joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Michael Faraday auhind

Michael Faraday auhind, ka Michael Faraday medal ja loeng, (inglise keeles Michael Faraday Prize) on iga-aastane teadusauhind, mida annab välja Londoni Kuninglik Selts alates 1986. aastast erakordselt heade saavutuste eest teaduskommunikatsiooni valdkonnas Suurbritannias. Auhind on nimetatud Michael Faraday järgi.

Auhind koosneb medalist, 2500-naelasest auhinnarahast ja avalikust loengust.

Laureaadid

Viited

Teadusauhinnad
Vidriži vald

Vidriži vald (läti keeles Vidrižu pagasts) on vald Lätis Limbaži piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Limbaži ja Skulte vallaga, Saulkrasti piirkonna Sēja vallaga ning Sigulda piirkonna Lēdurga ja Krimulda vallaga.

Valla pindala on 103 km². 2016. aasta seisuga elas seal 1431 inimest.  Valla keskus on Gravase küla, vallavanem on Ilmārs Tauriņš.

Ajalugu 

Aastal 1935 oli Vidriži valla pindala 108,2 km². 1945 moodustati valla aladele Vidriži ja Gravase külanõukogud, vald ise aga likvideeriti aastal 1949. Aastal 1954 liideti Vidriži külanõukoguga likvideeritav Gravase külanõukogu, aga aastal 1962 Bīriņi külanõukogu. Aastal 1971 arvati sovhoosi "Skulte" maad Skulte külanõukogu koosseisu. Aastal 1990 muudeti külanõukogu vallaks. 2009. aastast kuulub Vidriži vald Limbaži piirkonda.

Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Vidriži mõisa kabel ja selle väravad, häärberi fassaadi vapireljeef ning kaks vapireljeefi kabelis, Bīriņi mõisa hoonetekompleks (park, häärber, kabelis asuv Mellinite hauatähis ja kolme toa laed), helilooja Emilis Melngailise maja, Kaniņi linnamägi ja Unkšase muinaskalmed. Kohaliku kaitse all on hiiepaik Kaķi lohukivi, Rijnieki Rootsi kalmistu, Jumalaküngas (ka Jaaniküngas või Ohvriküngas), Laļļi muinaskalmed ehk Rahumägi ja Upeslejase muinaskalmed.

Loodus 

Valda jääb 18,5 hektari suurune Bīriņi järv, lisaks veel Melderi (2 ha), Vidriži (1,5 ha) ja Igate (0,5 ha) veskijärved. Valla tähtsamad jõed on Aģe ja Ķīšupe jõgi. Soodest asuvad seal osaliselt Lauga soo (vallas 500 hektarit), osaliselt kuivendatud Pēterupe soo (vallas 200 hektarit), Nozari-Igate soo (vallas 10 hektarit) ja Aijaži soo (vallas 5 hektarit).

Looduskaitse all on Igate vaher, Igate pärn, Igate tammed, Slūži nuka tamm, Aģe tamm, Megari pärn, Vidriži Topeltjalakas, Vidriži viirpuu, Ganītese künnapuud, Ganītese Kolme Isa Lepingu tamm, Upeslejase tammed, Baldoņi tamm, Austriņi vaher, Austriņi tammed, Līči tammed, Līči kadakad, Lauči õunapuu, Barauskase künnapuu, Barauskase tamm, Barauskase pärn, Pemmase tammed, Lauči tammed, Kārklandži tamm, Kārklandži Vana tamm, Kārklandži pärnad, Bīriņi must mänd, Bīriņi hobukastan, Bīriņi kooli tamm, Bīriņi allee tammed, Bīriņi allee pärn, Bīriņi pargi paju, Bīriņi pargi remmelgas, Bīriņi pargi tamm, Bīriņi pargi pärnad, Kahetüveline pärn, Sleikase Vana tamm, Sleikase Uus tamm, Armastuse tamm, Kapeņi pärn, Dore tamm, Millase tammed, Putniņi tamm ja Kaķi tamm. Valla idaosa asub osaliselt Lauga soo hoiualal, põhjaosa aga Põhja-Vidzeme biosfääri kaitsealal.

Asustus 

Aastal 2011 elas vallas 460 lätlast, 27 venelast, 10 valgevenelast, 6 ukrainlast, 7 poolakat ja 2 leedulast.

Valla külad on:

Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.

