joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Soomusauto C15TA

Soomusauto C15TA (inglise keeles C15TA Armoured Truck) oli Kanadas Teise maailmasõja ajal toodetud neljarattaveoga soomustatud sõiduk.

Ajalugu 
Soomusauto C15TA töötas välja General Motors Kanada USA M3 Scout Cari eeskujul. Soomusauto põhines Chevrolet' C15 CMP veokil. Aastatel 1943–1945 toodeti Oshawas Ontarios 3961 sõidukit. Soomuskered tootis Hamilton Bridge Company.

C15TA-d kasutasid Briti ja Kanada üksused Loode-Euroopas soomustransportööride ja kiirabiautodena. Pärast sõja lõppu jäid paljud sõidukid Euroopasse ja sattusid vabastatud riikide relvajõududesse. Soomusautosid said Belgia, Holland (vähemalt 396 masinat), Norra ja Taani (M6 Mosegrise nime all). Lisaks müüs Kanada Hispaaniale 150 masinat. Inglaste poolt Vietnami jäetud sõidukid võttis alguses üle Prantsusmaa, kes kasutas neid Indohiinas, ja hiljem võttis need üle Lõuna-Vietnam. Malaisia Föderatsiooni politseijõud kasutasid mitmeid masinaid. Portugal sai 1955. aastal hulga sõidukeid (nimega "Granadeiros") ja kasutas neid Aafrika sõdades.

Mõned masinad jäid kasutusele 1960. aastateni.

Kirjandus 
 И. Мощанский – Бронетанковая техника Великобритании 1939–1945 часть 2, Моделист-Конструктор, Бронеколлекция 1999–02

Välislingid 

 Made in Canada – Canadian Military Pattern vehicles
 C15TA A.K.A. MOSEGRIS
 OTHER KANGAROO VEHICLES

Soomusautod

nl:Otter (pantserwagen)
Pärnu Alevi kalmistu

Pärnu Alevi kalmistu on kalmistu, mis asub Pärnu linnas Riia maantee ääres.

Kalmistu on rajatud aastal 1773 (tollal linnast välja), pärast Katariina II edikti, millega keelati matmine kirikutesse ja nende ümbrusse. Kalmistu jäi  (saksa keeles Annenhof) ja Vaskrääma (saksa keeles Waldhof) väikemõisate piirile.

Kalmistu,  Suur-Jõe ja Vanapargi tänavate nurgal, kuulus algselt Pärnu Eliisabeti kogudusele, kuid 1773. aastal sai kogudus uue kalmistu ala Tallinna–Riia postimaantee servas ning algselt nimetati seda „uueks kirikaiaks alevis“. Pärnu Eliisabeti eesti kogudusele  jäi keskaegne Alevi-Johannese kalmistu kitsaks  ja uus surnuaed rajati „Saksa“ alevi kalmistu kõrvale.  Luterlik kirikaed jagati piiretega Nikolai (läänes) ja Eliisabeti (idas) koguduse matmispaikadeks ning selle kujundamine klassitsistlikuks linnakalmistuks toimus aastatel 1809–1846 Eliisabeti  koguduse pastorina teeninud Johann Heinrich Rosenplänteri juhtimisel. 1821. aastal otsustas Pärnu raad surnuaeda laiendada ja Johann Wilhelm Krause kavandite järgi rajati Suur-Jõe tänava äärde jutlustamise küngas ja kalmistu peasissepääsuna kivist „Surnuhall“, mis oli enne kasutusel linnakabelina. Selle linnakabeli avalik funktsioon vähenes 1825. aastal, kui pastor Johann Heinrich Rosenplänter mattis sinna Pärnu komandandi (1807-1835) Gotthardt Wilhelm von Budbergi abikaasa ja hiljem ka Gotthardt Wilhelm von Budbergi.

Sellele kalmistule on maetud teiste seas Johann Heinrich Rosenplänter, Amandus Heinrich Adamson, Johann Friedrich Sommer (kirjanikunimega Suve Jaan).

Kalmistul asuvad Pärnu suurkaupmehe Jacob Jacke kabel (ehitatud 1779), raehärra ja töösturi J. Spechti kabel (ehitati 1882) ja kaubamajaomaniku Hans Dietrich Schmidti kabel (ehitatud 1880). Kokku seitsmest kalmistul olnud kabelist on säilinud 5.

Välislingid

 
Pärnu kihelkonna kalmistud
Pärnu kalmistud
Pärnu maakonna kultuurimälestised
Vana-Pärnu kalmistu

Vana-Pärnu kalmistu on kalmistu Pärnus.

Vana-Pärnu kalmistu pärineb hiljemalt 15. sajandist. Kalmistu asub Haapsalu maantee ja Sauga jõe vahelisel alal, selle suurus on 4 hektarit.

Vana-Pärnu kalmistu on arvatavasti Pärnu vanim kristlik matmispaik, sest seal või praegusele kalmistule väga lähedal asus 1251. aastal sisseõnnistatud toomkirik koos selle juurde kuulunud surnuaiaga. Vana-Pärnu toomkiriku koos linnaga põletasid 1263. aastal röövretkele tulnud leedulased, kuid matmispaik sellest ajast ilmselt jäi.

Vana-Pärnu kalmistut kasutasid luterlik Pärnu Eliisabeti koguduse maasurnuaiast ja vene ortodoksi Pärnu Issandamuutmise kogudus.

Kalmistule on teiste seas maetud kirjanikud Elisabeth Aspe, August Sang, Kersti Merilaas ja Melania Krimm.

Kalmistu on võetud muinsuskaitse alla.

Viited

Välislingid

Pärnu kalmistud
Pärnu kihelkonna kalmistud
Pärnu maakonna kultuurimälestised
Kanuti aed

Kanuti aed on haljasala Tallinnas Kesklinna linnaosas Mere puiestee, Inseneri, Aia ja Kanuti tänava vahelisel alal, endise Väikese Rannavärava bastioni ja Kalev Spa juures, aadressiga Mere puiestee 5.

Aia piirid
Kanuti aia piir kulgeb Mere puiestee ja Kanuti tänava ristumiskohast mööda Kanuti tänava pargipoolset teemaad läände kuni Kalevi ujula krundini, sealt mööda nimetatud krundi piiri lõunasse kuni korvpalliplatsi ääristava betoonaiani, edasi mööda betoonaeda kuni pargi piirdeks oleva kiviaiani, mööda seda lõunasse kuni Mere pst 5 hooneni, mööda hoone seina ning piki selle sirgjoonelist pikendust itta kuni Mere puiesteeni ning mööda Mere puiestee pargipoolset teemaad põhja suunas kuni ristumiseni Kanuti tänavaga.

Ajalugu
Praeguse Kanuti aia pargi kohal oli kuni 19. sajandini Tallinna kaitserajatisena veega täidetud vallikraav. 1866. aastal anti praeguse pargi territoorium Tallinna linna poolt rendile Kanuti gildile, kes pidi rajama sinna avaliku suveaia ning sellest ajast kannab haljasala Kanuti aia nime.

19. sajandi lõpul peatusid haljasalal mitmed Tallinna külastavad rändtsirkused ja hiljem, kahe Maailmasõja vahelisel perioodil, tegutses lõbustuspark, kus oli köisraudtee, karussell ja vaateratas ning jalgrattalaenutus. Kanuti aia kõrval asus alates 1913. aastast kino "Grand Marina" (hiljem "Ars"), mis oli asutamise ajal suurim kino kogu Venemaa keisririigis.

Teise maailmasõja käigus 1944. aastal hävis Grand Marina kinohoone ja selle asemel ehitati Tallinna Laevastiku ohvitseride maja, mis valmis 1953. aastal. Koos Ohvitseride majaga viidi läbi ka kõrvalasuva pargi ümberkujundamine uusklassitsistlikus stiilis.

Pärast Eesti iseseisvuse taastamist muudeti Ohvitseride maja Vene Kultuurikeskuseks ja park kujundati taas ümber. 2002. aastal paigaldati parki Fjodor Dostojevski mälestussammas (kujur Valeri Jevdokimov).

2008. aastal rajati parki purskkaev Mare Mikofi skulptuuriga „Poisid vihmavarjuga”.

