joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Taitsõ

Taitsõ on alev Venemaal Leningradi oblastis Gattšina rajoonis, Taitsõ linnaasunduse keskus.

Taitsõ asub Peterburist 33 km kaugusel lõunas ja Gattšinast 10 km kaugusel põhjas Peterburi-Gattšina raudtee ääres.

Asulat on esmakordselt mainitud 1499 Vadja viiendiku maksuraamatus Staištša nime all. Nimi tähendas algselt allikaid.

Teise versiooni järgi sai asula nime soomekeelsest sõnast "täysi" ('täis').

Pärast 1617 läks Taitsõ Stolbovo rahu põhjal Rootsile. Rootsi koostatud Ingerimaa 1704. aasta kaardil on seda nimetatud Staitsahofi mõisaks. Hollandlase Adriaan Schoonebeeki 1705. aasta Ingerimaa kaardil nimetatakse Staisa mõisa.

Põhjasõja ajal vallutas Peeter I kogu piirkonna Venemaale tagasi ja andis Taitsõ Puškini isa vanavanaisale Ivan Mihhailovitš Golovinile. 18. sajandi keskel kuulus Taitsõ Puškini emaisaisale Abram Hannibalile.

1773–1787 ehitati Taitsõ veejuhe (arhitekt mäeinsener F. Bauer), mis varustas näiteks Tsarskoje Selo ja Pavlovski parke veega. Asula lähedal asuvad ka Demidovi allikad (nendest allikatest toitub tänapäeval alevi veevärk) ja krahv Grigori Orlovi järgi nimetatud Orlovi allikad, millest toitub 20. sajandil Taitsõ veejuhtme asemele rajatud Orlovi veejuhe, mida Nõukogude ajal nimetati Volodari veejuhtmeks.

1770. aasta Peterburi kubermangu kaardil mainitakse Taitskoje asulat. Alexander Wilbrechti koostatud 1792. aasta Peterburi kubermangu kaardil on see märgitud Taitsa külana. Sõjaväe peastaabi koostatud 1817. aasta Peterburi ümbruskonna topokaardil on märgitud Taitskaja mõis, mis koosnes 8 talust ja veskist.

1770. aastatel läks Taitsõ mäetöösturi Aleksandr Grigorjevitš Demidovi omandusse. Demidov rajas Taitsõ pargi (110 ha) ja Taitsõ mõisa (1774–1775, arhitekt Ivan Jegorovitš Starov) koos suure hulga abihoonetega, millest enamik ei ole säilinud. 1838 nimetati mõisa Malotaitskajaks, see kuulus titulaarnõunik Kvašnin-Samarinile ning seal elas 32 meest ja 30 naist. 1856 nimetati mõisa tänapäevase nimega Taitsõks, see kuulus kindralmajor Demidovile ja seal elas 87 inimest. Seevastu 1862. aasta seisuga elas Taitsõ mõisas kõigest 15 meest ja 18 naist.

Mõisas on ajutiselt elanud sellised kultuuritegelased nagu kunstnik Semjon Štšedrin (1780. aastad, joonistas ka parki) ja helilooja Nikolai Rimski-Korsakov (1886, kirjutas seal oma III sümfoonia). Nõukogude ajal oli mõisas algul puhkekodu, seejärel oblastihaigla rehabilitatsioonikeskus (Sverdlovi-nimeline sanatoorium). 2009. aastal kuulus see inseneride ühingule.

Taitsõs on raudteejaam.

1915 valmis Taitsõ Aleksiuse kirik (arhitekt Ivan Ekskuzovitš, Nikolai Postnikov). Kirikuaias on Suures Isamaasõjas langenud Nõukogude sõdurite ühishaud.

Taitsõs on Lenini büst (1957, skulptor S. Ahun). Büst kadus 1990. aastatel, praegu on alles ainult postament.

Aleviks sai Taitsõ 1960. aastal.

Taitsõs asub 54. õhukaitsekorpuse staap.

Viited

Leningradi oblasti alevid
Ingeri
Gattšina rajoon
Wilhelm Kettler (Münsteri piiskop)

Wilhelm Kettler (ka Wilhelm Ketteler, Keteler; umbes 1512 Assen – 18. mai 1582 Coesfeld) oli Münsteri piiskop aastatel 1553–1557.

Wilhelmi vanemad olid Gotthard (II) Kettler ja Sophie von Nesselrode. Tema noorem vend oli Gotthard Kettler, viimane Liivi ordu maameister ja esimene Kuramaa hertsog. Juba 1526. aastal sai temast Münsteri toomhärra. 1539. aastal õppis ta Bolognas kanoonilist õigust. 1550. aastal sai temast Münsteri piiskopi ja Jülich-Kleve-Bergi hertsogi nõunik. 1552. aastal sai temast Münsteri toompraost.

1553. aasta 21. juulil valiti kindlalt katoliiklusele truuks jäänud Kettler Münsteri piiskopiks, paavstliku kinnituse sai ta sama aasta 29. novembril, keisri käest regaalid sai ta aga järgmise aasta 24. veebruaril.

Piiskopina hoolitses Kettler eelkõige kloostrikorralduse reformimise eest, eriti nunnaordudes. Samas ei kiitnud ta heaks Trento kirikukogul otsustatud vastureformatsiooni põhimõtteid ja sattus seetõttu konflikti paavstiga. Ka tülitses ta Kleve hertsogiga üle Lippe jõe mineva silla omandiõiguse üle.

1557. aasta 24. veebruaril oli Kettler sunnitud piiskopikohast loobuma ja sai oma järeltulijalt eluaegse ülalpidamise. 1560. aastatel lahkus ta Münsteri stiftist ja oli muuhulgas taas ka Kleve hertsogi nõunikuks. 1573 või 1574 andis uus Münsteri piiskop Johann von Hoya talle veel lisaraha ja tagas tema varustamise teenrite, küttepuude ja muude tarbeasjadega.

Wilhelmi js Gotthard Kettleri kirjavahetusest on säilinud kaks kirja aastatest 1576 ja 1578, kus esimene vahendas Kuramaa hertsogile poliitilisi uudiseid. Ilmselt väga tihedat suhtlust vendade vahel ei olnud.

Wilhelm Kettler suri 1582. aastal Coesfeldis umbes 70-aastasena ja maeti sinnasamasse.

Saksamaa katoliku piiskopid
Kettlerid
Sündinud 1510. aastatel
Surnud 1582
2009. aasta Vormel 1 hooaeg

2009. aasta Vormel 1 hooaeg oli Vormel 1 maailmameistrivõistluste 60. hooaeg. Hooaeg algas 29. märtsil Melbourne'is ja lõppes 1. novembril Abu Dhabis. Kokku peeti 17 etappi.

Uue võistluskohana lisandus Abu Dhabi tänavarada. Esialgu kavas olnud Kanada GP jäi võistluskalendrist välja. Singapuri GP peeti õhtul ja tehisvalgustuses.

Honda F1 meeskond vahetas märtsis 2009 omanikku ning jätkas Brawn GP nime all. Ainus uus sõitja hooaja alguses oli Toro Rosso võistkonnaga liitunud šveitslane Sébastien Buemi. Sebastian Vettel siirdus Toro Rossost Red Bulli tiimi David Coulthardi asemele. Kõik ülejäänud sõitjad jätkasid samas võistkonnas.

Alates 10. etapist Ungaris asendas Toro Rosso meeskond Sébastien Bourdais' Jaime Alguersuariga. Alates 11. etapist asendas Renault F1 meeskond Nelson Angelo Piquet Romain Grosjeaniga. Ungari GP kvalifikatsioonis vigastada saanud Felipe Massat asendas Euroopa ja Belgia GP-l Luca Badoer, ülejäänud etappidel aga Giancarlo Fisichella. Timo Glocki asendas kahel viimasel etapil Kamui Kobayashi.

Force India autod hakkasid Ferrari mootori asemel kasutama Mercedese mootorit.

Vahetult enne hooaja algust püüdis FIA punktiarvestust muuta, otsustades, et maailmameistriks saab sõitja, kes võidab kõige rohkem etappe. Meeskondade ja sõitjate protestid sundisid aga FIA-t selle otsuse rakendamise edasi lükkama.

Maailmameistriks tuli Jenson Button, kes kindlustas tiitlivõidu juba eelviimasel etapil Brasiilias. Konstruktorite tiitli võitis Brawn GP.