Viited

Välislingid 

Läti vallad
Limbaži piirkond
Rahvuslike akadeemiate teaduskommunikatsiooni auhind

Rahvuslike akadeemiate teaduskommunikatsiooni auhind  (inglise keeles National Academies Communication Award) on iga-aastane teadusauhind, mida  alates 2003. aastast annavad ühiselt välja USA Rahvuslik Teaduste Akadeemia, Rahvuslik Inseneriakadeemia ja Rahvuslik Meditsiiniakadeemia teaduskommunikatsiooni valdkonnas. 

Auhinda haldab Keck Futures Initiative. Auhinda rahastab W. M. Keck Foundation, auhinnaraha suurus on 20 000 $. Auhinda antakse välja neljas kategoorias:
raamat
film/raadio/TV
ajakiri/ajaleht
internet (alates 2009. aastast)

Laureaadid kategoorias "raamat"
2003 – Carl Safina. Eye of the Albatross: Visions of Hope and Survival
2004 – Matt Ridley. The Agile Gene: How Nature Turns on Nurture
2005 – John M. Barry. The Great Influenza: The Epic Story of the Greatest Plague in History
2006 – Charles C. Mann. 1491: New Revelations of the Americas Before Columbus
2007 – Eric Kandel. In Search of Memory
2008 – Walter Isaacson. Einstein: His Life and Universe
2009 – Neil Shubin. Your Inner Fish
2010 – Richard Holmes. The Age of Wonder
2011 – Rebecca Skloot. The Immortal Life of Henrietta Lacks
2012 – Daniel Kahneman. Thinking, Fast and Slow
2013 – David George Haskell. The Forest Unseen
2014 – Dan Fagin. Toms River: A Story of Science and Salvation 
2015 – Mark Miodownik. Stuff Matters: Exploring the Marvelous Materials That Shape Our Man-Made World
2016 – Deborah Cramer. The Narrow Edge: A Tiny Bird, an Ancient Crab, and an Epic Journey

Tõlked eesti keelde
2009 – Walter Isaacson. Einstein. Tema elu ja universum. Tõlkinud Matti Piirimaa. Eesti Raamat, ISBN 	978-9985657508
2016 – Daniel Kahneman. Kiire ja aeglane mõtlemine. Tõlkinud Jana Linnart. Kirjastus Tänapäev, ISBN 978-9949274277

Viited

Teadusauhinnad
Jaan Jaakson

Jaan Jaakson (10. november 1903 Enge vald, Pärnumaa – 17. september 1944 Kavastu) oli Eesti ohvitser.

Päritolu 
Jaan Jaakson sündis Pärnumaal Enge vallas kuuelapselise pere kolmanda lapsena ning kasvas üles Velise vallas, Nurtu külas. Tema vanem vend Juhan Jaakson oli Velise vallavanem. Peres valitses rahvuslik vaimsus.

Jaan Jaakson ja tema hilisem võitluskaaslane Richard Ottomar Saaliste olid üheküla mehed ning head sõbrad. 

Pärast erruminekut elas Järva-Jaani vallas Jalgsema külas ja Paide linnas.

Haridus 
Jaan Jaakson käis algkoolis Velise vallas. Seejärel läks ta Pärnu Ühiskaubanduskooli, kus õppis kaks aastat. Selle järel jätkas Jaan Jaakson õpinguid Tallinna Poeglaste Reaalgümnaasiumis (Tallinna Reaalkool), mille lõpetas cum laude 1924. aastal.

1924. aastal siirdus õppima Kaitseväe Ühendatud Õppeasutuste Tondi Sõjakooli tehnilisväe osakonda, spetsialiseerudes side erialale, mille lõpetas 1927. aastal, saades nooremleitnandi auastme.

Teenistuskäik 
Pärast sõjakooli lõpetamist määrati Sidepataljoni teenistusse. Alates 1. juulist 1928 oli ta 3. sidekompanii 2. rühma ülem. Alates 6. septembrist 1929 oli ta 1. sidekompanii 3. rühma raadiojaama ülem.

15. septembril 1929 arvati Jaan Jaakson enda palvel reservi (1. Sidepataljoni käskkiri nr 157 paragrahv 4).

Reservis olles valiti Järva-Jaani Kaitseliidu juhiks aastatel 1931–1932. Pidas aastatel 1929–1938 loenguid tsiviilkaitsest gaasirünnakute korral ning osales Eesti Kaitseväe korraldatud ühisõppustel.

