Džäss

Džäss (inglise keeles jazz) ehk džässmuusika, tsitaatsõnana jazz, argikeeles ka jats, on muusikastiil, mis tekkis 19. sajandi lõpus Ameerika Ühendriikide lõunaosariikides Aafrika ja Euroopa rahvamuusika ristumise tagajärjel. Džäss kasvas välja Ameerika neegerorjade töölauludest, bluusist ja spirituaalidest. Selle varasemaks väljendusvormiks on peetud ragtime'i.

Euroopasse levis džäss 1920. aastail. Sestpeale sai see kogu maailmas kerge muusika põhiliigiks ning tähtsaimaks tantsumuusika ja lööklaulude ilme kujundajaks. 

Džässi arenguloos eristatakse kolme põhijärku: traditsioonilist džässi, svingi ja nüüdisaegset džässi.

Džässi ei saa täpselt noodistada, see toetub bluusi heliredelile (madaldatakse III ja VII astet) ja armastab erilisi kõlavärve. Džässmuusikas on väga suur osa improvisatsioonil.

Džässmuusika viljeleja on džässmuusik.

Ajalugu

1890.–1910. aastad 

Džässi ajaloo alguseks peetakse 19. sajandi algust, sest just siis loodi džässi eelkäija ragtime. Kuulsaimad ragtime-lood on kirjutanud Irving Berlin (1888–1989), Ben Harney (1872–1932) ja Scott Joplin (1868–1917). 20. sajandi alguses loodi New Orleansis uus džässmuusika stiil diksiländ, mille eestvedajaks sai Louis Armstrong.

1920. aastad 

1920. aastaks oli džäss läbi teinud suure arengu ja muutunud väga populaarseks. 1920. aastate kuulsamad džässmuusikud olid Bix Beiderbecke ja Paul Whiteman.

1930. aastad 

1930. aastatel sai alguse sving – uus ajastu džässiajaloos. Sellega kaasnes ka uuenenud džässorkestri – bigbändi – teke. Nüüd oli väga tähtsal kohal rütm ja svingi kasutati tihtipeale tantsumuusikaks. Svingiajastul said tuntuks sellised suurkujud nagu Duke Ellington, Count Basie, Glenn Miller, Ella Fitzgerald ja Frank Sinatra. Euroopa džässmuusika eestvedajaks said aga Django Reinhardt ja Stephane Grapelli.

1940. aastad

1950. aastad 

1950. aastatel sai alguse free jazz, mille lõi pianist Cecil Taylor. Free jazz vabastas džässi igasugustest piirangutest (kaasa arvatud need, mis olid džässmuusikale iseloomulikud). Nüüd polnud džässil enam taktimõõtu ning harmoonia koosnes klastritest. Kuulsaim džässmuusik 1950. aastatest oli Ornette Coleman.

1960.–1970. aastad 

1960. aastate lõpus sai alguse jazz fusion (inglise keeles 'sulam'), mis haaras endasse ka elemente rokkmuusikast, folkmuusikast, funk'ist ja reggae'st. Fusion on väga keerulise rütmiga ning iseloomulikud on ka pikad instrumentaalsoolod, mis on tavalised ka tänapäeva džässmuusikas. Esimesteks jazz fusion'i plaatideks peetakse Gary Burtoni plaati "The Time Machine" (1966) ja Larry Coryelli ("The Free Spirits") plaati "Out of Sight And Sound" (1966). Samuti oli suur mõju jazz fusion'i arengule Miles Davise 1968. aasta plaadil "Miles in the Sky", kus Davis kasutab esmakordselt elektrilisi instrumente. Samal ajal hakkasid mitmed rokkansamblid, näiteks Cream ja The Grateful Dead, samuti Blood, Sweat and Tears ja Frank Zappa's Mothers of Invention kasutama oma muusikas džässielemente ja -harmooniaid ning katsetama vabaimprovisatsiooni.

Tuntumaid 1970. aastate jazz fusion'i esindajaid on Weather Report, Mahavishnu Orchestra, The Tony Williams Lifetime, Return to Forever, Herbie Hancocki Headhunters, Soft Machine, Colosseum, Caravan, Nucleus, Blood, Sweat and Tears , Chicago, If, Frank Zappa, Santana, The Eleventh House jt.

Tuntud džässmuusikuid 

 Louis Armstrong
 Chet Baker
 Count Basie
 Bix Beiderbecke
 Dave Brubeck
 Ornette Coleman
 Miles Davis
 Duke Ellington
 Ella Fitzgerald
 Dizzy Gillespie
 Benny Goodman
 Stéphane Grappelli
 Billie Holiday
 Theo Jörgensmann
 Wynton Marsalis
 Glenn Miller
 Charles Mingus
 Tõnu Naissoo
 Charlie Parker
 Oscar Peterson
 Bud Powell
 Django Reinhardt
 Artie Shaw
 Raivo Tafenau
 Fats Waller
 Eberhard Weber
 Paul Whiteman

Vaata ka 
 Acid jazz
 Ameerika Džässimuuseum
 Kopenhaageni džässifestival
 Modaalne džäss
 Progressiivne džäss
 Chamber jazz
 Norra džäss
 Tallinna džässifestival
 Tallinn JazzOn

Välislingid 

 Jazz Radio Stations

 
Muusikastiilid