65 kg.

Viited

Välislingid 

 Tutvustus Eesti Suusaliidu lehel
 
 

Eesti kahevõistlejad
Eesti suusahüppajad
Sündinud 1991
Etkloorvünool

Etkloorvünool ehk etkloorvinool ehk etkloorvinüül ehk 1-kloro-3-etüül-1-penteen-4-üül-3-ool ehk 1-kloro-3-etüülpent-1-een-4-üün-3-ool (Placidyl, Arvynol) on lühiajalise uinutina kasutatud keemiline aine. 

See on sedatiivne aine, kesknärvisüsteemi depressant ja lihaste lõdvestaja.

Tänapäeval on see enamasti ravimina kasutuselt kadunud, sest on leitud paremaid ravimeid. Ta võib tekitada sõltuvust ja ärajäämanähte. Teda kasutatakse mõnel pool veel juhtudel, kui teised ravimid ei sobi. Teda manustatakse suu kaudu või süstitakse.  

Biokeemia
Orgaanilised ühendid
Rauna

Rauna (saksa keeles Ronneburg, vanasti ka Raunas pilsmuiža) on küla (lielciems) Lätis Vidzemes, Rauna valla halduskeskus. Asub Rauna jõe mõlemal kaldal.

Seal asuvad Immuri, Rauna ja Raunas pamatskola bussipeatused.

Ajalugu

Arvatavasti lasi Riia peapiiskop Raunasse juba 1262. aastal ehitada linnuse, kuid allikais on seda esmakordselt mainitud alles 1381. aastal. Sellest sai peapiiskopi üks residentse ja see kuulus peapiiskopkonna tugevamate kindluste hulka. Seal resideeris ka piiskopi kõrge ametnik Rauna stiftifoogt. Linnuse jalamile tekkis alev, mida on esmakordselt mainitud 1471. aastal (villa seu palta). Hiljem arenes see väikelinnaks, milles kehtis Riia õigus. XVI sajandi keskel Koadjuutorivaenuse ajal põles see maha. Linn suutis sellest toibuda, sest 1590. aastal kinnitas Poola kuningas Zygmunt III kõik õigused. XVII sajandi alguse sõdades laastati taas, kuid ehitati 1665. aastal Rootsi valitsuse toel uuesti üles. Lõplikult hävis väikelinn Põhjasõjas. Edaspidi oli see alev.  

Aastatel 2009–2021 oli Rauna Rauna piirkonna halduskeskus.

Aastal 2015 oli külas 1328 elanikku. Aastal 2017 oli elanikke 1250, aastal 2021 aga 1218.

Vaatamisväärsused
Rauna üks vanimaid vaatamisväärsusi on Tanīsa linnamägi, kus XIII sajandil asus kindlustatud linnus. Riia peapiiskopile kuulunud linnust on mainitud 1381. aastal, ehkki see ilmselt ehitati juba XIII sajandil.

Rauna kirikut nimetatakse allikais 1442. aastal, kuid arvatavasti oli see olemas juba XIII sajandil. Praegune hoone pärineb 1906. aastast. Kiriku kantsel, orel, altar, maalid "Kolgata" ja "Aadam ja Eeva" ning selane G.Grāve hauaplaat on muinsusmälestistena riikliku kaitse all. Kohaliku kaitse all on Rauna kiriku keskaegne kalmistu.

Linnuse lähedal on Rauna mõisa park, mõisahäärber ei ole säilinud. Muinsuskaitse all on ka Raunas asuv arsti maja ja Rauna vesiveski. 

Külas asub Teises maailmasõjas hukkunud sõdurite vennaskalmistu, mis on tähistatud mälestusmärgiga.

Asula vahetus läheduses asub looduskaitsealune Rauna tuff (Raunas Staburags). Selle ümbruskonna kaitseks moodustatud kaitseala ulatub ka Rauna külla.

Pildid

Vaata ka
Rauna mõis
Rauna kihelkond
Rauna stiftifoogtide loend

Viited

Kirjandus
Baltisches historisches Ortslexikon. Teil II. Lettland (Südlivland und Kurland). − Quellen und Studien zur baltischen Geschichte. Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1990. Lk 517, 518.

Smiltene piirkonna külad
Vidzeme
Aiva

Aiva ehk küdoonia on hariliku küdoonia (Cydonia oblonga) vili. See meenutab välimuselt pirni ning muutub küpsedes rohelisest kollaseks. Viljalihal on tugev meeldiv aroom. Kuna viljaliha on pektiini- ja tanniinirikas, ei saa vilja värskelt süüa.

Vilja kasutatakse keediste, marmelaadide, kompottide, siirupite ja veini valmistamiseks.

Vili on populaarne Ida-Euroopas, Lähis-Idas ja Põhja-Aafrikas.

Harilik küdoonia (/ˈkwɪns/; Cydonia oblonga) on roosõieliste (Rosaceae) sugukonna (mis sisaldab muuhulgas ka õuna- ja pirnipuude ja muude viljapuude liike) küdoonia (Cydonia) perekonna ainus liige. See on puu, mis kannab lehtpuu seemnevilja, mis on välimuselt sarnane pirniga ja on küpsena särav kuldkollane. Toores puuvili on toiduallikas. Puu on maastikuarhitektid kasvatanud selle atraktiivsete kahvaturoosade õite ja muude dekoratiivsete omaduste tõttu.

Kirjeldus 

Küdooniad on keskmise suurusega pooltroopilised lehtpuud, mis ulatuvad umbes 10–15 jala kõrgusele. Kevadel ja varasuvel ilmuvad roosakasvalged õied, millest arenevad pirnikujulised kuldset värvi viljad. Vili on keskmisest õunast suurem ja konarlik; näevad välja nagu hiiglaslik guajaav, avokaado või lühikese kaelaga pirnivili. Selle hägune pind on sile nagu virsikutel.