Teine maailmasõda 
Saksa okupatsiooni alguses 1940. aastal ei liitunud Jaan Jaakson Saksa vägedega vaid ERNA II rühmaga. ERNA II rühm osales Eesti vabastuslahingutes liikudes Kautla rabast Tallinna peale. Suurimaid võidukaid lahinguid toimus 27. augustil Tallinna külje all Ülemiste rabas Nõukogude mereväe madruste vastu, kelle väeosa purustati täielikult. 

Seejärel võttis Erna II Wehrmachti 217. jalaväediviisi koosseisus osa 17.–27. septembril Saaremaa ja Kuressaare vallutamisest. Kuressaares aidati kohalikke punase terrori ohvrite tuvastamisega.  

Saksa okupatsiooni ajal Jaan Jaakson arreteeriti ning paigutati Rakvere vanglasse. Tõenäoliseks põhjuseks oli majanduslikest erimeelsustest provotseeritud tüli.

Pärast vangistusest vabanemist liitus Jaan Jaakson 1944. aastal Eesti sõjaväelaste baasil formeeritud 1. Piirikaitserügemendiga ning nimetati selle 3. pataljoni 10. kompanii ülemaks. Samas kompaniis teenis reamehena tema kasupoeg Kaljo Vehnik (sündinud 17. septembril 1927 Järva-Jaanis – langenud lahingus 17. septembril 1944 Luunja vallas).

Jaan Jaakson langes Emajõe forsseerimise kaitselahingutes 17. september 1944 Kavastu küla juures Tartumaal Luunja vallas, kui nende staabi punker sai Nõukogude vägede ettevalmistavas kahuritules otsetabamuse.

Viited 

Sidepataljoni koosseis
Kaitseliidu Järva maleva liikmed
Sündinud 1903
Surnud 1944
Skulte vald

Skulte vald (läti keeles Skultes pagasts) on vald Lätis Limbaži piirkonnas Liivi lahe kaldal. Vald piirneb sama piirkonna Limbaži, Vidriži ja Liepupe vallaga ning Saulkrasti piirkonna Saulkrasti ja Sēja vallaga.

Valla pindala on 146,5 km². 2016. aasta seisuga elas seal 2098 inimest.  Valla keskus on Mandegase küla, vallavanem on Artis Ārgalis.

Valda läbib Via Baltica. Tähtsaimaks jõeks on Aģe jõgi.

Ajalugu 

Aastal 1935 oli Skulte valla pindala 84 km²,elanikke oli seal 2411. 1945 moodustati valla aladele Skulte ja Straume külanõukogud, vald ise aga likvideeriti aastal 1949. Aastal 1954 liideti Skulte külanõukoguga likvideeritav Straume külanõukogu. Aastal 1967 liideti Skulte külanõukogu Zvejnieksi kalurikolhoosi maad Saulkrasti aleviga. Aastal 1971 liideti külanõukoguga Stiene ja Vidriži külanõukogu Skulte sovhoosi maad. Aastal 1977 arvati Skulte külanõukogu koosseisu veel veidi Liepupe ja Limbaži külanõukogude maadest. Aastal 1990 muudeti külanõukogu vallaks. 2009. aastast kuulub Skulte vald Limbaži piirkonda.

Kaitstavad objektid 

Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Skulte kirik, selle portaal, uksed, altar ja kantsel ning selle maalingud, lisaks veel Stārasti muinaskalmed.

Looduskaitse all on Menkuļi hõbepappel, Čorki sanglepp, Kadakamäe mänd, Blusase mänd, Kursieši tammed, Jaunpriedese mänd, Priedese männid, Ādiņi keerdus tamm, Vangase künnapuu, Skulte tammed, Skulte kahe tüvega mänd, Lääne elupuu, Piemiņa kask, Osīši remmelgas, Lauči rändrahn, Pahakask, Niedrītese või Žurki paju, Stārasti linnamäe tamm, Kirikumänd, Rootsi mänd, Droņi pärn, Droņi tamm, Lejasbeļavase Majatamm, Gaiļi tamm, Kaupiņi tamm ja Zeltiņi tamm. Valla põhjaosa asub Põhja-Vidzeme biosfääri kaitsealal. Valla mererand jääb Vitrupe-Tūja kaitstavale merealale.

Asustus

Aastal 2011 elas vallas 460 lätlast, 27 venelast, 30 valgevenelast, 18 ukrainlast, 10 poolakat ja 14 leedulast.

Valla külad on:

Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.