Etapid

*Malaisia Grand Prix jäi vihma tõttu pooleli ning välja jagati vaid pooled punktidest.

Meeskonnad

Punktiseis

1 – Austraalia, 2 – Malaisia, 3 – Hiina, 4 – Bahrein, 5 – Hispaania, 6 – Monaco, 7 – Türgi, 8 – Suurbritannia, 9 – Saksamaa, 10 – Ungari, 11 – Euroopa, 12 – Belgia, 13 – Itaalia, 14 – Singapur, 15 – Jaapan, 16 – Brasiilia, 17 – Abu Dhabi

Konstruktorite karikas

Välislingid
 Ann Hiiemaa.  Vormeliuuendused muudavad sarja senisest tasavägisemaks Postimees, 13. jaanuar 2009
 Jaan Jürine. Ajaloo sügavaimas kriisis siplev vormel 1 otsib päästeinglit EPL.ee, 3. märts 2009
 Maarja Värv.  Etapivõitude arv saab vormel-1 MM-tiitli jahtimisel määravaks Postimees.ee, 18. märts 2009
 Ann Hiiemaa. F-1 2009. aasta hooaeg - üllatajate või vanade olijate tähetund? Postimees.ee, 27. märts 2009
 Jaan Jürine. Mis on lahti Ferrari ja McLareniga? EPL.ee, 15. mai 2009
  Räikkönen teenib võrreldes konkurentidega üüratut palka, Postimees.ee, 28. oktoober 2009
Philadelphi koridor

Philadelphi koridor on 14 km pikkune kindlusetaoline julgeolekuvöönd Gaza tsooni ja Egiptuse piiri ääres Gaza poolel. 

See nimetus on algselt Iisraeli Relvajõudude antud koodnimetus. 

Algselt oli tegu Iisraeli armee patrullkäikude koridoriga. Oslo lepped andsid Iisraelile sõjalise kontrolli Philadelphi koridori üle. Praegu kontrollib koridori Egiptus.

Ehitus 
Philadelphi koridor koosnes mitme meetri kõrgustest betoonvundamentidel teraskandjatest varasemate vaatlus- ja tulistamisistmetega Iisraeli armeele ning sõiduteest selle terasmüüri ja Egiptuse-Gaza piiri vahel ja veel ühest tarast. 

Gaza poolel piirneb koridoriga puudest, majadest ja teistest takistustest vabaks tehtud maariba. Organisatsiooni Human Rights Watch andmetel lõhkus Iisrael selle koridori ning piirneva vaba tulistamisvälja loomiseks ja laiendamiseks umbes 1600 Palestiina araablaste maja. 

Ainukese läbipääsuna läbi koridori oli ette nähtud Rafaḩi piiripunkt piirilinnas Rafaḩis.

Piirikontroll ja salakaubavedu 
Koridori põhieesmärk oli takistada relvade, laskemoona, sigarettide, uimastite, paberraha jne salakaubavedu ning inimeste illegaalset piiriületust. 

Kui Iisrael pärast Ḩamāsi võimuletulekut Gaza tsoonis 2007 piirkonna isoleeris, suleti Rafaḩi piiripunkt peaaegu täielikult ka tsiviilisikutele. 

Koridori alla kaevati tunneleid.

Viited
Tanel Linnus

Tanel Linnus (15. märts 1954 Tartu – 9. veebruar 2022) oli Eesti haridustegelane, pikaaegne Võrumaa Kutsehariduskeskuse direktor. 

Ta lõpetas 1977. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajalooteaduskonna 
cum laude ajaloolase ja etnograafina.

Ametikäik
1976–1980 ENSV Riikliku Etnograafiamuuseumi vanemteadur
1982–2001 Tartu Õppekeskuse direktor
2001–2021 Võrumaa Kutsehariduskeskuse direktor

Ühiskondlik tegevus
Eesti Rahva Muuseumi Sõprade Seltsi (ERMSS) asutajaliige ning juhatuse esimees 
Akadeemilise Ajalooseltsi liige
SA Kleio nõukogu esimees
on olnud ka Tartu Koolijuhtide Ühenduse esimees

Isiklikku
Tanel Linnus on Jüri Linnuse poeg ja Ferdinand Linnuse pojapoeg.

Viited

Välislingid
Võrumaa Kutsehariduskeskus
Eesti Rahva Muuseum
Akadeemiline Ajalooselts

Eesti haridustegelased
Tartu Ülikooli ajalooteaduskonna vilistlased
Sündinud 1954
Surnud 2022
Budismi Instituut

Budismi Instituut loodi 2001. aasta sügisel (algselt Mahajaana Instituudi nime all) kodanikuühendusena, budismiteemalise harituse edendamiseks Eestis. Instituudi eesmärgiks on edendada asjakohaste kultuuri-, haridus-, kirjastus- ja muude ettevõtmiste kaudu budistliku kultuuri tutvustamist Eestis.

Budismi Instituut järgib üldbudistlikku suunda, vältides ühe või teise koolkonna, sekti või kitsama õpetusliini esiletõstmist.

Budismi Instituut teeb koostööd ühenduste ja organisatsioonidega, mis tegelevad budistliku kultuuri uurimise ja viljelemisega, s.h Eesti Akadeemiline Orientaalselts, Drikung Kagyu Ratna Šri Keskus, Tiibeti Budismi Nyingma Eesti Kogudus, Lääne Budistliku Vennaskonna Sõprade (FWBO) Eesti Ühendus, samuti Eesti-Tiibeti Kultuuriseltsi ja teistega.

Budismi Instituuti kureerib nõukogu; neljaliikmemelise juhatuse esimeheks on Sven Grünberg.

Instituut astus esmakordselt avalikkuse ette 12. veebruaril 2002. Alates 2002. aastast toimuvad Budismi Instituudis regulaarsed loengukursused, viiakse läbi seminare, õpetatakse ida keeli, toimuvad õppe- ja harjutuslaagrid.

Välislingid 
Budismi Instituut

Budism Eestis
Johannes Kaarde

Johannes Kaarde (kuni 1936 Johannes Karlson, 31. mai 1896 Sulustvere, Kurista vald, Põltsamaa kihelkond, Viljandimaa – 3. juuli 1976 Tartu) oli eesti loomaarst.

Õppis 1916–1918 Tartu Veterinaarinstituudis ja 1919–1921 Tartu Ülikoolis (lõpetas viimase 1921), dr. med. vet. 1926 Viini Veterinaarülikoolis (Das Blutbild im Kollaps bei Pferden und Hunden). Üliõpilasseltsi Raimla vilistlane.

1918–1920 osales Vabadussõjas. Tartu Ülikooli ja Eesti Põllumajanduse Akadeemia professor. Tartu Ülikooli loomaarstiteaduskonna dekaan.

Viited

Välislingid
Uno Schultz. Kultuurilembene loomaarst Georg Koort 100 Eesti Elu, 11. mai 2007

Loomaarstide Koja nõukogu liikmed
Tartu Ülikooli loomaarstiteaduskonna dekaanid
Tartu Ülikooli loomaarstiteaduskonna professorid
Eesti Maaülikooli professorid
Tartu Ülikooli loomaarstiteaduskonna vilistlased
Üliõpilaste Selts Raimla liikmed
Vabadussõja veteranid
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1896
Surnud 1976
Eesti Akadeemiline Orientaalselts

Eesti Akadeemiline Orientaalselts (lühend EAO) ühendab Idamaade uurijaid ja orientaliste-loovisikuid. Seltsi eesmärgiks on Idamaade kultuuride tutvustamine ja vahendamine Eestis ning orientalistikaalase teadustöö arendamine ja koordineerimine Eestis.

Eesti Akadeemiline Orientaalselts loodi 1935. aastal Tartu ülikooli juures ja selle asutasid õigusteadlane Leo Leesment, teoloog Uku Masing, keeleteadlased Pent Nurmekund ja Villem Ernits jt. eesmärgiga avada Tartu Ülikoolis orientalistika eriala. Selts suleti 1940. aastal nõukogude okupatsioonivõimude poolt.

EAO taastati 1988. aasta veebruaris Linnart Mälli eestvõtmisel. Seltsi esimeseks presidendiks valiti Linnart Mäll, kes jäi sellele positsioonile kuni 2001. aastani, mil ta valiti aupresidendiks. Presidendi ametis vahetas Mälli välja Tarmo Kulmar, kes aastal 2011 valiti aupresidendiks. 2011. aastast on EAO president Märt Läänemets.