Vaata ka
Kanuti gild
Tallinna Kanutiaia Noortemaja endine Mererajooni Pioneeride Maja (MPM), Tallinna Pioneeride Palee (TPP), kuni 1978. aastani
Tallinna parkide loend

Viited

Välislingid 

 16 Tallinna parki kaitse all, Keskkonnaministeeriumi pressiteade, 6. mai 2004

Tallinna pargid
Kesklinna linnaosa
Aleksander Kruuspere

Aleksander Kruuspere (kuni 1937 Kruusberg; 12. september 1879 Väätsa vald, Türi kihelkond, Järvamaa – 12. november 1937 Tartu) oli eesti pangaametnik ja ajaloolane.

Teoseid
"Esiisade enneajalooline õigus". (1. osa) Perekond. Postimees. 1920
"A. Grenzsteini võitlus J. Tõnissoniga". 1921
"Venestamise tulekul. Mälestused ja dokumendid". Eesti ajaloo arhiiv 2. Odamees. 1922
"Revisjoni tulekul". 1923
"Tartu Eesti Põllumeeste Seltsi algpäevilt". 1926
"Materjali Maltsveti-liikumise kohta". 1931

Isiklikku
Tema poeg oli tõlkija Valdek Kruuspere.

Kirjandus 
"Aleksander Kruuspere †. Mitmekülgse töömehe ootamatu surm". Postimees nr 308, 13. november 1937. Lk 2

Välislingid

Haud Tartu Pauluse kalmistul

Eesti ajakirjanikud
Eesti ajaloolased
Vabadussõja veteranid
Perekonnanimede kaitseregister
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1879
Surnud 1937
Pauluse kalmistule maetud
Kalle Mälberg

Kalle Mälberg (sündinud 13. oktoobril 1948 Räpinas) on eesti ajakirjanik, kujunduskunstnik ja filmirežissöör.

Ta lõpetas 1967. aastal Nõo Keskkooli  ja 1973. aastal Tartu Riiklikus Ülikoolis psühholoogia eriala ning 1989. aastal Sydney Ülikooli juures asuva kolledži rahvusvahelise turunduse alal. 

Kuni 1981. aastani töötas ta ajakirjanikuna ajalehtedes Õhtuleht ja Kodumaa ning Eesti Televisiooni saatejuhina, pärast seda Eestis sisepaguluses ehitajana.  

1987–1996 elas ta ajuti Austraalias. Töötas Rootsi MUST,  USA Informatsiooniagentuuris ja BBC Ida-Euroopa Monitooringus. 

1994. aastast alates on Mälberg teinud raadiosaateid (Raadio 2, Kuku Raadio) ning telesaateid (RTV, Kanal 2, TV3, Eesti Televisioon), eelkõige ühiskonna ja looduse teemadel. 1996–2002 juhtis ta sihtasutuse Eesti Loodus teletoimetust, seejärel MTÜ Vabaakadeemia loominguline juht.

Töö keskkonnaministeeriumis ja kohtuasi
Alates 1996. aastast töötas Kalle Mälberg keskkonnaminister Villu Reiljani meedianõunikuna. 

1998. aastal mõistis Tallinna linnakohus keskkonnaministri eksnõuniku Kalle Mälbergi süüdi aastatetaguses  ametiseisundi kuritarvitamises, karistades teda kolmeaastase vabadusekaotusega tingimisi sama pika katseajaga.

2003. aastal mõistis Tallinna linnakohtunik Leo Kunman "Eesti Looduse" teletoimetuse loomingulise juhi Kalle Mälbergi keskkonnaministri Heiki Kranichi algatatud kohtuasjas õigeks. Kõik kohtuastmed kuni Riigikohtuni kinnitasid õigeksmõistmist.

Raamatud ja artiklid
2004. aastal avaldas Mälberg raamatu "Perävald. Maailm omaette", ajalooline burleskromaan "Melanhoolia" ilmus 2016. aastal. Kirjutanud teksti  koguteosele  "Räpina vald sõnas ja pildis" 

Töötanud  kujunduskunstnikuna (KUMU fuajee valgustid, Ivo Nikkolo kauplus, Savoy hotelli baar jms). Teleinstallastioone- Puuparlament, VEEESTI, Kaak ja Pügisoolikas, SOOEESTI, Euroopa Aknad, PUUEESTI,   Pöörlev Päikesemaja,  jõuluinstallatsioon 1995.a. koos Kalev Mark Kostabiga,   ,  maalinäitused Räpina Loomemajas 2016. aastal ja Ahja Tuglase muuseumis 2020..Osalenud Tartu kunsti aastanäitusel 2018, 2019. ning 2020. aastal.

Filmograafia : vt. Eesti filmiarhiiv 

Avaldanud artikleid ja luulet väljaannetes  Financial Review, Estonian Review,  Mana, Aja Kiri,  Postimees, Eesti Ekspress, Teater Muusika Kino, Maaleht, Õhtuleht, Uued Uudised, Objektiiv, ERR Kultuuriportaal  jm.

Isiklikku
Peab Kõrvõotsa talu Lämmijärve ääres Naha külas. Osaleb Räpina vallavolikogu kultuurikomisjoni töös.

Viited

Välislingid
 Kalle Mälberg. "Üle vainude valendav aur... "Tuulepealne maa" minu kujutlustekoopas" (PDF) – Teater. Muusika. Kino 3/2009, lk 79–86 
Eesti filmiarhiiv 

Eesti filmilavastajad
Nõo Reaalgümnaasiumi vilistlased
Sündinud 1948
Suurbritannia kuninglik õhuvägi

Suurbritannia kuninglik õhuvägi (inglise keeles Royal Air Force, lühendatult RAF) on Suurbritannia õhuvägi.

Ajalugu 
Suurbritannia kuninglik õhuvägi moodustati 1. aprillil 1918 ning on vanim väeliigina eraldiseisev õhuvägi maailmas. 

2011. aasta keskel oli Suurbritannia kuninglikus õhuväes teenistuses 998 ühikut õhutehnikat ja 42 200 inimest.

Struktuur
RAF-i juhib õhuväe staabiülem. 

Enamik Briti õhuväe tehnikast ja isikkoosseisust paikneb Suurbritannias, kuid osa teenib operatsioonidel, peamiselt Afganistanis ja Lähis-Idas. Osa Briti õhuväe tehnikat ja isikkoosseisu paikneb baasides väljaspool Suurbritanniat, näiteks Ascensioni saarel, Kanadas, Küprosel, Diego Garcias, Gibraltaris, Falklandi saartel ja Saksamaal.

''Selle artikli kirjutamisel on kasutatud ingliskeelset artikleid :en:Royal Air Force ja :en:RAF Air Command seisuga 2.09.2011.

Suurbritannia sõjandus
1918
Õhuvägi
Billy Wilder

Billy Wilder (õieti Samuel Wilder; 22. juuni 1906 – 27. märts 2002) oli juudi päritolu Ameerika Ühendriikide filmilavastaja, stsenarist, filmiprodutsent, kunstnik ja ajakirjanik. 

Tema karjäär kestis üle 50 aasta. Ta tootis ja lavastas 60 filmi. Billy Wilder on üks viiest inimesest, kes on võitnud ühe filmiga ("Korter", 1960) nii parima filmi, lavastaja kui ka stsenaristi Oscari.

Filmograafia 
 Ninotchka (1939)
 Hold Back the Dawn (1941) 
 Ball of Fire (1941) 
 "Kahekordne hüvitis" (Double Indemnity, 1944) 
 "Kaotatud nädalavahetus" (The Lost Weekend, 1945) 
 A Foreign Affair (1948) 
 "Päikeseloojangu bulvar" (Sunset Blvd., 1950) 
 "Suur karneval" (Ace in the Hole, ka The Big Carnival, 1951) 
 Stalag 17 (1953)
 Sabrina (1954)
 "Kohustuslik abielukriis" (The Seven Year Itch, 1955)  
 Witness for the Prosecution (1957)
 "Džässis ainult tüdrukud" (Some Like It Hot, 1959) 
 "Korter" (The Apartment, 1960)
 Irma la Douce (1963)
 "Õnneküpsis" (The Fortune Cookie, (1966)

Viited

Välislingid 

 
 Billy Wilder Filmiveebi lehel
 American Master – Billy Wilder
 Wilder Bibliography (via UC Berkeley)
 Billy Wilder Tribute. National Public Radio
 Lifetime Honors – National Medal of Arts.
 Writers Guild of America, west – Laurel Award Recipients
 Directors Guild of America

Ameerika Ühendriikide filmilavastajad
Ameerika Ühendriikide stsenaristid
Sündinud 1906
Surnud 2002
Kalev Stoicescu

Grigore-Kalev Stoicescu (sündinud 2. septembril 1965 Constanțas) on Eesti riigiametnik ja diplomaat.