Küdoonia viljad kaaluvad mõnel sordil umbes 250–750 g või rohkem. Seest on selle viljaliha helekollane, sõmer ja selle keskel on palju seemneid nagu õuntel. Toores küdoonia on intensiivse puuviljase aroomiga ja tõmbab koos erkkollase värvusega kohe puuviljasõbra tähelepanu. Kuid toored puuviljad, isegi pärast valmimist, on üldiselt kokkutõmbavad ja hapukad.

Iseloomulikud tunnused 

Küdooniad on rikkad kiudainete, kaaliumi, foolhappe ning vitamiinide C ja A poolest. Küdoonia sisaldab rohkem C-vitamiini kui õun. Inimesed on omistanud küdooniatele tervendavat jõudu (ravimina nii palaviku ja köha kui ka seedetrakti probleemide korral). Ja muide, meie sõna “marmelaad” on tuletatud portugalikeelsest sõnast “marmelo”, mis tähistab küdooniat.

Valik ja ladustamine 

Küdoonia viljahooaeg algab septembris. Värsked puuviljad jõuavad USA turgudele tavaliselt Lähis-Idast, Türgist, Armeeniast ja Gruusiast.

Turul vilju valides tasuks eelistada hästi arenenud, kindlaid, erksaid kuldkollaseid vilju. 

Vili on populaarne Ida-Euroopas, Lähis-Idas ja Põhja-Aafrikas.

Kasutamine 

Küdooniaid hinnatakse nende intensiivse aroomi, maitse ja hapukuse pärast. Enamik küdooniasorte on aga liiga kõvad ja hapukad, et neid toorelt süüa; Isegi küpsed puuviljad tuleks tarbimiseks hästi külma või kõduneda. Neid võib siiski keeta või röstida ning kasutada moosi, marmelaadi, tarretise või pudingi valmistamiseks. Veel vilja kasutatakse keediste, marmelaadide, kompottide, siirupite ja veinide valmistamiseks.

Viited 

Puuviljad
Juri Mišin

Juri Mišin (ametlik nimekuju Yury Mishin, vene keeles Мишин, Юрий Александрович; 17. septembril 1946 Narva – 29. detsember 2011 Kingissepa rajoon, Leningradi oblast) oli Eesti ühiskonna- ja poliitikategelane, Narva Linnavolikogu liige ja Eesti Venemaa Kodanike Liidu esimees. Esimene sekretär Eestimaa Kommunistliku partei keskkomitee.

Haridus 
Juri Mišin lõpetas kaugõppe teel Tallinna Polütehnilise instituudi. Pärast ajateenistust õppis ta Leningradi Tehnoloogiaülikoolis, kus ta omandas insener-elektriku ameti.

Poliitiline ja ühiskondlik tegevus 
Nõukogude ajal töötas Juri Mišin EKP Narva linnakomitee instruktorina. Kui EKP 1990. aastal lõhenes, kuulus Mišin selle keskvõimumeelsesse tiiba, nn Ööparteisse.

Alates aastast 1992 juhtis ta Venemaa Kodanike Liidu tegevust Eestis, mille üheks eesmärgiks on Eestis elavate Venemaa Föderatsiooni kodanike sidemete säilitamine oma ajaloolise kodumaa, keele ja kultuuriga.

Mišin oli üks 16.-17. juulil 1993. aastal Narval ja Sillamäel toimunud autonoomiareferendumi eestvedajaid. Eesti riigi esindajate hinnangul oli refrendum ebaseaduslik.

2009. aastal toimunud kohalikel valimistel kogus Juri Mišin 1017 häält ja osutus valituks Narva Linnavolikogu liikmeks. Juri Mišin kuulus Narva Linnavolikogu revisjonikomisjoni koosseisu.

Euroopa Parlamendi valimistel samal aastal kandideeris Mišin Vasakpartei nimekirjas, saadikukandidaadiks esitasid ta Narva Vene kodanikud.

2011. aasta Riigikogu valimistel kandideeris Juri Mišin valimisringkonnas nr. 7 (Ida-Virumaa) Vene Erakonna Eestis nimekirjas ja kogus 975 häält, kuid ei osutunud valituks.

2011. aasta lõpus hukkus Mišin liiklusõnnetuses.

Kodakondsus 
Juri Mišin oli sünnijärgne Eesti kodanik, kuid samas oli tal olemas ka Venemaa Föderatsiooni kodakondsus. Eesti kodakondsuse seaduse järgi ei või Eesti Vabariigi kodanikul olla samal ajal ühegi muu riigi kodakondsust. Samas aga keelab Eesti Vabariigi põhiseadus sünniga omandatud kodakondsuse äravõtmise. Venemaa Föderatsiooni seadusandlus topeltkodakondsust otseselt ei välista.

Viited

Välislingid  
Vene erakond Eestis, kandidaatide üleriigiline nimekiri 2011. aasta Riigikogu valimistel
Jüri Nikolajev Juri Mišin: Eesti pass on teinud mu elu keeruliseks ERR, 26.01.2009
"Venemaal hukkus liiklusõnnetuses Juri Mišin" Postimees/BNS, 29.12.2011

Eestimaa Kommunistliku Partei liikmed
Tallinna Tehnikaülikooli vilistlased
Riigiküla kalmistule maetud
Sündinud 1946
Surnud 2011
Aasta treener

Aasta treener on aunimetus, mida antakse aastast 1988. Aasta treener valitakse interneti vahendusel toimunud rahvaküsitluse, spordiliitude hinnangute ja spordiajakirjanike valikute liitmisel.