Koostöös Tartu Ülikooli orientalistikakeskusega korraldatakse igal aastal teaduskonverentsi Orientalistikapäevad ning antakse välja Eesti Akadeemilise Orientaalseltsi aastaraamatut. Koostöös Saksamaa Religiooniloo Seltsiga (Deutsche Religionsgeschichtliche Studiengesellschaft) korraldatakse Tartus mõneaastaste vahedega rahvusvahelist ühiskonverentsi. Orientaalselts teeb koostööd ja korraldab ühiseid teaduslikke ja populaarteaduslikke üritusi Eesti Akadeemilise Teoloogia Seltsi, Eesti Assürioloogia Seltsi ja Eesti Akadeemilise Usundiloo Seltsiga.

27. aprilli 2012 seisuga on EAO-l 66 liiget.

Eesti Akadeemilise Orientaalseltsi auliikmed

Friedrich Lustig (1912–1989)
Pent Nurmekund (1906–1996)
Eha Masing (1913–1998)
Boris Kabur (1917–2002)
Lev Menšikov (1926–2005)
Haljand Udam (1936–2005)
Aleksander Pjatigorski (1929–2009)
Linnart Mäll (1938–2010)
Andres Ehin (1940–2011)
Ülo Sirk (1935–2011)
Vladilen Burov
Vladimir Erman
Isidor Levin (1919–2018)
Jaan Puhvel
Märt Tänava
Arvo Valton
Ülle Udam

Vaata ka
 Eesti Akadeemilise Orientaalseltsi aastaraamat

Välislingid
Eesti Akadeemiline Orientaalselts

Eesti organisatsioonid
Orientalistika
Budism Eestis
Valter Kadarik

Valter Gerhard Kadarik (aastani 1937 Freimann, 25. juuli 1898 Juuru, Harjumaa – 11. juuli 1975 Juuru) oli eesti loomaarst ja poliitik.

Elulugu 
Valter Kadarik sündis 1898. aastal Juuru alevikus Kadaka talus. Ta lõpetas 1919 Tallinna linna poeglaste gümnaasiumi (endine Nikolai Gümnaasium). Võttis osa Eesti Vabadussõjast 1919–1920 Tallinna koolipoiste pataljonis. Õppis Tartu Ülikoolis 1920. aastal agronoomiat ja 1920–1925 loomaarstiteadust. Kuulus korporatsiooni Vironia.

Ülikooli lõpetamise järel töötas 1925–1926 Kose ja 1926–1973 Juuru jaoskonna loomaarstina. Põhitöö kõrvalt pidas ja edendas Kadaka talu. Osales kohalikus seltsielus.

1936 valiti Rahvuskogu liikmeks, oli EV põhiseaduse vastuvõtjate seas.1938 valiti I Riigivolikogu liikmeks. Aastatel 1946–1949 ja 1972–1975 oli EELK Juuru Mihkli koguduse juhatuse esimees.

Suri 1975. aastal ja on maetud Juuru uuele kalmistule.

Tunnustus

1920 Eesti Vabadussõja mälestusmärk
1937 Eesti Vabariigi Põhiseaduse mälestusmärk
1938 Valgetähe V klassi teenetemärk

Isiklikku 
Isa Kaarel Freimann (1841–1915) oli kaupmees ja kõrtsmik Juurus. Abikaasa Hilda Kadarik (sünd. Adamson; 1906–1983) oli seltsitegelane ja kodu-uurija. Poeg Kaarel Kadarik (1930–2018) oli loomaarstiteadlane.

Eesti loomaarstid
Loomaarstide Koja nõukogu liikmed
Vabadussõja veteranid
Rahvuskogu liikmed
I Riigivolikogu liikmed
Põhiseaduse Elluviimise Rahvarinde poliitikud
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Tartu Ülikooli loomaarstiteaduskonna vilistlased
Korporatsioon Vironia liikmed
Eestistatud nimega inimesed
Perekonnanimede kaitseregister
Sündinud 1898
Surnud 1975
Tarmo Mikussaar

Tarmo Mikussaar (sündinud 20. augustil 1970 Paides) on eesti harrastusfotograaf (loodusfotograaf).

Elukäik 
Mikusaar omandas hariduse Koigi Põhikoolis ja Luua Metsanduskoolis (Kaarepere sovhoostehnikumis).

Ta on osalenud Eesti Televisiooni saate "Osoon" kaasautorina loomalugude tegemises ja filminud operaatorina mängufilmi "Eia jõulud Tondikakul" jaoks loodusvõtteid.

Tunnustus 
 2007 – I koht "Looduse Aasta Foto" konkursil kategoorias "Loomad tegevuses"
 2007 – I koht Timberlandi Metsiku Looduse fotokonkursi kategoorias "Elusolendi portree"

Loomingu näiteid

Viited 

Eesti loodusfotograafid
Luua Metsanduskooli vilistlased
Sündinud 1970
Ines Aru

Ines Aru (aastani 1969 Ines Parker; sündinud 1. juulil 1939 Tallinnas) on eesti näitleja. 

Ta lõpetas 1957. aastal Tallinna Kultuurhariduskooli ja 1961. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri I lennu. 

Ines Aru töötas aastatel 1961–1963 Ugala teatris, 1963–1964 Vanemuise teatris, 1964–1965 Filharmoonias, 1965–1973 Rakvere Teatris ja 1980–1994 Vanalinnastuudios. Alates aastast 1994 on ta olnud vabakutseline näitleja.

Aastatel 1973–1980 oli Tallinna Pedagoogilise Instituudi lavakõne õppejõud. 

Ta on kehastanud muu hulgas Elisabeth Jõhvit.

Rollid Ugalas

1960–1961
Vika esimene ball (Edit)

1961–1962
Elavad õied (Galja)
Vaaraod (Odarka; Katerina)
Lõpp-peatus (Greta)

1962–1963
Kajakad saadavad (Laime Jonikite)
Orpheus laskub põrgusse (Carol Cutrere)

1991–1992
Rohukannel (Dolly Talbo)

1993–1994
Peame elama, mutikesed! (Netty)

Filmides 
 Vihmas ja päikeses (1960)
 Keskpäevane praam (1967)
 Viini postmark (1968)
 Nukitsamees (1981)
 Karge meri (1981)
 Karoliine hõbelõng (1984)
 Metsluiged (1987)
 Jüri Rumm (1994)

Tunnustus
 1985 – Eesti NSV teeneline kunstnik
 1988 – Eesti Teatriliidu naispeaosatäitja auhind
 1995 – Meie Mats
2002 ja 2014 – Raadioteatri näitlejaauhind
 2013 – Valgetähe IV klassi teenetemärk

Isiklikku 
Ines Aru isa Martin Johannes Parker (1906–1941) ja ema Leena Laid-Parker (1902–1942) olid kommunistlikud aktivistid. Nad mõlemad arreteeriti 1920. aastatel Eesti Vabariigis töölisliikumisest osavõtjatena ning mõisteti sunnitööle, millest vabanesid 1938. aasta amnestiaga. Pärast vabanemist vanemad abiellusid ning neil sündis veel enne sõja algust tütar, kes sai nime Inessa Armandi järgi. Teise maailmasõja ajal evakueeriti Ines koos ema ja vanaemaga 1941. aasta juulis Venemaale Samara oblastisse Kinelisse Uurali mägedesse. Sama aasta augustis järgnema asunud isa hukkus evakueerimislaeval. Järgmise aasta talvel suri ema 40-aastasena vanglas saadud tuberkuloosi. Vanaema koos Inesega naasis Tallinna.

Ines abiellus 1960. aastal Kaarel Aruga. Neil on kaks last: tütar Assol ja poeg Käärt.

Viited

Välislingid
 Priit Pullerits. Ines Aru, hingeelu urgitseja paanika instituudist Elu24.ee, 27. juuni 2009

Eesti näitlejad
Eesti filminäitlejad
Eesti NSV teenelised kunstnikud
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1939
Mall Hansen

Mall Hansen (neiupõlvenimega Klaser; 24. juulil 1948 Tallinn – 26. oktoober 2019) oli eesti näitleja.