Ta lõpetas aastal 1983 Tallinna 1. Keskkooli ja 1990. aastal Tartu Ülikooli matemaatikateaduskonna matemaatika erialal.

1993. aastal sai Grigore-Kalev Stoicescu Eesti esimeseks saadikuks OSCE juures Viinis.

1996. aastal oli ta Eesti–Venemaa piiriläbirääkimistel Eesti delegatsioonijuhi kohusetäitja. 

1997. aastal sai ta Eesti Vabariigi erakorraliseks ja täievoliliseks suursaadikuks Ameerika Ühendriikides ja Kanadas, hiljem sai suursaadikuks Mehhiko Ühendriikides. 2000. aastal kutsuti ta tagasi.

Hiljem on ta töötanud Eesti NATO Ühingu nõukogu julgeoleku- ja kaitsepoliitika eksperdina ja  kaitsenõunikuna Pariisis.

Aastatel 2002–2014 töötas ta kaitseministeeriumis. Alates augustist 2014 on ta Rahvusvahelise Kaitseuuringute Keskuse teadur.

2019. aasta Riigikogu valimistel kandideeris ta Eesti 200 ridades ja sai 395 häält.

Publikatsioone
Prantsusmaa ja üleatlandiline side, Maailma Vaade nr 23
Trump rääkis Ühendriikide "ülesehitamisest", nagu oleks keegi selle vahepeal ära lammutanud, 20. jaanuar 2017

Viited

Eesti suursaadikud
Eesti ametnikud
Gustav Adolfi Gümnaasiumi vilistlased
Tartu Ülikooli matemaatikateaduskonna vilistlased
Sündinud 1965
Eesti 200 poliitikud
Oskar Kuul

Oskar Kuul (6. november 1924 Omski maakond, Omski kubermang, Vene NFSV, NSV Liit – 10. detsember 1992) oli kauaaegne Kirovi kalurikolhoosi esimees.

Ta sündis Siberis Omski lähedal eesti külas, teenis Nõukogude–Saksa sõja ajal Punaarmees. 1945. aastal oli NKGB vägedes Narvas. Töötas 1946–1949 komsomolijuhina Lihulas ja Haapsalus. 1949–1951 õppis ta Vilniuse KGB ohvitseride koolis, seejärel töötas Eesti NSV KGB-s, kust saadeti 1955. aastal aktiivsesse reservi vanemleitnandi auastmes.

Alates 1955. aasta 22. detsembrist oli ta S. Kirovi nimelise näidiskalurikolhoosi esimees. Seda 1990. aasta 20. juulini, kui teda asendas Kaljo Visnapuu. 

Kuuli järgi on saanud nime Miiduranna lähedal Tallinna lahes asuv laevade tankimisehitis Kuuli Muna ehk Reidikai. Kuul sai rohkelt NVSL-i autasusid, millest tähtsamad sotsialistliku töö kangelase kuldtäht (1980) ning kaks Lenini ordenit. 1987 anti talle riiklik preemia.

Viited

Välislingid
Haud Tallinna Metsakalmistul

KGB töötajad Eestis
Eesti majandustegelased
Eesti NSV kolhoosiesimehed
Eesti kalandustegelased
NSV Liidu Ülemnõukogu saadikud
NSV Liidu Ülemnõukogu Rahvuste Nõukogu saadikud‎
Lenini ordeni kavalerid
Sotsialistliku töö kangelased
Eesti NSV teenelised kalurid
Eestlased Venemaal
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1924
Surnud 1992
Sixtuse kabel

Sixtuse kabel on Vatikani Apostelliku palee tuntuim kabel. 

Kabel on kuulus oma arhitektuuri ja sisekujunduse poolest. Kabeli laemaalingu tegi Michelangelo 1508–1512, seda ning maali "Viimne kohtupäev" kabeli altariseinal peetakse tänapäeval tema loomingu parimateks teosteks.

Kabel, mille algupärane nimi oli Cappella Magna, on praeguse nime saanud paavst Sixtus IV järgi.

Hoone on muude funktsioonide kõrval konklaavi läbiviimise kohaks.

Galerii

Vatikan
Kabelid
Jalisco osariigi lipp

Jalisco lipp on Mehhiko Jalisco osariigi lipp.

Lipp on jaotatud vertikaalselt kaheks võrdseks osaks, vasakpoolne on sinine ja parempoolne kuldne (kollane). Lipu keskel on Jalisco osariigi vapp.

Endised lipud

Mehhiko lipud
Jalisco
Tlaxcala osariigi lipp

Tlaxcala lipp on Tlaxcala osariigi lipp.

Endised lipud

Vaata ka 
Tlaxcala osariigi vapp

Mehhiko lipud
Johann von Uexküll (surnud 1583)

Johann von Uexküll (surnud 1583) oli Liivimaa aadlik Taani teenistuses.

Ta õppis 1533–1534 Heidelbergi ülikoolis, mille järel oli aastaid Taani kuninga Christian III teenistuses. Seejärel oli hertsog Magnuse õuemarssal ja nõunik (1560–1571), juhtis 1565. aastal läänemaalaste lipkonda Tallinna all, oli 1576–1579 Taani kuninga Frederik II Saaremaa asehaldur ja 1579. aastast maanõunik.

Talle kuulusid Mõniste ja Saru mõisad Hargla kihelkonnas, Pühajärve Otepää kihelkonnas ja Aaspere mõis, ning oli hiljem Vigala Jürgen von Uexkülli ametlik pärija.

Perekond
Tema vanemad olid Tartu piiskopkonnas paiknenud Antsla (Vana-Antsla vasallilinnus), Mõniste, Saru ja Pühajärve mõisnik Johann von Uexküll (surnud u 1540; Otto von Uexkülli vend) ja Elisabeth (Elsbe) von Maydell.

Ta abiellus Magdalena von Tiesenhauseniga, kes oli Vääna mõisniku Fabian von Tiesenhauseni (surnud 1559) ja Magdalena Kruse tütar. Abielust sündisid:
Johann von Uexküll (maetud 1600), Poola teenistuses olnud Mõniste, Päinurme ja Alūksne järve äärse Lāzberģise mõisnik Liivimaal

Viited 

Johann
Liivimaa mõisnikud
Saaremaa asehaldurid
Heidelbergi ülikooli vilistlased
Surnud 1583
Johannes Jürna

Johannes Jürna (30. juuni 1895 Rapla vald – 13. märts 1930 Tallinn) oli Eesti poliitik, kommunist.

Elulugu
1917. aastal astus Jürna VSDT(b)P-sse, pärast Veebruarirevolutsiooni hakkas osalema revolutsioonilises liikumises.

Ta moodustas Raplas Punakaardi salga, kes abistas Harju- ja Viljandimaal mõisate ülevõtmist. 1920. aastate alguses oli ta EKP Rapla Komitee organisaator.

1924. aastast oli Jürna II Riigikogu liige ja Üleüldise Tööliste ja Teenijate Ühisuse juhatuse esimees.

Jürna osales 1924. aastal 1. detsembri riigipöördekatses.

1925 läks ta illegaalselt NSV Liitu, 1929 lõpetas Leningradis J. Marchlewski nimelise Lääne Vähemusrahvuste Kommunistliku Ülikooli.

1930. aasta alguses saatis ÜK(b)P Jürna EKP KK Tallinna illegaalseks organisaatoriks.

Jürna hukkumine
Jürna tapeti 13. märtsi 1930 Poliitilise Politsei agentide poolt. 