Aasta treenerid

Vaata ka
Aasta noorsportlane
Aasta sportlane
Aasta võistkond
Tallinna Spordiliidu aasta treener
Aasta parim treener (jalgpall)

Eesti sporditunnustused
Eesti aunimetused
Aasta võistkond

Aasta võistkond on aunimetus, mida antakse Eestis aastast 1969. 

Aasta võistkond valitakse interneti vahendusel toimunud rahvaküsitluse, spordiliitude hinnangute ja spordiajakirjanike valikute liitmisel.

Aasta võistkonnad

Vaata ka
Aasta noorsportlane
Aasta sportlane
Aasta treener

Eesti sporditunnustused
Eesti aunimetused
Rangers FC

Rangers FC (tuntud ka nimega Glasgow Rangers) on Šotimaal Glasgow's tegutsev jalgpalliklubi, mis mängib Šotimaa kõrgliigas Scottish Premiership. Klubi kodustaadion on Ibrox Stadium, mis mahutab 50 817 pealtvaatajat, asub linna edelaosas.

Rangers on Egiptuse klubi Al Ahly järel teine enim tiitleid võitnud jalgpalliklubi maailmas. Rangers on võitnud 55 Šotimaa meistritiitlit, 27 Scottish League Cupi ja 33 Scottish Cupi. 1961. aastal mängis klubi UEFA karikavõitjate karika finaalis. See oli esimene UEFA võistluste finaal Briti jalgpalliklubide jaoks. Rangers võitis 1972. aastal selle turniiri kolmandal katsel (oli finaalis ka 1961. ja 1967. aastal). 2008. aastal mängiti UEFA karikavõistluste finaalis Peterburi Zeniti vastu, kuid seal tuli kaotus 0:2.

Rangersi suurimaks rivaaliks on Celtic FC ning nende klubide vaheline derbi Old Firm on maailma üks tuntumaid ja vanimaid.

Praegune koosseis 
Seisuga 31. jaanuar 2022

Peatreenerid

Viited

Välislingid 
 Ametlik koduleht

 
Šotimaa jalgpalliklubid
Glasgow
Pirnisortide loend

Siin on loetletud hariliku pirnipuu sorte

A
'Abate Fetel', sün. Abbé Fetel, populaarne sort Itaalias
'Ayers', USA sort

B
'Belorusskaja Pozdnjaja', Valgevene sort
'Blake's Pride', USA
'Blanquilla', Hispaania sort
'Butirra Precoce Morettini'

C
'Carmen', Itaalia sort
'Clara Frijs', Taani sort
'Concorde', Inglismaa sort
'Conference', Inglismaa sort, 1894
'Corella', Austraalia sort
'Coscia', Itaalia sort
'Don Guindo', Hispaania sort

D
'Doyenné du Comice' Prantsusmaa sort
'Dr. Jules Guyot'

F
'Forelle'

G
'Glou Morceau', Belgia sort, 1750
'Gorham', USA sort

H
'Harrow Delight', Kanada sort
'Harrow Sweet', Kanada sort

J
'Joséphine de Malines', Belgia sort

K
'Kadi', Eesti sort
'Karmla', Eesti sort
'Kieffer', USA sort
'Kurvitsa Lemmik', Eesti sort
'Kägi Bergamott', Eesti sort

L
'Laxton's Superb', Inglismaa sort
'Louise Bonne', Prantsusmaa sort
'Luscious', USA sort

M
'Merton Pride', Inglismaa sort, aretatud 1941
'Mliivska Rannja', Ukraina sort
'Moskovskaja', Venemaa sort

O
'Orient', USA sort

P
'Packham's Triumph', Austraalia sort, aretatud 1896
'Red Bartlett', USA, sordil on kolm mutanti 'Max Red Bartlett', 'Sensation Red Bartlett', 'Rosired Bartlett'
'Pepi', Eesti sort
'Pineapple', USA sort

R
'Rocha', Portugali sort
'Rosemarie', Lõuna-Aafrika sort

S
'Seckel', USA sort
'Seiu', Eesti sort, leitud 1940-ndatel 
'Starkrimson', sün. Red Clapp's, USA sort, 1939. leitud sport  
'Summer Beauty'
'Suvenirs, Läti sort
'Sudduth'

T
'Taylor's Gold' 

Pirnipuu
Bioloogia loendid
Tehnikaülikooli Akadeemiline Meeskoor

Tehnikaülikooli Akadeemiline Meeskoor on Eesti suurim meeskoor, mis tegutseb alates 1945. aastast Tallinna Tehnikaülikooli juures.

Koor on osalenud paljudel koorikonkurssidel ja paistab silma mitmekülgse tegevusega nii muusika alal (võitnud koorikonkursse Austrias, Iirimaal, Soomes, Walesis, Eestis) kui ka seltsielus. Andnud välja ohtralt helikandjaid – seda nii ainult oma kooriga kui koostöös Eesti juhtivate muusikutega (ERSO, tšellokvartett C-Jam, Eesti Piirivalve Orkester, Mati Palm, jpt).

Meeskoor on käinud kontserdireisidel Austraalias, Uus-Meremaal, USA-s, Kanadas, Lõuna-Aafrika Vabariigis, Argentinas, Uruguays, Lõuna-Koreas ja paljudes Euroopa riikides. Oma jõulu- ja kevadkontsertidel on esitatud ohtralt uut originaalloomingut Eesti heliloojatelt (Aare Kruusimäe, Tauno Aints, Tõnu Kõrvits, Pärt Uusberg jt) ja esinetud erinevate muusikutega (Annely Peebo, Heigo Rosin, Siim Aimla, C-Jam, Cätlin Jaago, Sandra Sillamaa, Helen Lokuta, Pirjo Levandi, Ain Anger, Rauno Elp, René Soom jpt).