Haridus
1966 Tallinna 21. keskkool
1970 Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateeder

Töö
1970–1980 Ugala näitleja,
1980–2009 Eesti Draamateatri inspitsient

Rollid Ugalas

1970–1971
Komöödia kool (Lucia Petrella)
1971–1972
Tüdruk ja aprill (Milka)
Metsade taga (Birdie Bagtry)
Neli vestlust armastusest (Aili)
Prints ja kerjus (printsess Elizabeth)
1972–1973
Kes päästab külapoisi? (poiss)
Võõrastemaja perenaine (Dejanira)
Matk naeratuse eest (Poldek)
Tootsi pulm (Benno; Aliide)
1973–1974
Lõvisarnane (Ljalja)
Luiskaja (missis Paticton)
1974–1975
Udmurdi kannike (Maira)
Naiste sõda saatanaga (Epp)
Antonina (Antonina)
Sooja ja sumeda laotuse all (osaline)
Niskamäe noorperenaine (Kustaava)
1975–1976
Õhtuvalgus (Bella)
Lõokese talu (Gundega)
1976–1977
Idioot (Varja)
Rõõmu tee (Rusanna)
Lood Viljandi paadimehe aegadest (osaline)
1977–1978
Lunastus (Tiina)
Keegi ei tahtnud surra (Aldona)
Niskamäe Heta (Kustaava)
Rops (Kersti)
1978–1979
See maailm või teine (õpetaja)
Pärand oma rahvale (Frances Nelson)

Ugala näitlejad
Sündinud 1948
Surnud 2019
Kalle Kaldma

Kalle Kaldma (sündinud 30. aprillil 1947 Vastse-Kuuste vallas) on eesti näitleja.

Haridus
1966 Ahja Keskkool
1970 Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateeder

Töö
1970–1971 Ugala näitleja
1972–1976 Ugala näitleja
1977–1982 Viljandi Kultuurikooli näitejuhtimisõpetaja

Rollid Ugalas

1970–71
Komöödia kool (padre Salvati)
Kured lendavad (Stepan)
Püve Peetri riukad (Juhan)
1971–72
Sepp, raha ja tähed (Aloizy Dedejko)
Neli vestlust armastusest (Bruno)
Trooja hobune (klaköör)
1972–73
Võõrastemaja perenaine (kavaleri toapoiss; krahvi toapoiss)
Mowgli (habemeajaja)
Tootsi pulm (rentnik)
1973–74
Aadu ja Madise imelised juhtumised nääriõhtul (hampelmann; episoodid)
Luiskaja (politseinik)
1974–75
Naiste sõda saatanaga (Pikk)
Ingliballaad (Aare)
Sooja ja sumeda laotuse all (osaline)
Niskamäe noorperenaine (sulane Suur-Martti)
1975–76
Õhtuvalgus (restorani külastaja)
Kaluri poeg (politseinik)

Ugala näitlejad
Sündinud 1947
Katrin Kohv

Katrin Kohv (sündinud 8. veebruaril 1964 Tallinnas) on eesti näitleja.

Haridus
1982 Tallinna 1. Õhtukeskkool
1986 Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateeder

Töö
1986–1990 Ugala näitleja
1990–1993 Vanalinnastuudio näitleja

Rollid Ugalas

1986–87
"Hommikusöök tundmatutega" – Maša
"Meil on ninasarvik Otto" – Sille
"Häda mõistuse pärast" – Sofia Famussova
"Naised, kes meid armastavad" – Sinisilm
"Lihtsalt liha" – noor naine

1987–88
"Vennad Lautensackid" – Käthe Severin
"Giljotiin Dantonile" – Eleonore Duplay
"HEA ehk Hirmus Eesti Asi" – Ines Lehtla

1988–89
"Greenfingersi saladus" – Edna Sandars
"Iha jalakate all" – Abbie Putnam

Filmirollid
"Nipernaadi" (1983) – Ello 
"Ainult hulludele ehk halastajaõde" (1990) – Leida
"Äratus" (1989) – Vennaru Linda
"Riigipiir. Kaugemal piiril" / "Государственная граница. На дальнем пограничье" (1988) – Riina Belova
"Riigipiir. Soolane tuul" / "Государственная граница. Солёный ветер" (1988) – Riina Luik

Tunnustus
 1984 Voldemar Panso nimeline auhind

Ugala näitlejad
Vanalinnastuudio näitlejad
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia vilistlased
Sündinud 1964
Humanitaarabi

Humanitaarabi on kiireloomuline materiaalne abi (nt toiduained, vesi, ravimid, eluase jms) tsiviilelanikkonnale looduse või inimese poolt esile kutsutud õnnetuste, näiteks looduskatastroofide ja näljahäda korral või sõjaga kaasnevate kannatuste tagajärgede leevendamiseks või likvideerimiseks.

Humanitaarabi eesmärk on toetada ja täiendada sihtriigi valitsuse vastavaid meetmeid elanikkonna põhivajaduste täitmiseks. Humanitaarabi andmine tugineb mittediskrimineerimise, sõltumatuse ja inimlikkuse printsiipidele.

Humanitaarabi andmist koordineerivad enamasti sellised rahvusvahelised humanitaarorganisatsioonid nagu Rahvusvaheline Punase Risti Komitee (ICRC), ÜRO Humanitaarabiasjade Koordinatsiooni Büroo (OCHA) jms). Erinevad humanitaarabi andvad organisatsioonid on liitunud ka klastritesse, et suurendada humanitaarabi andmise efektiivsust läbi koordineeritud koostöö.

Euroopa Liit on üks maailma suurimatest humanitaarabi andjatest. 1992. aastal loodi Euroopa komisjoni humanitaarabi amet (ECHO), mille eesmärk on anda abi loodusõnnetuste ja inimeste tekitatud katastroofide ohvritele.

Eestis tegeleb humanitaarabi andmise koordineerimisega Välisministeerium. Näiteks 2014. aastal eraldas ministeerium humanitaarabiks 2,7 miljonit euro ning valdav osa sellest liikus läbi erinevate ÜRO organisatsioonide ja teiste rahvusvaheliste abiorganisatsioonide.

Humanitaarabi ja arengukoostöö vahe seisneb antava abi kestuses ja iseloomus. Humanitaarabi antakse katastroofide tagajärgede leevendamiseks või likvideerimiseks; arengukoostöö on pikemaajaline toetus kogukonna arenguks.

Vaata ka
Humanitaarabipalve
Ühine hädaabi palve
Piirideta Arstid 
Sphere'i standardid

Viited
Sarah Bernhardt

Sarah Bernhardt (sünninimi Rosine Bernardt; 22. oktoober 1844 Pariis – 26. märts 1923 Pariis) oli prantsuse näitleja. Ta oli tuntud kui tõsine draamanäitleja ja teda peetakse 19. sajandi kuulsaimaks naisnäitlejaks.

Tema ema Julie Bernardt (1821 Amsterdam – 1876 Pariis) oli juudi päritolu kurtisaan, isa pole teada.

1860. aastal asus ta õppima Pariisi konservatooriumis ja hiljem Comédie-Française'is, kus ta 11. augustil 1862 tegi oma näitlejadebüüdi. Ta lahkus sealt varsti. Bernhardt pöördus Belgiasse, kus sai aadlimehe armukeseks, neil sündis 1864. aastal poeg Maurice. Mehe perekonna survel keeldus ta abielust ja lahkus. Seejärel elas ta kurtisaani elu, millega ta ema oli teda juba noores eas tutvustanud. Sellel perioodil teenis ta hästi ja muu hulgas ostis endale oma kuulsa kirstu, milles tavatses tihti magada. 

1866. aastal asus ta tööle Odéoni teatris. Kui puhkes Prantsuse-Preisi sõda, etendused peatati ja teatrimaja muudeti ajutiseks haiglaks, kus Bernhardt kandis hoolt lahingus haavatud sõdurite eest. 1872. aastal pöördus ta uuesti Comédie-Française'i. 25-aastaselt hakkas ta õppima ta ka maalimist ja skulptuuri, tema tööd osalesid ka näitustel.

Ta sai 1870. aastatel kogu Euroopas tuntud näitlejaks. Aastatel 1880–1881 käis ta esinemas ka Ameerika Ühendriikides ja Kanadas ning 1887. aastal Lõuna-Ameerikas. 1891–1892 osales ta maailmaturneel, külastades suurt osa Euroopast, Venemaad, Lõuna- ja Põhja-Ameerikat, Austraaliat, Uus-Meremaad, Hawaiid ja Samoad. Hiljem käis ta veel mitmel turneel Ameerikas.

