Neofunktsionalism

Neofunktsionalism on piirkondliku integratsiooni teooria, mis vähendab globaliseerumist ja toob territooriumi uuesti oma valitsemisse. Väidetavalt järgis Jean Monnet' lähenemine Euroopa integratsioonile, mille eesmärk oli integreerida üksikuid sektoreid, lootes saavutada integratsiooniprotsessi edasikanduvat mõju, järgides neofunktsionaalse kooli eeskuju. Selle termini rajaja Ernst B. Haas kuulutas hiljem neofunktsionalismi teooria aegunuks, selle väite tühistas ta oma viimases raamatus  pärast seda, kui Euroopa integratsiooniprotsess hakkas takerduma 1960. aastatel, kui Charles de Gaulle'i "tühja tooli" poliitika halvas Euroopa Söe- ja Teraseühenduse, Euroopa Majandusühenduse ja Euroopa Aatomienergiaühenduse institutsioonid.  Teooriat ajakohastasid ja täpsustasid täpsemalt Wayne Sandholtz, Alec Stone Sweet ja nende kaastöötajad 1990ndatel ja 2000ndatel. Nende autorite peamine panus oli empiiria rakendamine.

Neofunktsionalism kirjeldab ja selgitab piirkondliku integratsiooni protsessi, viidates sellele, kuidas kolm põhjuslikku tegurit mõjutavad: 

 Kasvav majanduslik vastastikune sõltuvus rahvaste vahel
 Organisatsiooniline suutlikkus lahendada vaidlusi ja luua rahvusvahelisi õigusrežiime
 Riigiülesed turureeglid, mis asendavad riiklikke reguleerivaid režiime

Varane neofunktsionalistlik teooria eeldas rahvusluse ja rahvusriigi tähtsuse langust ; see ennustas, et järk-järgult näevad valitud ametnikud, huvirühmad ja riikide suured ärihuvid oma huvides järgida heaolu eesmärke, mida kõige paremini rahuldab poliitiline ja turuintegratsioon kõrgemal, riigiülesel tasandil. Haas teoretiseeris kolm mehhanismi, mis tema arvates integratsiooni edasi viivad: positiivne mõju, kodumaiste truuduste ülekandmine ja tehnokraatlik automaatsus. 

 Positiivne ülekanduv mõju on arusaam, et riikidevaheline integratsioon ühes majandussektoris loob tugeva stiimuli integratsiooniks teistes sektorites, et integratsiooni eelised täielikult ära kasutada selles sektoris, millest see alguse sai.
 Suurenenud tehingute arv ja läbirääkimiste intensiivsus toimub siis käsikäes kasvava piirkondliku integratsiooniga. See toob kaasa institutsioonide loomise, mis töötavad ilma "kohalikele" omavalitsustele viitamata.
 Kodumaiste truuduste ülekandumise mehhanismi saab kõige paremini mõista, kui märgime esmalt, et neofunktsionalistliku mõtlemise oluline eeldus on pluralistlik ühiskond vastavates rahvusriikides. Neofunktsionalistid väidavad, et lõimumisprotsessi hoogu saades hakkavad huvigrupid ja ühendused oma truudust riiklikelt institutsioonidelt üle kandma riigiüleste Euroopa institutsioonide poole. Nad teevad seda, sest teoreetiliselt saavad nad aru, et need vastloodud institutsioonid on parem kanal oma materiaalsete huvide saavutamiseks.
 Siis on vaja suuremat regulatiivset keerukust ja tavaliselt on vaja teisi piirkondliku tasandi institutsioone. See viib integratsiooni üle otsustusprotsesside kõrgematele tasanditele.
 Tehnokraatlik automaatsus kirjeldas viisi, kuidas integratsiooni edenedes asuvad integratsiooniprotsessi jälgimiseks loodud riigiülesed institutsioonid ise juhtrolli edasise integratsiooni toetamisel, kui nad muutuvad liikmesriikidest võimsamaks ja autonoomsemaks. Haas-Schmitteri mudelis on üksuse suurus, tehingute määr, pluralism ja eliidi komplementaarsus tausttingimused, millest integratsiooniprotsess sõltub.
 Just nagu Rosamond ütles, saab poliitilisest integratsioonist majandussektorite integratsiooni "paratamatu" kõrvalmõju. 

Neofunktionalismi muudeti ja ajakohastati kahes olulises raamatus, mis aitas taaselustada Euroopa integratsiooniprotsessi uurimist: Wayne Sandholtz'i ja Alec Stone Sweet'i Euroopa integratsioon ja riikideülene juhtimine (1998) ja Sandholtz'i, Stone Sweet'i ja Neil Fligstein'i Euroopa institutsionaliseerimine (2001). Sandholtz ja Stone Sweet kirjeldavad ja hindavad neofunktsionalistliku teooria ja empiirilise uurimistöö arengut oma 2009. aasta artiklis Neo-functionalism and Supranational Governance.

Allikad