Alates 2020. aastast on koori peadirigent Valter Soosalu, teda abistab dirigendina Heldur Harry Põlda.

Peadirigendid
Arno (Arnold Eduard) Kallikorm (1945–1962)
Harald Uibo (1962–1970)
Ants Üleoja (1971–1983)
Jüri Rent (1983–2002)
Peeter Perens (2003–2019)
Valter Soosalu (alates 2020)

Dirigendid 

 Anne Dorbek (1968–1978)
 Ants Soots (1978–1986)
 Raul Talmar (1986–1991)
 Madis Kareda (1986–1993)
Siim Selis (1992–2019)
Heldur Harry Põlda (alates 2020)

Abidirigendid 

 Olev Sau (1962–1964)
 Vello Pähn (1978–1982)

Välislingid
Meeskoori koduleht
Facebook 
YouTube

Tallinna koorid
Meeskoorid
Peeter Speek

Peeter Aleksander Speek (16. juuni 1873 Lipardi, Pangodi vald Nõo kihelkond Liivimaa kubermang Venemaa keisririik – 17. juuni 1968 Arlingtoni maakond, Virginia, Ameerika Ühendriigid) oli eesti ajakirjanik, poliitik ja ühiskonnategelane.

Peeter Speek sündis taluperemees Peeter Speek vanema ja Ann Kruuse pojana. Tema vanem vend oli kirjanik ja kooliõpetaja Jaan Speek.

Speek sai hariduse Laguja külakoolist ja Kastolatsi õigeusu kihelkonnakoolist, 1890. aastal lõpetas ta Tartu Õpetajate Seminari, misjärel ta täiendas end veel Peterburi pedagoogikumides kuni 1894. aastani. 1894–1899 töötas ta Lõuna-Eestis kooliõpetajana, tõustes viimaks koolijuhatajaks. 1899–1901 töötas ta Pihkvas statistikuna, misjärel sai aga ajalehe Olevik toimetajaks.

1903. aastal asutas Speek uue ajalehe Uudised, millega sekkus otsustavalt Eesti avalikku ellu. Speek väljendas oma ajalehes sotsialistlikke vaateid ning kui puhkes 1905. aasta revolutsioon, siis asus ta korraldama Eesti-põhist sotsialistlikku parteid. Tema juhtimisel loodigi Eesti Sotsiaaldemokraatlik Ühisus, mis kasvas 1905. aasta lõpuks Eesti kõige suuremaks poliitiliseks ühenduseks.

Juba 1905. aasta 11. detsembril põgenes Speek aga Šveitsi ning enam ta Eestisse tagasi ei pöördunudki. 1905. aasta rahutuste järel põgenesid  Eestist Konstantin Päts, Voldemar Päts, Jaan Teemant, Peeter Spee, Otto Strandman, Karl Ast, Mihkel Martna jt. 1906–1907 oli ta põrandaalusena Peterburis, toimetades ajalehte Kiir, seejärel veetis ta aasta Berliinis. 1908. aastal siirdus Speek USA-sse, kuhu jäi elu lõpuni. Kuni 1910. aastani toimetas ta sotsialistlikku ajalehte Uus Ilm, aastatel 1917–1929 töötas ta aga Ameerika Ühendriikide Kongressi raamatukogus ametnikuna. Ta suri 95-aastasena Arlingtonis Virginia osariigis.

Välislingid 
Peeter Speek andmebaasis ISIK

Eesti ajakirjanikud
1905. aasta revolutsioon Eestis
Eestlased Ameerika Ühendriikides
Sündinud 1873
Surnud 1968
Eesti poliitikud
Mart Meri

Mart Meri (sündinud 15. veebruaril 1959) on eesti filoloog ja poliitik.

Meri on lõpetanud 1977. aastal Tallinna 2. Keskkooli ning 1982. aastal Tartu Riikliku Ülikooli eesti filoloogia erialal. 

1996–2006 oli ta ajakirja Keel ja Kirjandus peatoimetaja.

1999. aastal astus ta Sotsiaaldemokraatlikku Erakonda ja ta oli IX Riigikogu liige 1999–2003 ning oli X Riigikogu liige 2006. aastast. 2011. aasta Riigikogu valimistel kandideeris ta taas SDE nimekirjas ning sai 1833 häält, kuid valituks ei osutunud. Mart Meri asus vastavalt Riigikogu juhatuse otsusele alates 4. novembrist 2011 Riigikogu liikme Peeter Kreitzbergi surma tõttu asendusliikmena rahvasaadiku kohuseid täitma.

1. septembrist 2007 kuni 2011. aastani oli ta Eesti Instituudi tegevjuht.

Isiklikku
Ta on Lennart Meri ja Regina Meri poeg.

Ta on abielus, tütre ja poja isa.