1882. aastal abiellus ta kreeka äritolu näitleja Aristides Damalasega (Prantsusmaal tuntud kui Jacques Damala), mis ametlikult kestis kuni Damalase surmani 1889. aastal, kuid lagunes juba varem, suuresti mehe morfiinisõltuvuse tõttu.

Aastatel 1893–1899 oli ta Théâtre de la Renaissance'i juht. Ta juhendas mitmeid noori näitlejannasid. 1899. aastal omandas ta teatri Châtelet' väljakul ja nimetas selle enda järgi. Ta juhtis teatrit surmani, pärast mida jätkas juhina poeg Maurice.

1905. aastal vigastas ta etendusel jalga, mis ei paranenudki kunagi ja tuli 1915. aastal amputeerida. Ta jätkas oma karjääri, kandes puust jalaproteesi, mis talle ei meeldinud.

Ta oli ka üks esimesi tummfilminäitlejannasid, tema debüüt oli Hamletina 1900. aasta kaheminutilises filmis (mis tehniliselt ei olnud tegelikult tummfilm).

Ta suri neerupuudulikkuse põhjustatud ureemia tagajärjel.

Viited

Allikad
Gold, Arthur and Fizdale, Robert (1991). The Divine Sarah: A Life of Sarah Bernhardt. New York: Knopf. ISBN 0394528794.

Välislingid

Prantsusmaa näitlejad
Sündinud 1844
Surnud 1923
John Carl Girard de Soucanton

John Carl Girard de Soucanton (10/22. august 1826 Tallinn – 26. november/8. detsember 1896 Kunda) oli Kunda tsemenditehase asutaja.

Talle kuulusid Kunda ja Selja mõis. Ta oli Tallinna bürgermeistri ja kommertsnõuniku Johann Karl Girard de Soucantoni ja tema abikaasa Eleonora Christina Johanna (sündinud von Scheurmann) noorim poeg.

Elu

Gümnaasiumihariduse sai ta Tallinna Toomkoolis (1836–1845), seejärel õppis Tartu Ülikoolis (1845–1846) majandust ning Jenas ja Mecklenburgis põllumajandust (1846–1849). 

1851. aastal sai ta emalt Kunda mõisa, mille oma töö ja hoolsusega muutis üheks eeskujulikumaks mõisaks Eestimaal. 1867. aastast kuulus talle ka Kunda naabermõis Selja.

Venemaa Valitseva Senati määrusega 6. novembrist 1863. aastast sai ta pärandatava Venemaa parunitiitli.

Välisreisidel Saksa- ja Prantsusmaale tutvus ta portlandtsemendi tähtsusega ehituses. See viis teda mõttele oma mõisa maa-alal leiduvat lubjamerglit ja savi portlandtsemendi tootmiseks ära kasutada, mis realiseerus tsemendivabriku aktsiaseltsi rajamisega 1870. aastal. 

John Carl Girard de Soucanton oli kihelkonnakohtunik, meeskohtu assessor ja meeskohtunik (1878–1881), alates 1887. aastast Liivimaa Üldkasuliku ja Ökonoomilise Sotsieteedi auliige, Eestimaa Põllumeeste Seltsi liige, Kalakasvatajate Seltsi liige ja president.

John Carl Girard de Soucanton suri 26. novembril 1896 ootamatult rabandusse.

Perekond
6. juulil 1852 abiellus Kunda vanimas linnaosas Lontovas (Neu London) sündinud Auguste Henriette Wilhelmine (Welly) Häntscheliga (1828–1880), abielust sündisid: 

Johann Wilhelm Eugéne (1853–1922), Kunda ja Wruda (Ingerimaal) mõisnik abiellus 1883 Alice Amanda Karoline Muhlega.
Alexis Häntschel Olivier (1857–1915), Parun, Valtu, Hertu ja Ohekatku mõisnik ja Valtu tellisetehase rajaja, abiellus 1884 Varangu mõisniku tütre Sophie von Luederiga.
Josephine Henriette Eleonore (1860–1923), abiellus 1886 Kundas, meditsiinidoktor Xaver Dombrowskyga.
Gustav John Edmund (1863–1910), Selja mõisnik, abiellus 1893 Karitsast pärit Sophie Eleonore von Rosenbachiga.
John Karl (1866–1886)

10. aprillil 1884 abiellus ta Meta Rosenfeldtiga (1842–1911). Abielu oli lastetu.

Vaata ka
Girard de Soucanton

Kirjandus
Ave Randviir Tsemenditehase rajaja büstid kaardistavad Kunda linna Eesti Päevaleht, 5. august 2006 (online 26. jaanuar 2009)

Välislingid
Väljavõte Eestimaa rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust 1930

Eestimaa aadlikud
Eestimaa mõisnikud
Girard de Soucantonid
Eesti ettevõtjad
Liivimaa Üldkasuliku ja Ökonoomilise Sotsieteedi auliikmed
Korporatsioon Estonia liikmed
Sündinud 1826
Surnud 1896
Enn Kose

Enn Kose (sündinud 26. juulil 1939 Tartus) on eesti näitleja ja pikaaegne Ugala teatri direktor.

Haridus
1959 Tartu 3. Keskkool
1963 Tallinnfilmi õppestuudio
1978 TRÜ õigusteaduskond

Töökohad
1960–1963 tisler
1963–1973 Ugala näitleja
1973–2000 Ugala direktor
2000–2009 Ugala majandusjuht

Rollid Ugalas

1962–1963
Kajakad saadavad (Jonis Kalvis)
Tanja (Tšapajev)

1963–1964
Münchhauseni kosjad (kürasiir)
Katrina (Ilmar Välbe)
Tõrksa taltsutus (Lucentio)

1964–1965
Inimesed valges (Leo Kulmar)
Kuu on loojunud (leitnant Tonder)
Noorukid omapead (Rain)

1965–1966
Äripäev (mõisavalitseja Pürjel)
Kasuema (Aadu)
Kõik oleneb meist (Mati Kolper)
Kippari unerohi (arst)

1966–1967
Puhu, tuul! (Gatinš)
Pulmad kogu Euroopale (Juri Sedõhh)
Mees on mees (Galy Gay)

1967–1968
Kõige lühem öö (Kostja)
Kakskümmend aastat hiljem (Sashka)
Vajatakse valetajat (Todoros Parlas)

1968–1969
Mis kõik ei juhtu! (Kalju Karu)
Suvi (Joosep Toots)
Armastus, dzhäss ja kurat (Julius)

1969–1970
Madalrõhkkond (Ivar Koskel)
Homsed tähed (vastuluureülema abi)
See on minu naine! (Leonel Morano)

1970–1971
Kajakas (Jevgeni Dorn)

1971–1972
Metsade taga (Marcus Hubbard)
Viirastused (Vaino)

1972–1973
Kes päästab külapoisi? (Albert Gobb)
Võõrastemaja perenaine (krahv d`Albafiorita)
Mowgli (jahimees Buldeo)
Tormihoiatus (kapten Herman Kruuse)

1973–1974
Sepp, raha ja tähed (sepp)

1975–1976
Kaluri poeg (Oskars)

1977–1978
Keegi ei tahtnud surra (Juozapas)

1978–1979
Uusaastaöö (Ernst Hunt)

1979–1980
Lunastus (Mäger)
UFOd (restorani külastaja)

1981–1982
Suveõhtu valss (helilooja Oskar Merikanto)

1982–1983
Jason (Navickas; paks mees)

1983–1984
Mare ja ta poeg (paks toomhärra)
Diletantide teekond (sadarmipolkovnik von Müfling)
Pikk päevatee kaob öösse (James Tyrone)

1984–1985
Vennad Lautensackid (Manfred Proell)
Vana Toomas (Edgar Hõbemägi)

1985–1986
Üle läve (militsionäär)
Tuled sa tagasi? (Georg Hain)
Kuldrannake (Karl von Mensenkamff)

1986–1987
Hommikusöök tundmatutega (kaabuga mees)
Häda mõistuse pärast (vürst Tugohhovski)

1987–1988
Side (Hans Ilves)

1988–1989
Igal sõnnil omad sarved (vallavanem)
Becket ehk Jumala au (Yorki piiskop)

1992–1993
Nukitsamees (vanamees)
Equus (Harry Dalton)
Helisev muusika (admiral von Schreiber)

1993–1994
Armunud lõvi (Jesse)
Kolmekrooniooper (Kala)

1994–1995
Kolm päeva parun von Münchauseni elust (kohtunik)

1996–1997
Kosjasõit (vallavanem Volmer Vomm)

1997–1998
Loojang (kõrtsiomanik Rjabtsov)

2000–2001
Mardileib (piiskop Henricus)

2001–2002
Unistus Mallorcast (Jöns Bier)
Kevade (igavene juut)
Deemon ja ingel (reb Alter Vishkover)

2002–2003
Niskamäe kired (Juhani)
Neetud talu (Äksi Aadu)
Toomas Nipernaadi (Siimon Vaa)

2004–2005
Aarete saar (Billy Bones)

2006–2007
Keisri hull (kohtunik)

2008–2009
Artur Rinne (ärituus Kroon; Mayer)

Tunnustus
1985 Eesti NSV teeneline kunstitegelane
2020 Valgetähe IV klassi teenetemärk

Isiklik 
Enn Kose on abielus Elgi Kosega. Neil on 2 last ja 5 lapselast.