Viited

Välislingid 

Läti vallad
Limbaži piirkond
Juhan Jaakson

JAAKSON, Juhan, Jaan s. 1901 Läänemaa Velise v., eluk. sama, arr. 01.12.44, trib. 23.02.45 §58-3, 10+5, surn. 11.03.48. [ük]

Viited
Sean Paul

Sean Paul Ryan Francis Henriques (sündinud 9. jaanuaril 1973) on Jamaica räppar, laulja, muusikaprodutsent ja näitleja.

Isiklik elu 
Aastal 2012 abiellus Sean Paul oma kauaaegse tüdruksõbra Jodi Stewartiga, kes on Jamaica TV-s saatejuht. 26. veebruaril 2017 teatas Sean Paul poeg Levi Blaze sünnist.

Diskograafia

Albumid 
 "Stage One" (2000)
 "Dutty Rock" (2002)
 "Duttyology" (2004)
 "The Trinity" (2005)
 "Imperial Blaze" (2009)
 "The Odyssey Mixtape" (2009)
 "Tomahawk Technique" (2012)
 "Full Frequency" (2014)

Koostööd 
Sean Paul on teinud kaasa ka paljude teiste artistide lugudes.

Sündinud 1973
Jamaica lauljad
Somaali ulukeesel

Somaali ulukeesel (Equus africanus somaliensis) on liigi Equus africanus alamliik. Somaali ulukeesli asualad on Somaalia, Eritrea Punase mere lõunarannik ja Etioopia Afari osariik.

Praegune levik ja elupaigad 
Tõenäoliselt on metsikus looduses vähem kui 1000 (või isegi 700) isendit ja liik on Rahvusvahelise Looduskaitseliidu (IUCN) punases raamatus märgitud kui "äärmiselt ohustatud". See tähendab, et somaali ulukeeslitel on väga suur oht välja surra.

Paarsada isendit elab Somaalias, Eritreas ja Etioopias. Nende jalgadel on horisontaalsed mustad triibud, mis meenutavad sebra triipe.

Somaali ulukeesel elab kivikõrbetes ja poolkõrbetes. Toitub rohttaimedest, lehtedest ja puukoorest. Somaali ulukeeslid elavad 10–15 looma suurustes karjades.

Kuni 275 kg raskust ja 1,25 m kõrgust somaali ulukeeslit ohustavad inimesed ja kiskjad.

Vangistuses 
 elas umbes 200 isendit maailma 34 loomaaias. Samuti elas 2009. aastal kolm looma Iisraelis Yotvata Hay-Bari looduskaitsealal. Rahvusvahelist tõuraamatut haldab üks Berliini loomaaedu – Tierpark Berlin.

Baseli Loomaaed 

Somaali ulukeeslite aretuse juhtiv loomaaed on Šveitsi Baseli loomaaed. Baseli loomaaed haldab somaali ulukeeslite Euroopa tõuraamatut. 

Baseli loomaaed alustas somaali ulukeeslite pidamist 1970. aastal ja esimene somaali ulukeesel sündis 1972. aastal. Alates sellest ajast on sündinud ja jäänud ellu 11 täkku ja 24 mära (2009. aasta seisuga). Täna on kõik vangistuses elavad somaali ulukeeslid geneetiliselt seotud algse Baseli loomaaia rühmaga.

18. jaanuari 2012 seisuga oli Baseli loomaaias neli somaali ulukeeslit: täkk "Gigolo" (3-aastane) ja kolm emast (nende hulgas "Yogala"-14).

Prantsusmaa 
Alates 1987. aastast on Prantsusmaal Réserve Africaine de Sigeanis on olnud 11 somaali ulukeesli sündi, sealhulgas 30. juunil ja 14. augustil 2010 ning 29. märtsil 2013.

Ameerika Ühendriigid 
Ameerika Ühendriikides aretavad somaali ulukeeslit ainult kolm asutust: Saint Louise loomaaed Missouri osariigis, San Diego loomaaed California osariigis ja White Oaki looduskaitseala Florida osariigis. White Oak sai karja 2008. aastal, osana rahvusvahelisest jõupingutusest päästa somaali ulukeesel väljasuremisest. Sellest saati on sündinud 18 varssa.

Kodustamine 
Itaalias leitud kodustatud eeslid on tavaliselt somaali ulukeeslite järeltulijad. Samal ajal põlvnevad teiste Euroopa riikide kodustatud eeslid nuubia ulukeeslist.