Viited

Välislingid
Mart Meri: Eesti andku Gruusiale lisamiljoneid, Postimees Online, 17. oktoober 2006
Ants Juske, Mart Meri: Eesti Instituut soovib luua õlg-õla-tunde, Eesti Päevaleht, 19. september 2007
Tiiu Laks, Mart Meri: tegelikult ei lahkunud Lennart Meri "hõbevalgetelt" radadelt kunagi, Eesti Päevaleht, 20. september 2008
Merike Tamm, Mart Meri: Soosaar tajus haruldaselt ühiskonna hoovusi, Postimees, 10. veebruar 2010

Eesti keeleteadlased
Eesti filoloogid
Lennart Meri
IX Riigikogu liikmed
X Riigikogu liikmed
XII Riigikogu liikmed
Tallinna Reaalkooli vilistlased
Tartu Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna vilistlased
Sündinud 1959
Kanonenjagdpanzer

Kanonenjagdpanzer 4–5 (teise nimega Jagdpanzer Kanone 90 mm) oli Teise maailmasõja järel Lääne-Saksamaal toodetud tankitõrjesoomuk. See oli relvastatud 90 mm tankitõrjekahuriga (võetud teenistusest mahaarvatud tankidelt M47 Patton). Ehituselt sarnanes see tuntavalt Teise maailmasõja aegse Jagdpanzer IV-ga.

Ajalugu 
Esimesed prototüübid ehitasid 1960. aastal Hanomag ja Henschel Lääne-Saksamaal ja MOWAG Šveitsis. Aastatel 1966 ja 1967 ehitati Bundeswehrile 770 masinat, neist 375 Hanomagi ja  375 Henscheli poolt. Kaheksakümmend masinat müüdi Belgiale, nende kättetoimetamist alustati 1975. aasta aprillis.
 
Kui Nõukogude Liit võttis kasutusele tankid T-64 ja T-72, siis polnud 90 mm kahur enam piisav nende hävitamiseks pikemalt distantsilt. Lisaks juhtisid Teise maailmasõja kogemusega tankijahtijad tähelepanu kasematti paigutatud relva puudustele: horisontaalne laskesektor oli piiratud 15 kraadiga kummaski suunas. Kuigi tootjad väitsid, et masinad võiks ümber relvastada 105 mm kahuritega, muudeti aastatel 1983–1985 163 masinat rakette kandvateks tankitõrjesoomukiteks (Raketenjagdpanzer) Jaguar 2. Kahur asendati katusel paikneva raketiseadeldisega TOW ja lisati soomust. Teistel masinatel eemaldati kahur ja need muudeti luure- ja tulejuhtimissoomukiteks suurtüki- ja miinipildujaüksuste jaoks. Mõned Kanonenjagdpanzerid jäid kasutusele kuni 1990. aastani.

Konstruktsioon 
Kanonenjagdpanzer oli kergelt soomustatud kiire ja mobiilne tornita soomusmasin. Meeskond koosnes neljast mehest (komandör, juht, sihtur ja laadija). Masina kere oli terasest kokku keevitatud ja soomuse maksimaalne paksus oli ainult 50 mm. Kanonenjagdpanzeri kahur paiknes kasematis, nagu paljudel Teise maailmasõja aegsetel tankitõrjesoomukitel. Kahur paiknes keskjoonest veidi paremal, seda sai pöörata kummalegi poole vaid 15° ja −8° kuni +15° üles-alla liigutada. Lahingvarustusse kuulus kuni 51 80 mm mürsku ja 4000 padrunit kahele 7,62 mm MG3 kuulipildujale. Kanonenjagdpanzeril oli ABK kaitse ja seadmed öiste lahingute pidamiseks.

Kasutajad 
  Belgia – Belgia sõjavägi kasutas 80 modifitseeritud masinat alates 1975. aastast
  Lääne-Saksamaa – Bundeswehr kasutas kokku 770 seda tüüpi masinat

Viited

Kirjandus 
 Christopher F. Foss Panzer und andere Kampffahrzeuge von 1916 bis heute''',  Buch und Zeit Verlagsgesellschaft (saksa keeles'')

Välislingid 

  Jagdpanzer (Bw)

Tankitõrjesoomukid
Fideikomiss

Fideikomiss (ladina keeles fidei commissium 'usaldusväärsetesse kätesse jäetud') on eraõiguslik institutsioon, kus perekonnavara (enamasti maa, samuti kinnisvara või kapital) kuulub jagamatult ühe perekonnaliikme (fideikomissar) valdusse, kelle käsutusõigus on piiratud ja kellel puudub võõrandamisõigus.

Fideikomiss rooma õiguses

Fideikomissi mõiste on pärit rooma õigusest, kus see tähendas testamendis sätestatud korraldust, millega pärandaja esitas pärijale palve anda või teha midagi kolmanda isiku heaks.

Aadlisuguvõsa fideikomiss
See oli levinud Läänemereprovintsides ja see võis koosneda ühest või enamast mõisast. Need moodustati lepingu või testamendiga, kusjuures Liivimaal pidi keiser fideikomissi asutamise kinnitama. Fideikomissi ei tohtinud võõrandada, hüpoteegivõlgadega koormata ja seda pärandati suguvõsasiseselt, reeglina majoraadina. See tagas suguvõsale majandusliku, ühiskondliku ja poliitilise kaalu. Eestimaal asutati esimene fideikomiss 1699. aastal (Stenbockide Kolga mõis jt) ja Liivimaa Eesti osas 1756. aastal (Manteuffelite Puurmani mõis jt). Fideikomissid kaotati 1919. aastal maaseadusega.

Vaata ka
Majoraat
Kolga fideikomiss
Eestimaa fideikomissmõisad
Liivimaa fideikomissmõisad

Kirjandus
Trampedach, Friedrich. Das Recht des Fideikomißbesitzers am adeligen Güterfamilienfideikomiß nach dem Privatrecht Liv-, Est- und Kurlands. Dorpat: Gedruckt bei C. Mattiesen, 1892 .

 
Eraõigus
Rüütelkonnad
Eesti varauusaeg
Celtic FC

Celtic FC on Šotimaa jalgpalliklubi, mille kodulinn on Glasgow. Celtci mängib Šotimaa jalgpalli kõrgliigas Scottish Premiershipis. 