Tema õde Ester Kallakas on siiani ainus naisprefekt Eestis.

Viited

Ugala näitlejad
Eesti NSV teenelised kunstitegelased
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1939
Enn Kraam

Enn Kraam (õieti Enn Kram; 20. juuli 1943 Uusküla, Rapla – 18. juuni 2001 Viljandi) oli eesti näitleja.

Enn Kraam lõpetas 1961. aastal Rapla Keskkooli ja 1965. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri.

Ta on mänginud kuuldemängudes, telelavastustes („Ukse taga”, 1966, „Plekkmehed”, 1984, „Romulus Suur”, 1988, „Andke neile andeks”, 1998) ja filmides („Valge laev”, 1971, „Metskapten”, 1972, „Surma hinda küsi surnutelt”, 1978, „Vana mees tahab koju”, 1991, „Surmatants”, 1991).

Töökohad 
1965–1992 Eesti NSV Riikliku Noorsooteatri näitleja
1993 Eesti Nukuteatri näitleja
1993 Vanalinnastuudio näitleja
1994–2001 Ugala näitleja

Rollid Ugalas

1993–1994
Kolmekrooniooper (Pihkum)
Suvi ja suits (reverend Winemiller)

1994–1995
Ehitusmeister Solness (doktor Herdal)
Meie linnake (professor Willard)
Salemi nõiad (asekuberner Danforth)
Kolm päeva parun von Münchauseni elust (linnapea)

1995–1996
Köietantsija lugu (Julius Schmittolini)
Poolearuline Jourdain (du Croisy)
Draakon (arhivaar Charlemange)

1996–1997
Proovireisija surm (onu Ben)
Saabastega kass (kuningas)

1997–1998
Loojang (Mendl Krik)
Maria Stuart (George Talbot)

1998–1999
Elav laip (teenija)
Ainult unistus (majaperemees Rõõmuoks)
Õnne, Leena! (kunstnik Hagen)

1999–2000
Sõbrad, kurikaelad ja muud elukad (hiidkilpkonn)
Naiste naljad, meeste mängud (Antti Coveen)
Don Carlos (kardinal-suurinkvisiitor)

2000–2001
Kuum süda (Kuroslepov)
Tom Sawyeri seiklused (mister Robbins)
Vabaduse rist (Pjotr Morozov)

Tunnustus
1975 – Eesti NSV teeneline kunstnik

Isiklikku 
On olnud abielus Karin Karmiga.

Mälestuse jäädvustamine 

2009. aastal paigaldati Enn Kraami sünnikoju Raplas Uuskülas Ott Herodese kujundatud mälestuskivi.

Viited

Välislingid
Haud Viljandi Metsakalmistul
Näitleja Enn Kraamil on mälestuskivi Rapla Uuskülas

Eesti näitlejad
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia vilistlased
Eesti NSV teenelised kunstnikud
Viljandi Metsakalmistule maetud
Sündinud 1943
Surnud 2001
Johann Karl Girard de Soucanton

Parun Johann Karl Girard de Soucanton (vene: Жан-Шарль Жирар де Сукантон; 2. juuli 1785 Tallinn – 22. detsember 1868 Tallinn) oli Tallinna raehärra ja bürgermeister, Venemaa parun aastast 1862 ning firma Thomas Clayhills and Son omanik ja juhataja.

Talle kuulusid Kunda ja Röa mõis.

Elu
Tallinna raehärra 1805–1864, bürgermeister 1837–1864, kaubafirma Thomas Clayhills and Son omanik, kommertsnõunik, prantsuse viitsekonsul.
Sai 10. detsembril 1862 Vene keisririigi parunitiitli (aadlidiplom väljastati 2. aprillil 1865) kui parun Girard de Soucanton, immatrikuleeriti Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse 13. märtsil 1865.

Perekond
10. juunil 1810 abiellus Eleonora Christina Johanna von Scheurmanniga (1786 Nuckü–1861 Tallinn), kes oli Vahakõnnu mõisaomaniku leitnant Karl von Scheurmanni (1752–1826) ja Augusta Dorothea von Buddenbrocki (1757–1839) tütar, ning kelle vennad Friedrich ja Wilhelm teenisid ohvitseridena Vene keisririigi sõjaväes. Abielust sündisid:

Edmund (1810–1861), Thomas Clayhills & Son juhataja, raehärra, Tallinna Suurgildi vanem, inglise konsul, 1837 abiellus Henriette Pauline Gahlnbäckiga (sündinud 1817), Jõhvi mõisnik Moritz Girard de Soucantoni (1846–1898) isa, uppus Prangli saare lähedal. 
Theodolph (1812–1878 Peterburi), Venemaa sõjaväelane, Semjonovski kaardiväepolgu ooberst
Arthur (1813–1884), Tallinna raehärra ja bürgermeister, Thomas Clayhills & Son juhataja
Lydia Eleonore (1814–1883), 1834 abiellus meditsiinidoktor Gustav Hieronymus Ehrenbuschiga (1809–1869)
Herda Dorothea (1816–1895), 1847 abiellus meditsiinidoktor Gustav Anton Iverseniga (1816–1866)
Anna Charlotte (1818–1879), 1838 abiellus Carl Ferdinand Gahlnbäckiga (1812–1892), kes oli Tallinna Suurgildi oldermann, Lübecki, Bremeni ja Hamburgi konsul ning kaubandusfirma Carl F. Gahlnbäcki omanik
Johanna (Jenny) Eleonore (1821–1895), 1851 abiellus Franz Schrutek von Monte Selvaga (surnud 1861), kes uppus Prangli saare lähedal.
Augusta (1822–1825)
John (1826–1896), Kunda tsemenditehase asutaja, Kunda ja Selja mõisnik

Vaata ka
Girard de Soucanton

Viited

Välislingid
Girard, Johann Karl, seit 1862 Bar. G. de Soucanton (1785-1868), Deutschbaltisches biographisches Lexikon 1710-1960 (DBBL)
Väljavõte Eestimaa rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust 1930
Parandused Eestimaa rüütelkonna genealoogilises käsiraamatus 1930
Aadlivapid Ajalooarhiivis. Johann Karl Girard de Soucanton

Eestimaa aadlikud
Eestimaa mõisnikud
Girard de Soucantonid
Tallinna rae liikmed
Eesti ettevõtjad
Sündinud 1785
Surnud 1868
Tiina Kukli

Tiina Kukli (sündinud 1. oktoobril 1945 Tallinnas) on endine eesti näitleja; töötas hiljem ligi 30 aastat Tallinna Linnateatris inspitsiendina.

Ta lõpetas 1964. aastal Tallinna 46. Keskkooli ja 1968. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri.

1969–1970 õppis Leningradi Teatrikoolis LGITMiK lavalist liikumist.

Töökohad
1968–1976 Rakvere Teatri näitleja
1976–1977 Ugala näitleja
1979–1982 Riia Ooperiteatri kostüümikunstnik
1985–2014 Noorsooteatri näitleja ja inspitsient
1986–2006 Tallinna Pedagoogikaülikooli lavalise liikumise õppejõud

Rollid Ugalas

1976–1977
"Kaluri poeg" (Zenta)
"Idioot" (Katja)
"Rõõmu tee" (Maia)
"Lood Viljandi paadimehe aegadest" (osaline)

Eesti näitlejad
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia vilistlased
Sündinud 1945
Paul Kuusik

Paul Kuusik (23. aprill 1912 Pärnu – 3. juuni 1989 Võru) oli eesti näitleja.