Viited

Välislingid 
 https://www.tierpark-berlin.de/de/verstehen/zahlen-fakten.html
 http://www.zoobasel.ch/en/tiere/tiere/saeugetiere_tierbeschreibung.php?TiereID=122&ap3=1_6
 http://www.reserveafricainesigean.fr/en/animals/somali-wild-ass
 St. Louis Zoo: Somali Wild Ass
 What's the Zoo to do with its wild ass problem? St. Louis Post-Dispatch, vaadatud 12.04.2017
 Somali wild ass at Al Wabra Wildlife Preserve

Hobune
Jako

Jako AG on Saksamaa tööstusettevõte, mis toodab spordijalatseid, -riideid ja -inventari. Ettevõte asutati 1. novembril 1989.

2005 oli ettevõtte läbimüük 48 miljonit eurot. 2005 töötas ettevõttes 120 inimest.

Välislingid
Ettevõtte koduleht

Saksamaa ettevõtted
Sport
Kayseri

Kayseri on linn Türgis Kesk-Anatoolia piirkonnas, Kayseri provintsi pealinn. Linn asub kustunud vulkaani Erciyes jalamil.

Linnas elab 1 061 942 inimest (2014).

Türgi linnad
Sergi Popko

Sergi Popko (Сергій Миколайович Попко, sündinud 1961) on Ukraina sõjaväelane.

Sõjaväeteenistus 
Ta oli 2016–2019 Ukraina maavägede ülem. Alates 21. oktoobrist 2022 Kiievi linna sõjalise administratsiooni ülem.

Viited

Välislingid
 Sergi Popko Ukraina Kaitseministeeriumi kodulehel (Vaadatud 2017-07-24)

Ukraina sõjaväelased
Harri-Reinhold Saemets

Harri-Reinhold Saemets VR I/3 (kuni 1937 Harry Reinhold Saebelmann; 23. veebruar (vkj)/ 6. märts 1892 Holstre vald, Paistu kihelkond, Viljandimaa – 16. detsember 1940 Tartu) oli Eesti sõjaväelane (kapten, 1924) ja politseinik.

Ta lõpetas 1916 Odessa sõjakooli, 1912–1918 ja 1920–1926 õppis Tartu Ülikooli usu- ja 1926–1928 õigusteaduskonnas. Korporatsioon Fraternitas Estica liige.

Ta osales Esimeses maailmasõjas Vene sõjaväe koosseisus ning Vabadussõjas 2. Diviisi sideülemana. Arvatud reservi 2. Diviisi staabist 1924.

Alates 1925. aastast teenis ta politseis (algul 2. politseijaoskonna ülem Tartus, viimaks Tartumaa 1. politseijaoskonna abikomissar). 16. mail lahkus ta haiguse tõttu (halvatus) politseiteenistusest.

Isiklikku
Tema isa oli helilooja Friedrich Saebelmann.

Välislingid
Eesti ohvitserid 1918-1940
Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944

Eesti politseinikud
Vabadussõja veteranid
Kaitseliidu Tartu maleva liikmed
Korporatsioon Fraternitas Estica liikmed
Vabadusristi I liigi 3. järgu kavalerid
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1892
Surnud 1940
Maarja kalmistule maetud
Juha Kirikmaa

Juha Kirikmaa (kuni 24. septembrini 1935 Johannes Kirkmann; 27. mai 1900 Piirsalu vald, Läänemaa – 2. aprill 1948 Norillag, Krasnojarski krai) oli Eesti politseinik.

Ta õppis 1931–1932 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, 1934 õppis Politseikooli kõrgemas klassis.

Ta osales Vabadussõjas vabatahtlikuna ja oli 1922–1933 kaadriallohvitserina miiniristlejal Vambola (aga ohvitseride andmekogu väitel oli reservlipnik). Mereväe Allohvitseride Kogu esimees ja Allohvitseride Keskkogu juhatuse liige. Politseiteenistuses Mäe rajooni konstaabel Petserimaal, ühtlasi Kaitseliidu Petseri maleva Mäe üksikrühma pealik. 

Autasustatud Kotkaristi kuldristiga 21. veebruaril 1940.

Ta arreteeriti Nõmmel 10. oktoobril 1944 (oli Nõmme politseiülem?).

Tema vend Roland Kirikmaa (1911–1975) oli allveelaeva Lembit motorist (nooremmaat), 1939 oli Tallinnas interneeritud Poola allveelaeva Orzeł pardal.