Celtic FC asutati 1887. aastal. Klubi on aastate jooksul tulnud 50 korda Šotimaa meistriks ning võitnud 41 Scottish Cupi ja 19 Scottish League Cupi. Celtic FC on ainuke Šotimaa klubi, mis on võitnud UEFA Meistrite karikavõistlused. Võit tuli 1967. aastal, kui finaalis võideti tulemusega 2:1 Itaalia klubi Milano Internazionale. See oli ühtlasi Suurbritannia klubide esimene võit Euroopa karikasarjas.

Klubi peamine konkurent on samuti Glasgow's tegutsev Rangers FC. Celticu ja Rangersi vaheline rivaliteet on tuntud nime Old Firm all.

Celticu kodustaadion on Celtic Park, mis on suurim staadion Šotimaal. See mahutab üle 60 000 pealtvaatajat. Klubi traditsioonilised värvid on valge ja roheline.

Praegune meeskond 
Seisuga 16. juuli 2021

Saavutused
Šotimaa meister:
Võidud (52): 1892–93, 1893–94, 1895–96, 1897–98, 1904–05, 1905–06, 1906–07, 1907–08, 1908–09, 1909–10, 1913–14, 1914–15, 1915–16, 1916–17, 1918–19, 1921–22, 1925–26, 1935–36, 1937–38, 1953–54, 1965–66, 1966–67, 1967–68, 1968–69, 1969–70, 1970–71, 1971–72, 1972–73, 1973–74, 1976–77, 1978–79, 1980–81, 1981–82, 1985–86, 1987–88, 1997–98, 2000–01, 2001–02, 2003–04, 2005–06, 2006–07, 2007–08, 2011–12, 2012–13, 2013–14, 2014–15, 2015–16, 2016–17, 2017–18, 2018–19, 2019-20, 2021-22
Scottish Cup:
Võidud (40): 1891–92, 1898–99, 1899–1900, 1903–04, 1906–07, 1907–08, 1910–11, 1911–12, 1913–14, 1922–23, 1924–25, 1926–27, 1930–31, 1932–33, 1936–37, 1950–51, 1953–54, 1964–65, 1966–67, 1968–69, 1970–71, 1971–72, 1973–74, 1974–75, 1976–77, 1979–80, 1984–85, 1987–88, 1988–89, 1994–95, 2000–01, 2003–04, 2004–05, 2006–07, 2010–11, 2012–13, 2016–17, 2017–18, 2018–19, 2019–20
Scottish League Cup:
Võidud (19): 1956–57, 1957–58, 1965–66, 1966–67, 1967–68, 1968–69, 1969–70, 1974–75, 1982–83, 1997–98, 1999–2000, 2000–01, 2005–06, 2008–09, 2014–15, 2016–17, 2017–18, 2018–19, 2019–20
Euroopa karikas:
Võidud (1): 1967
Teised kohad (1): 1970
UEFA karikas:
Teised kohad (1): 2003

Peatreenerid

Viited

Välislingid 
 Koduleht

 
Šotimaa jalgpalliklubid
Glasgow
Silvi Väljal

Silvi Väljal (sündinud Maasing; 30. jaanuar 1928 Abja vald – 3. aprill 2014) oli eesti raamatuillustraator ja graafik.

Elukäik 
Ta õppis Mustla, Sürgavere ja Raudna algkoolis ning lõpetas Viljandi I Keskkooli 1946. aastal kuldmedaliga. Pärast seda asus ta õppima Eesti NSV Riiklikku Kunstiinstituuti, mille lõpetas 1952. aastal graafika erialal. Diplomitööks oli A. H. Tammsaare "Tõe ja õiguse" I osa illustratsioonid ja kujundus. Õpingute ajal tegi ta juba illustraatorina kaastööd Eesti Riiklikule Kirjastusele. Aastatel 1952–1957 oli ta lasteajakirja Pioneer kunstiline toimetaja, seejärel vabakutseline kunstnik. 

Ta oli Kunstnike Liidu liige alates 1957. aastast.

Looming 
Silvi Väljal on illustreerinud üle saja raamatu, peamiselt eesti lastekirjanduse klassikuid: Heljo Mänd, Silvia Rannamaa, Jüri Parijõgi, Elar Kuus, Venda Sõelsepp, Marta Sillaots, Iko Maran, Aino ja Leida Tigane; Ellen Niit, Heino Väli, Olivia Saar. Sel sajandil on kogunud kuulsust Silvi Väljali illustratsioonidega Jaak Kõdari "Kriimureinulised lood", tõelised Mulgimaa muinasjutud, mis jõudsid eesti lasteni aastal 2006. Silvi Väljal illustreeris ja kujundas ka kooliõpikuid (näiteks 2004. aastal mulgi keele lugemik "Mulgi keelen ja meelen") ja luulekogusid. Raamatute illustreerimise kõrval on kunstnik loonud arvukalt vabagraafikat ja pastelle, kujundanud üle 500 eksliibrise, teinud kaastööd lasteajakirjadele Pioneer ja Täheke. 

Silvi Väljalil on kaks väga kuulsat raamatut. Tema illustreeritud L. Alttoa / H. Raigna "Aabits" (1958) on olnud esimeseks kooliõpikuks kõigile aastatel 1958–1973 esimesse klassi astunud eesti lastele. Silvi Väljali sõnul oli see esimene kord sõjajärgses Eestis, kui ühele kunstnikule anti võimalus üks õpik otsast lõpuni kujundada. Aabitsat esitleti ka Brüsseli maailmanäitusel, kus kirjastus võitis selle eest hõbemedali. 