Ajakirja Vaba Maa järgi võttis Poliitiline Politsei teadaolevad konspiratiivkorterid juba 7. märtsi õhtul valve alla. Jürna ilmuski 13. märtsil aadressil Endla 28-10 asunud konspiratiivkorterisse, kus kolm politseiametnikku juba ees viibisid, olles korteriomaniku vahistanud. Jürna andis ukse käerauda liigutades märku, olles leppinud kokku korteri pidajaga, millist leppemärki kasutada. Seda teadsid ka politseiametnikud, kes avasid ukse ja tõmbasid Jürna tuppa käsuga tõsta käed üles. Jürna hakkas vastu ja lõi ühe ametniku rusikaga eemale, haaras teisest kinni ja surus ta toas olevale voodile, kus tal õnnestus kätte saada ametniku revolver Nagant M1895, millega ta avas tule ametniku pihta. Enne laskmist sai aga viimane kinni haarata revolvri rauast ja selle kõrvale juhtida, mistõttu kuulid läksid voodisse. Samal ajal avasid teised politseinikud Jürna pihta tule ja haavasid teda surmavalt. Jürna laip viidi Tallinna linna lahkamiskambrisse.

Mälestuse jäädvustamine 
Raplas on Johannes Jürna tänav.

Välislingid 
Igavene jürna värk selle Jürna tänavaga, Raplamaa Sõnumid, nr. 17, 22 aprill 2020

II Riigikogu liikmed
Eestimaa Kommunistliku Partei liikmed
J. Marchlewski nimelise Lääne Vähemusrahvuste Kommunistliku Ülikooli vilistlased
Sündinud 1895
Surnud 1930
Karl Sillakivi

Karl Sillakivi (5. oktoober 1911 Narva – 11. september 1994 Tallinn) oli eesti pianist ja klaveripedagoog.

Karl Sillakivi õppis Narva Muusikakoolis ja astus 1933 Tallinna Konservatooriumi, mille lõpetas 1938. aastal. Konservatooriumis olid tema õpetajateks Theodor Lemba ja Olav Roots.
Õpingute ajal esines klaverisaatjana ja kontsertmeistrina (koos Hubert Aumere, Herbert Laane jt).

Pärast õpingute lõpetamist andis soolokontserte (1940, 1942, 1948, 1964). Hiljem pühendus peamiselt õppejõutööle.

Juhtis 1961. aastal loodud Tallinna Pedagoogilise Instituudi klaverikateedrit kuni 1969. aastani. Lühemat aega juhtinud ka Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli üldklaveri osakonda.
1972. aastast kuni elu lõpuni töötas muusikapedagoogika õppejõuna Tallinna Riiklikus Konservatooriumis.

Kirjutanud ja koostanud mitu muusikateooria käsiraamatut.

Tema õpilasteks on olnud Aldo Meristo, Olav Ehala, Peep Lassmann, Horre Zeiger, Rolf Uusväli, Sven Grünberg, Anatoli Garšnek, Igor Garšnek, Peeter Saul, Enn Vetemaa, Viktor Ignatjev, Uno Veenre, Reet Laul, Rauno Remme, Leo Normet, Evald Vaino, Aino Himbek, Anneli Merelaid jt.

Teosed
 Kadentsharmoonia (1988)
 Praktiline harmoonia (I - II, III - IV)
 Modulatsiooniteooria (1987)
 Laste-, kooli- ja rahvalaulusaadete kujundamise põhialused (1988)
 Rahvaste laule klaverile (1970)

Välislingid
"Juubilar on klaveripedagoog Karl Sillakivi" ERR arhiiv

Eesti pianistid
Eesti muusikapedagoogid
Rahumäe kalmistule maetud
Sündinud 1911
Surnud 1994
Kapsel (ratsasport)

Kapsel ehk ninarihm on valjaste osa, mis kinnitatakse ümber hobuse nina. Selle väljatöötamisel on arvestatud hobuse pea ja lõugade anatoomiat. 

Kapsel on tugevamast materjalist rihm hobuse ninamikul, lisades sinna pisut survet lisakontrolliks. Eestis kõige levinum inglise kapsel on sobiva suurusega, kui hobuse põseluu ja kapsli vahele mahub 1–2 sõrmelaiust, ning seda pingutatakse siis niipalju, et 2 sõrme mahuks ka kapsli alla. 

Kapsli põhiline ülesanne on takistada hobusel suu lahtiajamise, keele väljasirutamise või muude soovimatute harjumuste tekkimist. Samuti kergendab kapsel suuliste rõhku hobuse alalõualuu hammastest vabale osale, kuna surve kandub kaudselt üle ka ninaseljale. Et õiget mõju avaldada, peab kapsel olema korralikult kinnitatud (mitte liiga lõtv ega liiga pingul).

Vaata ka 

 Inglise kapsel
 Rootsi kapsel
 Hannoveri kapsel
 Mehhiko kapsel
 Ristkapsel

Välislingid 
 http://www.ratsaliit.ee/pa_file/hobuste-hooldus-ja-kasitlemine/?download
 http://ratsavarustusest.blogspot.com/2015/12/

Ratsutamine
Uldis Pūcītis

Uldis Pūcītis (15. aprill 1937 Ranka vald (Cēsise maakond; praegu Gulbene piirkond) – 14. detsember 2000 Riia) oli läti näitleja. 

1960. aastal lõpetas ta Läti Riikliku Konservatooriumi teatriteaduskonna. Töötas aastatel 1960–1962 Liepāja Draamateatris, 1964–1973 Läti Kunstiteatris, 1962–1964 ja 1973–1992 Läti Noorsooteatris. Mängis alates 1959. aastast paljudes filmides. Muuhulgas on Uldis Pūcītis mänginud ka Tallinnfilmi filmides "Maaletulek" Reinu ja "Hukkunud Alpinisti hotell" inspektor Glebskyt.

Tema tütar on näitlejanna Milēna Gulbe-Kavace, tema lapselaps on tennisist Ernests Gulbis.

Uldis Pūcītis on maetud Riia metsakalmistule.

Tunnustus
 1983 Läti NSV teeneline kunstnik

Välislingid

Uldis Pūcītis andmebaasis IMDb
Uldis Pūcītis kinopoisk.ru andmebaasis
Uldis Pūcītis kino-teatr.ru andmebaasis

Läti näitlejad
Sündinud 1937
Surnud 2000
Claus von Ungern

Claus von Ungern (surnud 7. oktoobril 1577 Danzigis) oli Taani teenistuses olnud Saaremaa aadlik ja sõjaväelane.

Claus von Ungern oli 1574–1576 Taani kuninga Frederik II esindajana Saaremaa asehaldur.

Liivi sõja ajal 1575. aasta algul võttis ta pikkade läbirääkimiste tulemusel Rootsi palgasõduritelt Taanile üle Läänemaal asunud valdused, sealhulgas ka Haapsalu, Lihula ja Koluvere linnuse. 1575. aasta suvel hõivas Saksi-Lauenburgi Magnus oma naisevenna, Rootsi kuninga Johan III toetusel Maasilinna ja Muhumaa ning vangistas Ungerni, kes juhtus Muhus viibima. Magnuse Saaremaalt lahkumise eel vabanes too vahi alt.
 
1577. aastal oli ta ooberstleitnandina Danzigi teenistuses. Koos rittmeistri, Danzigi komissari ja sõjanõuniku Jürgen Fahrensbachiga võttis osa Danzigi ülestõusust Poola võimu vastu, mille ajal ta pärast 7-nädalast haigust suri. Kuulduste järgi olevat poolakad ta mürgitanud.

Claus von Ungernile kuulusid Saaremaal Kärla kihelkonna Käesla (Käsel) ja Kaarma kihelkonna Kaarma-Loona mõis (Clausholm) ning Dalby mõis Skånes.

Perekond
Claus von Ungerni vanemad olid Jämaja kihelkonna Kaunispe (Kaunispäh) mõisnik Jürgen von Ungern (surnud enne 1572) ja Christina von Berg Kaarma mõisast. Tema vanaisa Klaus von Ungern (surnud 1584) oli Märjamaa kihelkonna Kõrvetaguse (Körwentack) ja Vaimõisa (Waddymois) mõisnik, Saare-Lääne piiskoplik nõunik ning Läänemaa meeskohtu eesistuja ja hiljem kohtunik, kes oli 1526. aastast Kaunispe mõisaomanik Saaremaal.

Ta oli abielus Skånest pärit Lene Tønnesdatter Viffertiga (surnud 24. aprillil 1579 Dalby kloostris), kes oli Tønne Tønnesen Vifferti (surnud 1536) ja Christence Jensdatter Ulfstandi (surnud 1541) tütar, Sørupist pärit Basse Christoffersen Basse (surnud 1560) ja Østergårdist pärit Jakob Sestedi (surnud 1564) lesk ning Taani riiginõuniku ja Axelvoldi mõisniku Axel Tønnesen Vifferti (1519–1580; da) õde.