Ta oli aastatel 1932–1941 kaubandustööline ja 1943–1945 Abhaasias kolhoositööline.

Näitlejatöö
1946–1948 Narva Teatri näitleja
1949–1950 Narva Teatri direktor
1957–1959 Ugala näitleja
1959      Ugala näitleja ja näitejuhi abi
1961–1971 Ugala näitejuhi abi

Rollid Ugalas

1957–1958
Torm (kasakaohvitser)
Kuigi on sügis (Genimin Linar)
Kriidiring (kohtuametnik)
Maja mere ääres (seersant)
1958–1959
Aladini imelamp (valvur; kodanik)
Naiste kool (Oronte)
1962–1963
Münchhauseni kosjad (kabinetiülem Saltõkov)
1963–1964
Veli Henn ja Hennu veli (sulane Ants)
Helepunane lilleke (Anton)
1964–1965
Rops (onu Magnus)
1965–1966
Rops aitab kõiki (onu Magnus)
1967–1968
Hulkur Rasmus (politseinik Andersson)
Vajatakse valetajat (Vrasidas)
1969–1970
Kindral Kriuh minestab (kindral Kriuh)

Eesti näitlejad
Sündinud 1912
Surnud 1989
Frank Lloyd Wright

Frank Lloyd Wright (sünninimi Frank Lincoln Wright; 8. juuni 1867 Richland Center, Wisconsin – 9. aprill 1959 Phoenix, Arizona) oli Ameerika Ühendriikide arhitekt, sisekujundaja, kirjanik ja lektor.

Ta projekteeris oma 70-aastase karjääri jooksul üle tuhande ehitise, millest 532 ehitati valmis. Tema loomingusse kuuluvad isikupärased ja uuenduslikud näited paljudest hoonetüüpidest, sh kontorihooned, kirikud, koolid, pilvelõhkujad, hotellid ja muuseumid. Ta kavandas oma hoonetele ka rohkesti sisekujunduselemente, näiteks mööblit.

Ta lähtus oma töös põhimõttest, et arhitektuur peab olema harmoonias inimlikkuse ja keskkonnaga, ning nimetas selle vaate orgaaniliseks arhitektuuriks. Selle mõtteviisi parimaks näiteks on 1939. aastal valminud elamu Fallingwater, mida on nimetatud Ameerika kõigi aegade parimaks arhitektuuriteoseks.

Ta kirjutas 20 raamatut ja palju artikleid ning pidas loenguid nii Ameerika Ühendriikides kui ka Euroopas.

Ta oli juba eluajal väga tuntud ja populaarne. 1991. aastal nimetas Ameerika Arhitektide Instituut ta kõigi aegade suurimaks Ameerika arhitektiks.

Tartus asuv Eesti Üliõpilaste Seltsi maja on suures osas lähtutud ajakirjas The Architectural Review 1900. aastal avaldatud noore ameerika arhitekti Frank Lloyd Wrighti joonistest.

Tunnustus
 1941 – Kuninglik kuldmedal
 1949 – AIA kuldmedal
 1953 – Frank P. Brown Medal

Teoseid

Viited

Kirjandus
 Arnt Cobbers. Frank Lloyd Wright. Tallinn: Koolibri, 2008, ISBN 9789985020401

Ameerika Ühendriikide arhitektid
Sündinud 1867
Surnud 1959
Andres Lepik

Andres Lepik (sündinud 27. aprillil 1957 Haapsalus) on eesti näitleja ja lavastaja.

Ta lõpetas aastal 1975 Haapsalu 1. Keskkooli ja 1982 Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri.

Töökohad
1982–1994 Ugala näitleja
1989–1995 Viljandi Kultuurikolledži õppejõud
1994–1995 vabakutseline lavastaja
1995–1999 Ugala peanäitejuht
1999–2000 Ugala lavastaja
2000–2003 Endla lavastaja ja näitleja
2003–         vabakutseline lavastaja

Rollid Ugalas

1982–1983
Maa ja päikese nimel (Ion Skutaru)
Üle lääne kangemees (Christopher Mahon)
Põhjas (näitleja)
Jason (Jason)
1983–1984
Mare ja ta poeg (Imant)
Kass, kes kõndis omapead (koer)
Diletantide teekond (Sergei Trubetskoi)
Pikk päevatee kaob öösse (Edmund Tyrone)
1984–1985
Üle läve (Dragun)
Hamlet (Hamlet)
Kolm põrsakest ja hea hunt (Niff-Niff)
Vennad Lautensackid (kabareeagent Joseph Mantz)
Naljahammas (Henry Apjohn)
1985–1986
Nora (doktor Rank)
Kuldrannake (J.Luik)
1986–1987
Othello (Jago; episoodid)
Häda mõistuse pärast (Repetilov)
Seitse venda (Eero)
Lihtsalt liha (noor mees; Jim)
1987–1988
Androkles ja lõvi (Androkles)
Giljotiin Dantonile (Camille Desmoulins)
Side (Padar)
1988–1989
Becket ehk Jumala au (kuningas)
1989–1990
Kihnu Jõnn (kõrtsmik Vallin)
Kuningas Lear (narr)
Hullumeelne ja nunn (osaline)
1990–1991
Südamete murdumise maja (kapten Shotover)
1991–1992
Ühe kire lugu (Joaquin Monegro)
1992–1993
Equus (Frank Strang)
Dorian Gray portree (lord Henry Wotton)
1993–1994/1995–1996
Tsehhov Jaltas (Anton Tsehhov)
Kadunud sõrmus (preester)
1996–1997
Timm Thaler ehk Müüdud naer (parun Taruk)
1997–1998
Loojang (musjöö Bojarski)
1998–1999
Elav laip (Fjodor Protassov)

2001–2002
Roheline muna (K)

2007–2008
Runar & Kyllikki (Jaakko Laiho)

2008–2009
Grafiti (härra Bouvier)

Lavastused Ugalas

1984–1985
Tšehhovi naljad
1988–1989
Salome
Greenfingersi saladus
1989–1990
Kojutulek
Hullumeelne ja nunn
1991–1992
Kui me, surnud, ärkame
1992–1993
Salakavalus ja armastus
Surnud liblikate tants
Krahv Monte-Cristo
1994–1995
Salemi nõiad
1996–1997
Oidipuse kompleks
Kosjasõit
1997–1998
Maria Stuart
Tantsutund
1998–1999
Appi, Korupid!
Vigased pruudid

1999–2000
Noad kanade sees

2001–2002
Roheline muna

2003–2004
Lõika maha ja lase jalga

2008–2009
Linnapea

Tunnustus 

 1991 Ants Lauteri nimeline auhind

Eesti näitlejad
Eesti teatrilavastajad
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia vilistlased
Sündinud 1957
Märt Meos

Märt Meos (sündinud 30. märtsil 1968 Rakveres) on eesti näitleja ja produtsent.

Ta lõpetas aastal 1986 Kadrina Keskkooli ja aastal 1990 näitejuhtimise erialal Tallinna Pedagoogilise Instituudi.

Ta töötas aastal 1990–1994 Rakvere Teatris ja 1994–1998 VAT Teatris. Alates 2000. aastast MTÜ Ühendus R.A.A.A.M.-is. On MTÜ Ühendus R.A.A.A.M.-i juht ja asutaja. On SA Vaba Lava idee autor ja üks asutajatest.

Rollid Rakvere Teatris ja VAT Teatris 

 1991 Tammsaare/Illar Mõtus "Jumalaga Vargamäe" (noor Andres)
 1992 Tammsaare/Andres Särev "Abielu ja õnn" (Paralepp)
 1997 Merle Karusoo "Laste Riskiretk" (Täiskasvanu)

Tegevus produtsendina
Produtsendina on Meos algatanud üle 50 teatrilavastuse. Kutsunud Eestisse lavastama lavastajad Iraanist, Tšiilist, Venemaalt, USAst, Saksamaalt, Austriast jne. Tellinud Eesti autoritelt üle 40 näitemängu

Tema produtseeritud tuntumaid teatrilavastusi:

„Save Our Souls II, III“, „HIV“, „Eestisse sündinud“, „Külmetava kunstniku portree“, „Misjonärid” (koostöös Rakvere Teatriga), „Põrgu wärk“, „Kits viiuli ja õngega“, „Minust jäävad ainult laulud”, „Under”, „Sõdur”, „Eesti asi”, „Võlg”, „Keiserlik kokk”, „Vahepeatus”, „Tuult tiibadesse”, „Jõud”, „Antigone”, „Pruutide kool”, „Tühermaa”, „Pärast surma Jendalis”, „Soolo“, „Tahame luua näitemängu, mis muudaks maailma“, „Titanicu orkester“, Mõnikord on kõik nii selge“, „Fenomen“, "Libahunt", "Aleksei Karenin", "Vannutatud neitsid", "Praegu pole aeg armastamiseks", "Kostja ja hiiglane", "Pikse pill", "Minu Eesti vanaema", "Juudit" jt.