Teine raamat "Jussikese seitse sõpra" tekst ja illustratsioonid pärinevad 1966. aastast. Jussikese raamat on ilmunud üha uutes trükkides tänapäevani. Raamat on tõlgitud rohkem kui tosinasse keelde. Jussikese raamat sündis Väljali sõnul juhuse tahtel. Nimelt tekkis noorel kunstnikul võimalus minna kaheks kuuks Moskva lähistele kunstnike laagrisse, kuid vajalik oli käsikirja olemasolu, mida illustreerida. Ühtegi sellist Väljalil aga käepärast polnud ning nii tuligi tekst ise valmis kirjutada. Hiljem sündisid sinna juurde ka pildid Jussikesest ja seitsmest nädalapäevast. Jussikese raamatu põhjal on Heino Pars loonud samanimelise nukufilmi ning lugu on inspireerinud ka lavastust, mis on etendunud Nukuteatris (2002) ja Endla teatris (2006).

Isiklikku
Silvi Väljal oli Vabaduspartei – Põllumeeste Kogu liige. Tema abikaasa oli fotograaf Enno-Kustav Väljal (14. veebruar 1928 – 16. november 2011). Neil oli poeg Veiko Väljal.

Viited

Välislingid

 Juta Kivimäe, Kunstnik Silvi Väljali 80-aastane rõõmus ja elamuslik maailm, Eesti Päevaleht, 6. veebruar 2008 
 Veiko Märka, Kahekümne­keelse Jussikese ema, Eesti Ekspress, 8. veebruar 2008

Eesti graafikud
Rahumäe kalmistule maetud
Sündinud 1928
Surnud 2014
Eesti Kunstiakadeemia vilistlased
Planica

Planica on org ja suusahüppekeskus Alpides Sloveenia loodeosas, Kranjska Gora linna ja talispordikeskuse lähedal. Edelas ulatub org Triglavi rahvuspargi ja Tamari suusakeskuseni.  

Planica on põhiliselt tuntud suusahüpete võistluspaigana. Planicas asub üks maailma viiest lennumäest. Esimesed suusahüppevõistlused peeti seal juba 1930. aastatel. Suure hüppemäe ehitas Planicasse 1934. aastal Stanko Bloudek.

Esimese üle 100-meetrise hüppe Planicas tegi 1936. aastal Josef Bradl. Esimese üle 200-meetrise hüppe tegi lennumäelt 1994. aastal soomlane Toni Nieminen. Norra suusahüppaja Bjørn Einar Romøren hüppas 2005. aastal suusahüppe maailmarekordi 239 meetriga. Samal võistlusel hüppas Janne Ahonen 240-meetrise hüppe, kuid ei suutnud püsti jääda ja seepärast tema tulemust ametlikult rekordina ei kinnitatud. Praegune mäe rekord kuulub 2017. aastast 251,5 meetriga poolaka Kamil Stochi nimele.

Välislingid

 Planica koduleht

Sloveenia geograafia
PÖFFi elutööpreemia

PÖFFi elutööpreemia on auhind, mida antakse Tallinna Pimedate Ööde filmifestivalil alates 2004. aastast.

Laureaadid
 2004 Kaljo Kiisk
 2005 Elbert Tuganov
 2006 Aki Kaurismäki
 2007 Heino Pars
 2008 Max von Sydow
 2009 Jaan Ruus
 2010 Vesa-Matti Loiri
 2011 Rein Raamat, Rein Maran, Fridrik Thor Fridriksson, Aleksander Sokurov
 2012 Theódoros Angelópoulos (postuumselt)
 2013 István Szabó
 2014 Maja Komorowska
 2015 Arvo Pärt ja Veljo Tormis
 2016 Ita Ever
 2017 Tõnu Kark ja Jörn Donner
 2018 Liv Ullmann, Ivars Seleckis ja Mark Soosaar
 2019 Andrei Kontšalovski, Enn Säde
 2020 Margarethe von Trotta, Alar Kivilo
2021 Elle Kull, Carlos Saura 

Eesti filmiauhinnad
Morgan Freeman

Morgan Porterfield Freeman, Jr. (sündinud 1. juunil 1937 Tennessees Memphises) on USA filminäitleja.

Tunnustus 

Freeman on nii Oscari kui ka Kuldgloobuse kandidaadiks nimetatud 5 korda ja kummagi on ta saanud ühel korral.

1987 nimetati ta Oscari ja Kuldgloobuse kandidaadiks meeskõrvalosatäitja kategoorias rolli eest filmis "Street Smart".

1989 nimetati ta Oscari kandidaadiks meesnäitleja kategoorias ja Kuldgloobuse kandidaadiks muusikali- või komöödianäitleja kategoorias rolli eest filmis "Sõidutades miss Daisyt". Ta võitis Kuldgloobuse.

1994 nimetati ta Oscari kandidaadiks meesnäitleja kategoorias ja Kuldgloobuse kandidaadiks draamanäitleja kategoorias rolli eest filmis "Shawshanki lunastus".

1995 nimetati ta ulmefilmide auhinna Saturn kandidaadiks meesnäitleja kategoorias rolli eest filmis "Seitse".

2004 nimetati ta Oscari ja Kuldgloobuse kandidaadiks meeskõrvalosatäitja kategoorias rolli eest filmis "Miljoni dollari tüdruk". Ta võitis Oscari.

2009 nimetati ta Oscari kandidaadiks meesnäitleja kategoorias ja Kuldgloobuse kandidaadiks meesdraamanäitleja kategoorias rolli eest filmis "Alistamatu".