Viited

Kirjandus
Hans Kõrge. Taani-Vene vahekord Eesti alal 1561–1576, Magistritöö (käsikiri Tartu Ülikooli raamatukogus), Tartu 1936
Hans Kõrge. Taani-Vene vahekord Eesti suhtes a. 1575–1576, Ajalooline Ajakiri 1937, 2, alates lk 37

Claus
Saaremaa inimesed
Saaremaa asehaldurid
Taani sõjaväelased
Surnud 1577
Kükita vanausuliste palvemaja

Kükita vanausuliste palvemaja on vanausuliste palvemaja Kasepää vallas Kükital.

Mõningatel andmetel ehitasid palvemaja 1740. aastal siia põgenenud Novgorodi kaupmees Nikita ja üks Moskva bojaaridest Morozovitest. Kükita vana palvemaja hävis Teises maailmasõjas. 

1949. aastal valmis kohalike abiga praegune palvemaja. Palvemaja on ehitatud puust. 1990. aastate keskel pandi majale tellistest kiht ümber.

Viited

Kirjandus
Роберт Трейфельдт. "Старообрядческие храмы в эстонской архитектуре 1920-1930-х годов". // Очерки по истории и культуре староверов Эстонии. Tartu Ülikooli Kirjastus. Tartu 2007

Eesti vanausuliste pühakojad
Mustvee vald
Jõgeva maakonna kirikud
Peeter Müürsepp

Peeter Müürsepp (21. märts 1918 Tartu – 3. november 1999 Keila) oli eesti mehaanikateadlane ja teadusajaloolane.

Ta lõpetas aastal 1951 Tartu Riikliku Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna matemaatika erialal.

Teadusfilosoof Peeter Müürsepp on tema poeg.

Viited 

Eesti mehaanikateadlased
Sündinud 1918
Surnud 1999
Dietrich Behr

Dietrich Behr (u.1505–1575) oli Verdeni piiskopkonnast pärit Taani riigitegelane.

Behr oli Liivi sõja puhkedes Saaremaa stiftifoogt, Saare-Lääne piiskopi nõunik ning aastatel 1561–63 Saare-Lääne ja  Kuramaa piiskopkonna kuninglik asehaldur. Hiljem oli ta Verdeni stifti pärusmarssal, kameriir ja köögimeister ning Hoya ja Bruchhauseni krahvkonna maadrost.

Talle kuulus Tõlluste mõis Saaremaal.

Perekond
Behr abiellus 1529. Anna Münchhauseniga (surnud 1579), kes oli Haddenhauseni mõisniku Johann von Münchhauseni tütar ning Saare-Lääne ja Kuramaa piiskopi Johanni ja Läänemaa stiftifoogti Christoph von Münchhauseni õde.  Abielust sündis 12 last:
Katharina von Behr (sünd. 1530), Jasper Schulte abikaasa
Anna von Behr (sünd. 1531), Jürgen Bicke abikaasa
Ulrich von Behr (Ulrihs fon Bērs; 1532–1585), Kuramaa piiskopkonna toompraost ja koadjuutor, hertsog Magnuse õuemarssal, Zlēkasi (Schleck), Ēdole (Edwahlen) ja Cīrava (Zierau) mõisnik Kuramaal
Ilse von Behr (sünd. 1535), Mindeni stiftipreili
Hisecke von Behr (sünd. 1537), Johann von Seggerni ja Staats von Münchhauseni abikaasa
Werner von Behr (sünd. 1539)
Gertrude von Behr (sünd. 1542), Joachim von Gladebecki abikaasa
Johann von Behr (Johans fon Bērs; 1543–1613), Magnuse erisaadik, Piltene stiftifoogt (1583), Ēdole (Edwahlen), Zlēkasi (Schleck), Ugāle (Ugahlen) ja Pope (Popen) mõisnik Kuramaal, Stellichte, Häuslingeni, Rethemi linnuslääni ja Hoya mõisnik Saksamaal, Werner von Behri (1565–1612) isa
Dorothea von Behr (sünd. 1546), Karlhake Hermelingi abikaasa
Magdalena von Behr (sünd. 1547), Reinecke von der Borni abikaasa
Heinrich von Behr (1549–1575)
Deidrich von Behr (1550–uppus 1557)

Viited

Dietrich
Saaremaa asehaldurid
Saaremaa mõisnikud
Surnud 1575
Saaremaa stiftifoogtid
Tuhat ja üks ööd

"Tuhat ja üks ööd" (araabia keeles كتاب ألف ليلة وليلة‎ Kitāb alf laylah wa-laylah) on Lähis-Ida ja Lõuna-Aasia muinasjuttude kogumik, mis koostati araabia keeles islami kuldajastul. Raamjutustuses räägib jutuvestja Šeherezade naistes pettunud valitsejale igal ööl ühe loo, et too jutukuulamise põnevusest lükkaks edasi oma otsuse Šeherezade tappa.

Muinasjutukogu kujunes sajandite vältel paljude kirjameeste, tõlkijate ning õpetlaste kogumistöö viljana Lääne-, Kesk- ja Lõuna-Aasias ning Põhja-Aafrikas. Lood ise pärinevad muinas- ja keskaegsest Araabia, Pärsia, India, Türgi, Egiptuse ja Mesopotaamia rahvaluulest ning kirjandusest. Suur osa neist olid algselt Kalifaadi-aegsed rahvajutud; teised, sealhulgas raamjutustus, pärinevad tõenäoliselt pärsiakeelsest teosest "Hazār Afsān" (هزار افسان, otsesõnu 'tuhat juttu'), mis omakorda toetus osalt India elementidele.

Kõigile "Tuhande ja ühe öö" väljaannetele on ühine algne raamjutustus valitsejast Šahryārist (pärsia keeles شهريار, 'kuningas' või 'valitseja') ning tema naisest Šeherezadest (pärsia شهرزاد, võib tähendada 'õilsat päritolu') ning selle põimumine lugudesse endisse. Lood saavad alguse põhijutustusest. Mõned neist on eraldiseisva alguse ja lõpuga, teised aga on paigutatud kolmandate sisse. Mõnes väljaandes on vaid mõnesaja öö lood, samas kui teistes on öid 1001 või isegi rohkem.

Mõned "Tuhande ja ühe öö" lood, eriti "Aladdini imelamp", "Ali-Baba ja nelikümmend röövlit" ning "Sinbad Meresõitja seitse retke" on küll tõenäoliselt algupäralt Lähis-Ida muinaslood, kuid ei pärine kogumiku araabiakeelseist versioonidest, vaid Antoine Gallandilt ja teistelt Euroopa tõlkijatelt.

"Tuhat ja üks ööd" on tähelepanuväärne ka araabia versioonile ainuomase leidliku ja rikkaliku luule poolest, mida kõnede, laulude, itkude, hümnide, ülistuste, palvete, mõistatuste jms vormis esitavad Šeherezade ja tema tegelased. Mõni seesugune poeetiline element on vaid reapikkune, samas kui teised sisaldavad kümneid ridu.

Lugude sagedased tegelased on kaliif Hārūn ar-Rashīd ning tema saatja, õukonnapoeet Abū Nuwās.

Kogumiku muinasjuttudel on olnud laialdane mõju nii maailma kirjandusele kui ka kujutavale ja filmikunstile. Üks varasemaid "Tuhandest ja ühe ööst" mõjutatud teoseid Euroopas on Giovanni Boccaccio "Dekameron". Mitmed muinaslood on tehtud multifilmiks Disney filmistuudios.

Punase mere äärses Egiptuse kuurordis Al-Ghardaqah's on idamaise Disneylandi vaimus ehitatud "Tuhande ja ühe öö" loss.

Araabia kirjandus
Keskaja kirjandus
Pärsia kirjandus
Jack Lemmon

John Uhler Lemmon III (8. veebruar 1925 – 27. juuni 2001) oli Ameerika Ühendriikide näitleja ja muusik.