Tunnustus
 2019 Valgetähe IV klassi teenetemärk

Viited

Eesti näitlejad
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Tallinna Ülikooli vilistlased
Sündinud 1968
Hannes Ambos

Hannes Ambos on eesti näitleja.

Ta töötas aastatel 1961–1962 Ugalas näitleja ja näitejuhi abina ning 1962–1963 sealsamas rekvisiitorina.

Rollid Ugalas

1961–1962
Vaaraod (Pavel)
Lumekuninganna (prints Klaus)

Eesti näitlejad
Sünniaeg puudub
Vaike Kaasik

Vaike Kaasik (Vitola, sündinud 16. juunil 1957) töötas aastatel 1974–1976 Ugalas näitlejana.

Rollid Ugalas

1974–1975
Naiste sõda saatanaga (Aeruke)
Ingliballaad (Anne)
Aladdini imelamp (episoodid)
Niskamäe noorperenaine (Korinteri Iita)

1975–1976
Õhtuvalgus (Bella)
Kaluri poeg (Kate)

Ugala näitlejad
Sündinud 1957
Karl Särgava

Karl Särgava (kuni 1935 Karl Peterson; 23. august 1898 Kaarli mõis, Viljandimaa – 16. märts 1942 Sosva, Sverdlovski oblast) oli eesti advokaat.

Võttis osa Vabadussõjast laiarööpmelisel soomusrongil nr 2.

Ta lõpetas 1917. aastal Tallinna Nikolai I Gümnaasiumi. Õppis aastatel 1917–1918 Tartu Ülikoolis arsti- ja 1920–1929 õigusteadust (lõpetas 1929). Oli üliõpilasena Üliõpilaslehe vastustav toimetaja ja laekahoidja. Korporatsiooni Fraternitas Estica liige (c. 1917/1918) ning esimees aastatel 1922 ja 1923, hiljem vilistlane.

Eesti Laskurliidu asutajaliige, Eesti Autoklubi esimees. Alates 1930. aastast vandeadvokaadi abi, aastatel 1936–1940 vandeadvokaat Tallinnas.
Vangistati NKGB poolt 14. juunil 1941, mõisteti 4. märtsil 1942 tribunali poolt surma, külmus surnuks 16. märtsil 1942 Sosva vangilaagris Sverdlovski oblastis.

Tunnustus
Eesti ja Läti Vabadussõja mälestusmärgid
Eesti Punase Risti III klassi teenetemärk, 1936
Kaitseliidu Valgeristi III klass

Isiklikku
Ta oli kirjanik Ernst Petersoni poeg.

Välislingid
Korp! Fraternitas Estica Album Esticum

Eesti advokaadid
Põhiseaduse Elluviimise Rahvarinde poliitikud
Vabadussõja veteranid
Eesti Punase Risti III klassi teenetemärgi kavalerid
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Korporatsioon Fraternitas Estica liikmed
Gustav Adolfi Gümnaasiumi vilistlased
Eestistatud nimega inimesed
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1898
Surnud 1942
Tiit Kaldma

Tiit Kaldma (9. oktoober 1943 Tallinn – 12. august 1986 Tallinn) oli eesti näitleja ja käsipallur.

Elulugu 
Kaldma lõpetas 1961. aastal Tallinna 20. Keskkooli ning õppis 1963.–1966. aastani Tallinna Pedagoogilises Instituudis saksa keelt. Aastal 1971 lõpetas ta Eesti Draamateatri õppestuudio. 

1961. aastast alates tegeles ta paralleelselt käsipalliga. 1961. aastal hakkas mängima Tallinna Vineeri- ja Mööblikombinaadi (VMK) meeskonnas Aleksander Šaraga juhendamisel. Järgmise kümmekonna aasta jooksul tuli ta neljal korral Tallinna VMK ja Kirovi-nimelise näidiskalurikolhoosi meeskonna Eesti meistriks ning võitis ka Eesti karika. 

Aastatel 1961–1971 töötaski ta käsipallitreenerina, aastatel 1971–1977 aga paralleelselt näitlejana Ugalas ja 1977–1980 näitlejana Noorsooteatris. 

Kaldma on maetud Pärnamäe kalmistule.

Rollid Ugalas

Rem lavastuses „Tüdruk ja aprill“ (1971–1972)
Miles Hendon lavastuses „Prints ja kerjus“ (1971–1972)
klaköör lavastuses „Trooja hobune“ (1971–1972)

teener Fabrizio lavastuses „Võõrastemaja perenaine“ (1972–1973)
Pikk lavastuses „Matk naeratuse eest“ (1972–1973)
Tali lavastuses „Tootsi pulm“ (1972–1973)

Fische lavastuses „Enne kui kukk saab laulnud“ (1973–1974)
episoodides lavastuses „Aadu ja Madise imelised juhtumised nääriõhtul“ (1973–1974)
Juss ja Kalev lavastuses „Loobumised kevade kasuks“ (1973–1974)
nooruk lavastuses „Sepp, raha ja tähed“ (1973–1974)

Talivaldis lavastuses „Udmurdi kannike“ (1974–1975)
öine külaline lavastuses „Ingliballaad“ (1974–1975)
osaline lavastuses „Sooja ja sumeda laotuse all“ (1974–1975)
arst lavastuses „Niskamäe noorperenaine“ (1974–1975)

Igor Galetski lavastuses „Õhtuvalgus“ (1975–1976)
Garoza lavastuses „Kaluri poeg“ (1975–1976)

Lebedev lavastuses „Idioot“ (1976–1977)
Gustav Valk lavastuses „Lasud tuisus“ (1976–1977)
noorem autoinspektor ja geoloog lavastuses „Rõõmu tee“ (1976–1977)

Melesk lavastuses „Lunastus“ (1977–1978)

Välislingid 
Biograafia Eesti spordi biograafilises leksikonis

Eesti näitlejad
Eesti käsipallurid
Pärnamäe kalmistule maetud
Sündinud 1943
Surnud 1986
Harry Kallaste

Harry Kallaste on endine eesti näitleja.

Ta töötas aastatel 1960–1961 Ugalas lavatöölisena ja 1962–1963 näitlejana.

Rollid Ugalas

 1960–1961 "Vika esimene ball" (Modris)
 1961–1962 "Vanapoiss" (teener Stratilat)
 1961–1962 "Lumekuninganna" (kuningas)
 1962–1963 "Kajakad saadavad" (Vilius Sakutis)
 1962–1963 "Orpheus laskub põrgusse" (Dog Hamma)
 1962–1963 "Tanja" (Andrei Grištšenko)

Ugala näitlejad
Sünniaeg puudub
Albert Holst

Albert Holst (9. märts 1902 Tartu – 26. mai 1944 Tartu) oli eesti keemik.

Ta oli tuntud kaupmehe Karl Holsti poeg. 1920. aastal lõpetas ta Hugo Treffneri Gümnaasiumi.

Õppis 1920–1921 Tartu Ülikoolis, 1921–1924 Dresdeni Tehnikaülikoolis ja 1924–1926 (lõpetas 1926) Toulouse'i Ülikoolis keemiat. Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane.

Alates 1926 kaupmees oma isa ettevõtetes, alates 1935 Tartu Ülikooli anorgaanilise keemia õppetooli assistent. 1936. aastal kinnitati ta nooremaks assistendiks ning hiljem vanemaks assistendiks.

Ta suri ootamatult oma kodus 42-aastasena.

Isiklikku
Tema isa oli kaupmees Karl Holst (1860–1928), ema Leena Holst ning vanem vend Robert Artur Holst, kes samuti tegeles kaubandusega.

Viited

Eesti keemikud
Hugo Treffneri Gümnaasiumi vilistlased
Sündinud 1902
Surnud 1944