Filmograafia 

Ameerika Ühendriikide filminäitlejad
Ameerika Ühendriikide filmilavastajad
Ameerika Ühendriikide teatrinäitlejad
Ameerika Ühendriikide televisiooninäitlejad
Sündinud 1937
Willingeni vald

Willingen on vald Saksamaal Hesseni liidumaal Waldeck-Frankenbergi kreisis, 80 kilomeetrit Kasselist läänes.

Valla pindala on 80,19 km². Willingeni kõrgus merepinnast on 584 m. Vallas oli 31. detsembri 2009 seisuga 6293 elanikku, mis teeb keskmiseks rahvastiku tiheduseks 78 in/km².

Willingeni vald piirneb kirdes Diemelsee vallaga ja kagus Korbachi vallaga. Tema ülejäänud naabrid kuuluvad Nordrhein-Westfaleni liidumaale ning need on lõunas Medebachi vald, edelas Winterbergi vald, läänes Olsbergi vald ja loodes Briloni vald.

Willingenis on aasta keskmine õhutemperatuur +6,4 °C. Kõige soojemad kuud on juuli (+14,3°) ja august (+13,9°), kõige külmemad kuud on jaanuar (–1,3°) ja veebruar (–1,0°).

Aastas sajab keskmiselt 1226 mm. Kõige sademeterohkemad kuud on detsember (132 mm) ja jaanuar (123 mm), kõige kuivemad on september (83 mm) ja veebruar (84 mm).

Aastas paistab päike keskmiselt 3,7 tundi päevas. Kõige päikesepaistelisemad kuud on mai, juuli ja august (5,7 tundi), kõige vähem päikest paistab jaanuaris ja detsembris (1,2 tundi).

Ajalugu 

Willingeni valla maa-ala kuulus kuni 1929. aastani Waldecki Vabariiki, pärast ühendati Preisimaaga, kuhu kuulus kuni Preisimaa likvideerimiseni 1947.

Willingeni vald rajati Waldeck-Frankenbergi Uplandi piirkonda 1974. aastal, kui liideti Willingeni, Bömighauseni, Eimelrodi, Hemmighauseni, Neerdari, Rattlari, Schwalefeldi, Welleringhauseni ja Usselni küla.

26. märtsil 2006 toimunud kohaliku omavalitsuse valimisel valiti 31-liikmeline vallavolikogu, kuhu Kristlik-Demokraatlik Liit sai 11, Saksamaa Sotsiaaldemokraatlik Partei 10, Vaba Demokraatlik Partei 5 ja kohalik valimisliit FWG samuti 5 kohta.

Vaatamisväärsused ja üritused 

Willingeni vaatamisväärsus on suur raudteesild Uplandbahnil, Der Viadukt, mis on ehitatud 1918. aastal. 

Valla põhiline sissetulekuallikas on turism. Linnas ööbis 2003. aastal 1,3 miljonit turisti.

Willingeni populaarseim üritus on igal aastal peetav maailma karikavõistluste etapp suusahüpetes Mühlenkopfschanzel. Sealne suusahüppemägi võimaldab vastu võtta 100 000 pealtvaatajat.

Teine populaarne iga-aastane üritus on maastikurataste võistlus Bike-Festival Willingen Ettelsbergil, mida jälgis 2005. aastal 35 000 pealtvaatajat.

Välislingid 

Willingeni sait

Saksamaa vallad
Hessen
Javier Zanetti

Javier Adelmar Zanetti (sündinud 10. augustil 1973 Buenos Aireses) on Argentina endine jalgpallur. 

Enamiku oma mängijakarjäärist mängis ta Itaalia Serie A jalgpalliklubis Milano Internazionale. Javier Zanetti võis mängida nii poolkaitsja kui ka kaitsja positsioonil.

Klubis Internazionale Milano mängis ta 1995. aastast ja oli meeskonna kapten 1999. aastast. Internazionales mängis Javier üle 700 mängu. 40-aastasena lõpetas ta sportlaskarjääri ja temast sai Milano Internazionale asepresident.

Argentina jalgpallikoondises osales Zanetti 1996. aasta suveolümpiamängude jalgpalliturniiril ja kahtedel jalgpalli maailmameistrivõistlustel – 1998. ja 2002. aastal.

Saavutused

Milano Internazionale
Itaalia meister (5): 2005–06, 2006–07, 2007–08, 2008–09, 2009–10
Coppa Italia (4): 2004–05, 2005–06, 2009–10, 2010–11
Supercoppa Italiana (4): 2005, 2006, 2008, 2010
UEFA Meistrite Liiga (1): 2009–10
UEFA Karikas (1): 1997–98
FIFA klubide maailmameistrivõistlused (1): 2010

Argentina jalgpallurid
Milano Internazionale mängijad
FIFA 100
Sündinud 1973
Milton Babbitt

Milton Byron Babbitt (10. mai 1916 Philadelphia – 29. jaanuar 2011 Princeton) oli USA helilooja ja muusikateoreetik, üks esimesi seeriatehnika viljelejaid ja tuntud elektroonilise muusika looja. 

Ta laiendas dodekafoonilist väljendusviisi. Tema 1947 kirjutatud "Three Compositions for Piano" ("Kolm kompositsiooni klaverile") oli esimene täielikult seeriatehnikas heliteos.

1950. aastast aitas ta kaasa esimese süntesaatori loomisele. 

1960. aastast oli ta Princetoni ülikooli ja alates 1973 Juilliardi muusikakooli õppejõud.

Välislingid 
 http://www.musicacademyonline.com/composer/biographies.php?bid=93

Ameerika Ühendriikide heliloojad
Sündinud 1916
Surnud 2011