Ta osales enam kui 60 filmis ja teleseriaalis. Lemmoni tuntuimateks filmideks on "Mister Roberts" "Džässis ainult tüdrukud", "Korter", "Days of Wine and Roses", "Suur võidusõit", "Irma la Douce", "Save the Tiger", "Hiina sündroom", "Missing" ja "Glengarry Glen Ross". Rollide eest filides "Mister Roberts" ja "Save the Tiger" võitis ta Oscari. Lemmon osales ka kolmes Broadway lavastuses, mille eest pälvis ta kaks Tony auhinna nominatsiooni. Ajaleht The Guardian on nimetanud teda oma aja kõige edukamaks tragikoomikuks .

1991. aastal pälvis ta Cecil B. DeMille'i nimeline elutööauhinna.

Lemmon suri 2001. aastal vähki. Ta on maetud Westwood Village Memorial Parki.

Tunnustus

Auhinnad
 Parima meespeaosatäitja Oscar
 1974. aastal rolli eest filmis "Save the Tiger"

 Parima meeskõrvalosatäitja Oscar
 1956. aastal rolli eest filmis "Mister Roberts"

 Kuldgloobus
 1960. aastal rolli eest filmis "Džässis ainult tüdrukud"
 1961. aastal rolli eest filmis "Korter"
 1973. aastal rolli eest filmis "Avanti!"
 1999. aastal rolli eest filmis "Inherit the Wind"

Eraelu
Lemmon oli aastatel 1950–1956 abielus näitleja Cynthia Stone'iga, nende poeg on näitleja ja kirjanik Chris Lemmon.

1988. aastal abiellus Lemmon näitleja Felicia Farriga.

Osaline filmograafia 
 Mister Roberts (1955)
 "Džässis ainult tüdrukud" (Some Like It Hot, 1959)
 "Korter" (The Apartment, 1960)
 Days of Wine and Roses (1962)
 "Suur võidusõit" (The Great Race, 1965)
 Irma la Douce (1963)
 "Õnneküpsis" (The Fortune Cookie, 1966)
 "Veider paar" (The Odd Couple, 1968)
 The Out-of-Towners (1970)
 Save the Tiger (1973) 
 Avanti! (1973)
 "Lennujaam ´77" (Airport '77, 1977)
 Hiina Sündroom (The China Syndrome, 1979)
 Tribute (1980)
 Missing (1982)
 "Glengarry Glen Ross", (1992)
 "Killud" (Short Cuts, 1993)
 "Vanad torisejad" (Grumpy Old Men, 1993)
 "Väsimatud vanad torisejad" (Grumpier Old Men, 1995)
 "Merele" (Out to Sea, 1997)
 "Veider paar 2" (The Odd Couple II, 1998)

Viited

Välislingid 

 
 
 Jack Lemmon. Internet Broadway Database

Ameerika Ühendriikide näitlejad
Ameerika Ühendriikide muusikud
Sündinud 1925
Surnud 2001
Robert L. Geddes

Robert Louis Geddes (sündinud 7. detsembril 1923 Philadelphias) on USA arhitekt.

Geddes kaitses 1950. aastal magistrikraadi Harvardi ülikoolis.

Aastal 1953 rajas ta koos endise õpingukaaslasega arhitektibüroo Geddes Brecher. 

Geddes on põhiliselt tegutsenud New Jerseys ja Pennsylvanias. Aastatel 1965–1982 oli ta dekaan Princetoni ülikoolis.

Üks tema arhitektitöid on Philadelphia Roundhouse, kus konsulteerivaks inseneriks oli August Komendant.

Tunnustused
Robert Louis Geddes valiti 1994. aastal USA Rahvusliku Akadeemia akadeemikuks.

Viited

Välislingid
Philadelphia Roundhouse Video

Ameerika Ühendriikide arhitektid
Sündinud 1923
Ilmar Külvet

Ilmar Külvet (21. november 1920 Keila – 27. aprill 2002 Toronto) oli eesti luuletaja, proosa- ja näitekirjanik ning ajakirjanik.

Külvet õppis aastatel 1933–1938 Gustav Adolfi Gümnaasiumis. Aastal 1940 õppis ta Tallinna Tehnikaülikoolis. Ta töötas ajakirjanikuna ajalehtedes Rahvaleht, Eesti Sõna ja Rindeleht.

Lahkus aastal 1944 Saksamaale ja oli Schwarzenbeki laagris ajalehe Elav Sõna toimetuse liige, samuti Lübecki eestlaste põgenikelaagris ajalehe Sõnumid toimetuse liige.

Tunnustus
 1998 Henrik Visnapuu preemia (pikaajalise viljaka kirjandustegevuse eest, eriti novellikogu „Gulliveri käekõrval”)

Mälestusteos 
Tema 85. sünniaastapäevaks anti abikaasa Vaike eestvedamisel välja mälestusteos, mis põhiosas sisaldab Külveti artikleid ja reisikirju: "Vana arm ei roosteta", koostanud ja eessõna: Vaike Külvet; toimetanud ja teine eessõna "Ilmar Külvet – rahva hääl raja tagant": Piret Noorhani, Eesti Kirjandusmuuseum, Tartu 2005, 440 lk; ISBN 9949418275. Raamat sisaldab veel Urmas Oti intervjuu Ilmar Külvetiga telesarjas "Carte blanche" ning artiklid: Mardi Valgemäe, "Otsekui parm piriseb", Hellar Grabbi "Ilmar Külveti proosast" ning Markus Larssoni "Mälestuskilde Ilmar Külvetist ja "Ameerika Häälest"".

Välislingid 
http://isik.tlulib.ee/index.php?id=472
http://www2.kirmus.ee/biblioserver/isik/index.php?id=1829
IN MEMORIAM: Ilmar Külvet 21. 11. 1920 – 27. 04. 2002

Eesti kirjanikud
Eesti ajakirjanikud
Eesti tõlkijad
Eestlased Kanadas
Eestlased Ameerika Ühendriikides
Sündinud 1920
Surnud 2002
Benedict Cumberbatch

Benedict Timothy Carlton Cumberbatch (sündinud 19. juulil 1976) on inglise filmi- ja teatrinäitleja.

Tema tuntumad rollid on osatäitmised filmides "Amazing Grace" (2006), "Lepitus" ("Atonement", 2007), "Plekksepp, rätsep, sõdur, nuhk" ("Tinker Tailor Soldier Spy", 2011), Star Trek Into Darkness (2013), "The Imitation Game" (2014), "Doctor Strange" (2016) ja "Avengers: Infinity War" (2018) ning seriaalides "Hawking" (2004), "Last Enemy" (2008), "Small Island" (2009) ja "Sherlock" (2010). 

Filmis "Kolmas täht" (2010) mängis ta Jamesi.

Filmides "Kääbik: Ootamatu teekond" (2012) ja "Kääbik: Sinna ja tagasi" (2013) luges Benedict Cumberbatch draakon Smaugi teksti.

2015. aasta alguses abiellus Benedict Cumberbatch Sophie Hunteriga.

Inglise keeles kutsutakse Cumberbatchi austajannasid cumberbitch'ideks.

Viited

Välislingid 

 
 
 Benedict Cumberbatchi koduleht
 Benedict Cumberbatch collected news and commentary. The Guardian
 Benedict Cumberbatch: jätkan "Sherlockis" seni, kuni tunnen, et tegelaskuju areneb, ERR, 6. veebruar 2014

Suurbritannia näitlejad
Sündinud 1976
SEB Pank

SEB Pank on Eesti suuruselt teine pank, mille omanik on Rootsi pank Skandinaviska Enskilda Banken (SEB). Enne seda, kui Rootsi pank Eesti panga kõik aktsiad omandas, kandis see nime Eesti Ühispank, seejärel SEB Eesti Ühispank.

Eesti Ühispank ühines 1998. aastal Tallinna Pangaga. Ühinenud pank võttis aasta jooksul üle mitmed Tallinna Panga klienditeenindusvõtted ning töötas välja must-kuldse firmadisaini. Eesti Ühispank võttis 1990ndate teisel poolel kasutusele telefonipanga, makseautomaadid ja internetipanga, mida peeti tollal Eestis mugavaimaks. 2000ndail kasutas Eesti Ühispank pangakaartide esikülje kujundamisel tuntumate Eesti kunstnike maale, niisugused pangakaardid võisid käibel olla kuni 2007. või ka 2008. aastani.

Eesti Ühispangal oli Lätis tütarpank ja Leedus partnerpank Vilniaus Banka, mistõttu panga kliendid said teistes Balti riikides pangateenuseid soodsamalt kasutada.

Pärast kõigi Eesti panga aktsiate omandamist muutis emaettevõte panga nime: Eesti Ühispangast sai SEB Eesti Ühispank ja pärast seda SEB Pank. Finantsettevõte muutis firmadisaini kõigis Balti riikides ning nüüd on panga tunnusvärv heleroheline. Ajapikku on SEB juhtimisstruktuuri muudetud, vähendades teistes riikides töötavate pankade iseseisvust ja koondades pangagrupi juhtimist Rootsi.

Vaata ka
 Skandinaviska Enskilda Banken

Välislingid
SEB Pank
eAkadeemia – teejuht ettevõtlusmaailma, SEB alamportaal

Eesti pangad
Nero Urke

Nero Urke (sündinud 21. veebruaril 1983) on eesti näitleja.

Ta lõpetas aastal 2001 Vanalinna Hariduskolleegiumi ja aastal 2006 Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli.

Tunnustus

 2011 Eesti Teatriliidu meespeaosatäitja auhind

Viited

Välislingid

Eesti näitlejad
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia vilistlased
Sündinud 1983
Jüri (Välbe)

Jüri (Välbe) (ilmaliku nimega Jüri Välbe, 1936. aastani Georgi Välbe; 18. juuli (vkj 6. juuli) 1881 Sadala – 3. august 1961 Stockholm) oli õigeusu vaimulik, 1956. aastast alates Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku koguduste piiskop paguluses.

Jüri Välbe sündis Tartumaal Laiuse kihelkonnas Laius-Tähkvere vallas Sadala külas talurentniku pojana. Sai alghariduse Sadala külakoolis ning Laiuse ja Paldiski kihelkonnakoolides. Aastatel 1893–1903 õppis ta Riia Vaimulikus Koolis ja Seminaris. Seejärel töötas lühikest aega köster-kooliõpetajana Tartu Püha Jüri kiriku juures (määrati ametisse 6. september 1903). 1905. aastal pühitseti diakoniks ja preestriks, misjärel asus teenima Mõniste-Ritsiku Ristija Johannese kogudusse. 1907. aastal oli preester Helme-Tõrva Kristuse Sündimise koguduses, kus teenis 1912. aastani. Seejärel oli preester Seli-Tõstamaa Püha Vassilius Suure koguduses. Aastatel 1919–1932 ja 1935–1937 oli Pärnumaa praost, vahepeal ja pärast 1937. aastat abipraost. Aastatel 1919–1944 oli ta Pärnu Issandamuutmise koguduse preester. 1937. aastal valiti Jüri Välbe Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku Sinodi liikmeks. Praosti ja preestri ameti kõrval oli ta tegev kindlustusseltsi "Eesti" Pärnu osakonnas, Pärnu Laenu-Hoiuühisuses esimehena, Pärnu kirjastusühisuses juhatuse esimehena, samuti Tallinna Rahvapanga nõukogu liikme ja hiljem esimehena. Välbe valiti mitmel korral Pärnu linna volikokku ning oli pikemat aega "Endla" seltsi juhatuse liige.

1944. aasta Suure põgenemise ajal põgenes Jüri Välbe Rootsi, kus asutas 12. märtsil 1945 Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku Stockholmi koguduse. Aastatel 1947–1956 oli ta Euroopa ringkonna praost, alates 1948. aastast kuni surmani Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku Sinodi esimees. 14. oktoobril 1956 pühitseti ta Stockholmi Nikolai kirikus piiskopiks tiitliga Ravenna piiskop. Ta suri Stockholmis Mörby haiglas 3. augustil 1961.

Piiskop Jüri on maetud Stockholmi Metsakalmistu õigeusklike alale.

Teosed 
 Lühike ap.-õigeusu õpetus ja kiriku ajalugu. New York: s.n., 1966

Tunnustused 
 Eesti Punase Risti III klassi teenetemärk (1938)

Välislingid 
Sõtšov, Andrei.  Eesti õigeusu pagulaskiriku ja Eesti piiskopkonna suhted aastail 1958-1966. Acta Historica Tallinnensia, 2006, 10, 193–211

Eesti õigeusu piiskopid
Ühistegevuskoja liikmed
Pärnu linnavolikogu liikmed
Riia Vaimuliku Seminari vilistlased
Eesti Punase Risti III klassi teenetemärgi kavalerid
Eestlased Rootsis
Sündinud 1881
Surnud 1961
Sophie Dahl

Sophie Dahl (sünninimi Sophie Holloway; sündinud 15. septembril 1977 Londonis) on inglise kirjanik ja endine modell.

Isiklikku 
Tema ema on kirjanik Tessa Dahl, isa näitleja Julian Holloway. Emapoolne vanaisa oli norra päritolu ingliskeelne laste- ja täiskasvanute kirjanik ning stsenarist Roald Dahl, emapoolne vanaema näitlejanna Patricia Neal. Tema isapoolne vanaisa oli näitleja Stanley Holloway, emapoolne vanaema tantsija Violet Lane. Ta abiellus 9. jaanuaril 2010 laulja Jamie Cullumiga, neil sündis 2. märtsil 2011 tütar.

Suurbritannia kirjanikud
Suurbritannia modellid
Sündinud 1977
Eduard Aule

Eduard Georg Aule (28. detsember 1878 Kabala mõis, Viljandimaa – 7. märts 1947 Goslar) oli eesti poliitik ja pangandustegelane.

Elulugu 
Eduard Aule sai alghariduse mõisa kodukoolis, mille järele õppis Viru-Nigula kirikukoolis ja Tartu realkoolis, mille lõpetas 1897. aastal. Pärast seda astus ta Riia polütehnikumi kaubandusosakonda ja lõpetas selle 1902. aastal. Akadeemiliselt kuulus korporatsioon Vironiasse, mille asutajaks liikmeks ta ka oli.

Eduard Georg Aule sai polütehnikumi lõpetamise järel 6 aastaks Tartu Eesti Laenu- ja Hoiuühisuse asjaajajaks, aastatel 1907—1908 oli ta samal kohal Tartu Vastastikuses Krediit-Ühisuses ja hiljem Tartu Eesti Laenu- ja Hoiuühisuse juhiks ning oli tegev ka paljudes teistes ettevõtetes. Oli õpetajaks ning direktori kohuste täitjaks Tartu kommertskoolis. Ta oli Tartu linnavolikogu liikmeks, valijamees Vene riigiduuma valimistel.

Ta oli Eestimaa Kubermangu Ajutise Maanõukogu ja Eesti Asutava Kogu liige, rahaministeeriumi arvekoja komissar ning 6. veebruarist kuni 8. maini 1919 toitlusminister. Hiljem oli ta Eesti Panga direktor ja selle esimene president.

1925. aastast Põhja Panga direktor, kus tegutses kuni 1928. aastani. 1928. aastast kuni 1932. aastani oli ta Krediit Panga direktoriks ning ka sama panga esindajana 0.-ü. Mootoris ning Põhja Kindlustuse Seltsis. 

Eduardi abikaasa päritolule tuginedes lahkus perekond Aule 1941. aastal põgenikena Saksamaale, kuid saabus juba järgmisel aastal Eestisse tagasi. Kaks aastat hiljem olid nad sunnitud uuesti Saksamaale põgenema. Maetud Tallinna Rahumäe kalmistule.

Isiklikku
Eduard Aule abiellus 1905. aastal Liivimaalt pärit Sophie Aline Jehnichiga, kelles voolas preisi, šveitsi ja prantsuse verd. Tal oli tütar Ruth Mary (surnud 2000) ning pojad Ilmar, Erik, Olaf ja Olgred (1916-2015).

Artikleid 
 "Sigadealbum". Võitleja, detsember 1958, nr. 12, lk. 5.

Viited

Välislingid 
 

Eesti ministrid
Eestimaa Kubermangu Ajutise Maanõukogu liikmed
Eesti Olümpiakomitee liikmed
Korporatsioon Vironia liikmed
Eestlased Saksamaal
Sündinud 1878
Surnud 1947
Hennef

Hennef on linn Saksamaa lääneosas Nordrhein-Westfaleni liidumaal Rhein-Sieg-kreisis. Asub Bonnist idas Siegi jõe ääres.

Linn koosneb paljudest väikestest asulatest, mistõttu kutsutakse Hennefit 100 küla linnaks.

Hennefi vald loodi praegustes piirides 1969. aastal kolme valla (Hennef, Lauthausen ja Uckerath) liitmisel. 1981 sai vald linnaõigused. Praegune linnaosa Blankenberg oli linn aastatel 1245–1805.

Välislingid 

Hennefi koduleht

Nordrhein-Westfaleni linnad
Aleksander (Paulus)

Aleksander (kodanikunimega Aleksander Paulus; 14. veebruar (vkj 2. veebruar) 1872 Hauamäe talu, Oriküla, Uue-Vändra vald, Pärnumaa – 19. oktoober 1953 Stockholm) oli Eesti õigeusu vaimulik, alates 1920. aastast Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku eestseisja. Aastatel 1920–1923 oli ta Tallinna ja Eesti peapiiskop, alates 1923. aastast Tallinna ja kogu Eesti metropoliit.
 

Aleksander Paulus sündis Pärnumaal Vändra kihelkonnas Uue-Vändra vallas Orikülas Hauamäe talus talupidaja pojana. Õppis Uue-Vändra vallakoolis, seejärel Vändra õigeusu kihelkonnakoolis ning aastatel 1884–1894 Riia Vaimulikus Koolis ja Seminaris. Seejärel oli kösterkooliõpetaja Leesil (1894–1897), Kolga-Jaanis (1897–1900), Viljandis (1900–1901). 

26. augustil 1901 pühitseti ta diakoniks ning 29. augustil preestriks Kõrgessaare Kristuse Sündimise kirikus Hiiumaal. 1903. aastal asus preestriks Karksi-Nuia Püha Aleksei kogudusse. Aastatel 1908–1916 teenis ta preestrina Laiuse Jumalaema Sündimise koguduses ning pärast seda Pärnu Issandamuutmise koguduses.

1920. aastal valiti Paulus Tallinna ja kogu Eesti peapiiskopiks ja Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku eestseisjaks. Ta pühitseti ametisse 5. detsembril Aleksander Nevski katedraalis Tallinnas. Juulis 1923, pärast lahkulöömist Vene Õigeusu Kirikust, nimetas Konstantinoopoli patriarh Meletios IV ta autonoomse Eesti kiriku esimeseks metropoliidiks. 

Paulus oli IV Riigikogu liige Rahvaerakonnast (1929–1931), Rahvuskogu II koja (1937) ja I Riiginõukogu liige Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku esindajana.

1944. aastal põgenes metropoliit Aleksander Nõukogude okupatsiooni eest Saksamaale ja siirdus sealt 1947. aastal Rootsi, jätkates EAÕK juhtimist paguluses. Metropoliidi residentsiks sai EAÕK Stockholmi Püha Nikolai kirik. Aleksander suri Stockholmis ja on maetud metallkirstus (arvestades tulevast ümbermatmist Eestisse) Stockholmi Metsakalmistu õigeusklike alale.

Kirjandus 
 Eesti biograafilise leksikoni täiendusköide. Tartu: Loodus, 1940

Välislingid 

 Sõtšov, Andrei.  Eesti apostlik-õigeusu pagulaskiriku vaimulike kirjavahetus kodumaaga ja selle kajastumine EAÕK häälekandjas "Jumala Abiga" 1950. aastatel. Acta Historica Tallinnensia, 2006, 10, 178–192
 

Eesti õigeusu piiskopid
Vene Eestimaa kubermangu vaimulikud
Riia Vaimuliku Seminari vilistlased
IV Riigikogu liikmed
Rahvuskogu liikmed
I Riiginõukogu liikmed
Eestlased Rootsis
Stockholmi Metsakalmistule maetud
Sündinud 1872
Surnud 1953
Metropoliidid
Laiuse Jumalaema Sündimise kogudus

Laiuse Jumalaema Sündimise kogudus (ka Laiuse Jumalaema Sünni kogudus) oli õigeusu kogudus, mis asus tänase Jõgeva maakonna Jõgeva valla territooriumil. Ajalooliselt asus kogudus Tartumaal Laiuse kihelkonnas. Kogudusse kuulusid ka Palamuse ja osa Torma kihelkonna õigeusulised. Kaasajal on kogudus mittetegutsev.

Kogudus asutati 1849. aastal ja algselt käidi koos Laiuse mõisas selleks eraldatud ruumides. 1864. aastal sai kogudus omale uue puukiriku Laiuseväljal. Kogudusel oli oma kalmistu (asutatud 1861) kiriku lähedal Laiuse-Kivijärve tee ääres.  

1850. aastatel oli koguduse liikmete arv ligi 900 inimest. 1881. aastal oli koguduses 1426 liiget, 1890. aastal 1721 liiget ning 1919. aastal 1380 liiget. 

Kogudus suleti Jõgeva rajooni Rahvasaadikute Nõukogu Täitevkomitee poolt 1987. aasta lõpus. Kirikust on alles varemed.

Kirikuteenijaid

Kogudusepreestrid

1849–1854 Nikita Štšepetov
1854–1879 Joann Tsvetkov
1879–1893 Konstantin Bogdanov 
1893–1908 Joann Johanson
1908–1916 Aleksander Paulus
1916–1942 Theodor Männikson
1942–1948 Feliks Remberg
1948–1950 Viktor Hörberg
1951–1987 Ermil Allik

Köstrid

Aleksei Punšun 1849 – 1852
Vassili Vassilkov 1849 – 1856, 1862 – 1873
Ivan Florinski 1852 – 1855, 1857 – 1862
Avdei Samon 1855 – 1862
Mihail Rudakov 1862 – 1864
Jaan Poska 1864 – 1882
Nikolai Tšistjakov 1873 – 1886
 Joann Schmidt 1882
Ilja Rinnus 1882 – 1891
Nikolai Šorohov 1886 – 1887
Arkadi Bobkovski 1887 – 1891
Nil Kolossov 1891 – 1892
Aleksander Zverev 1892 – 1893
Georgi Kudrjavtsev 1892 – 1893
Aleksander Dardovski 1893 – 1900
Matvei Tõnisberg 1893 – 1896
Georgi Kallamis 1896–1900
Peeter Toom 1900 – 1903
Dionissi Kimmel 1900 – 1917
Aleksander Välbe 1903 – 1912
Martin Venesaar 1912 – 1916
Jakov Kalits 1917
Ivan Ervart 1917 – 1932
Herman Kolk 1932 – 1937, 1938 – 1939
 Olga Saksakulm 1939 –

Vaata ka
Laiuse Jumalaema Sündimise kirik

Kirjandus 
 Kõpp, Johan. Laiuse kihelkonna ajalugu. Laiuse: Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku Laiuse Püha Jüri Kogudus, 2009

Jõgeva vald
Eesti õigeusu kogudused
Eesti Apostlik-Õigeusu Kirik
Annie Oakley

Annie Oakley (sündinud Phoebe Ann Mosey; 13. august 1860 – 3. november 1926) oli Ameerika täpsuslaskur ja näidislaskur.

Oakley hämmastav anne ja kuulsus tõid talle peaosa Buffalo Billi Metsiku Lääne show's, mis tegi temast ühe esimese Ameerika naisstaari.

1889. aasta sügisel esines ta Berliinis. Etenduse tipphetkeks oli kutsuda keegi publiku seast lavale ja lasta relvaga tal pika maa tagant sigari otsast tuhk ära. Tavaliselt oli selleks ta abikaasa. Sel korral aga abikaasa hilines. Üks mees aga kargas lavale, läitis sigari ja keeras end küljega laskja poole. Oakley pabistas, sest tal oli eelmisest päevast veel pohmell. Kuid ta lasi ja tuhk lendas sigari otsast. Publiku hulgast lavale tulnud mees oli aga noor tulevane Saksamaa keiser Wilhelm II. 25 aastat hiljem kirjutas Oakley Wilhelm II-le ja palus luba laskmist korrata. Sellega vihjas ta Wilhelm II-le kui I maailmasõja vallapäästjale ja soovile ta selle eest maha lasta. Wilhelm II sellele kirjale ei vastanud.

Viited 

Ameerika Ühendriikide inimesed
Sündinud 1860
Surnud 1926