Viited

Eesti politseinikud
Miiniristleja Vambola meeskonnaliikmed
Kaitseliidu Petseri maleva liikmed
Kotkaristi kuldristi kavalerid
Vabadussõja veteranid
Eestistatud nimega inimesed
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1900
Surnud 1948
Jorge Sampaoli

Jorge Luis Sampaoli Moya (; sündinud 13. märtsil 1960 Casildas) on Argentina endine jalgpallur ja praegune jalgpallitreener.

2012. aastal võttis ta Tšiili koondise juhendamise üle Claudio Borghilt. Ta juhtis meeskonna nende ajaloo esimese Copa América võiduni, alistades 2015. aasta Copa América finaalis Argentina penaltiseerial.

2017. aastal sai temast Argentina koondise peatreener. Ta lahkus ametist pärast 2018. aasta maailmameistrivõistlusi.

2018. aasta detsembris sõlmis Sampaoli kaheaastase lepingu Brasiilia kõrgliiga klubiga Santos. 2019. aasta detsembris astus ta ametikohalt tagasi. 2020. aasta märtsis sai ta Brasiilia kõrgliiga klubi Atlético Mineiro peatreeneriks. 2021. aasta veebruaris asus ta Prantsusmaa kõrgliiga klubi Marseille Olympique'i peatreeneri kohale.

Saavutused

Treenerina 
 Universidad de Chile
 Torneo Apertura : 2011, 2012
 Torneo Clausura: 2011
 Copa Sudamericana: 2011
 Tšiili
 Copa América: 2015
Atlético Mineiro
Campeonato Mineiro: 2020

Individuaalsed 
Copa América sümboolne koondis (treener): 2015
Lõuna-Ameerika aasta peatreener: 2015
La Liga kuu parim peatreener: oktoober, 2016

Viited

Välislingid 

Argentina jalgpallurid
Argentina jalgpallitreenerid
Sündinud 1960
Suhhobezvodnoje

Suhhobezvodnoje (vene keeles Сухобезводное) on asula Venemaal Nižni Novgorodi oblastis {
  "type": "FeatureCollection",
  "features": [
    {
      "type": "Feature",
      "properties": {},
      "geometry": {
        "type": "Point",
        "coordinates": [
          44.889793,
          57.045589
        ]
      }
    }
  ]
}Külas elas 2016 aastal 6049 inimest ja 2021 aastal 5827 inimest.

Asula tekkis 1930. aastatel seoses Unžlagi metsatööstuse arendamisega. Nõukogude ajal oli seal Unža sunnitöölaagri administratsioon.

Nižni Novgorodi oblast
Marija Fjodorovna (1847–1928)

Maria Sophia Fredericka Dagmar (26. november 1847 – 13. oktoober 1928) oli Venemaa keisri Aleksander III abikaasa, õigeusku ristituna Marija Fjodorovna. 

Ta oli Taani kuninga Christian IX ja Hessen-Kasseli Louise teine tütar. Aastail 1881–1894 oli ta Venemaa keisrinna. Marija Fjodorovna oli viimase Venemaa keisri Nikolai II ema.

Noorpõlv

Dagmari isa sai Taani kuningaks 1863. aastal. Printsess Dagmar kasvas üles suures sõbralikus peres, kus oli kuus last: Frederik (1843–1912), Alexandra (1844–1925), Vilhelm (1845–1913), Dagmar (1847–1928), Thyra (1853–1933), Valdemar (1858–1939). 

Dagmari vanem vend oli Taani troonipärija, õde Alexandra abiellus 1863. aastal tulevase Suurbritannia kuninga Edward VII-ga, Vilhelm valiti samal aastal Kreeka kuningaks.

1864. aasta sügisel saabus Taani kuningakotta Venemaa keisri Aleksander II poeg, troonipärija Nikolai, eesmärgiks kihluda Dagmariga. Kihlus kuulutatigi välja, kuid abiellumiseni ei jõutud – Nikolai haigestus ja suri aprillis 1865.

1866. aasta suvel oli Taanis külaskäigul järgmine Venemaa troonipärija, Aleksander. Kuigi noorte liit oli nende vanemate suunatud ja soositud, tärkas Dagmari ja Aleksandri vahel siiras kiindumus ja armastus.

Abielu

Dagmar sõitis Venemaale juba septembris 1866. Oktoobris toimus õigeusku ristimine ning 9. novembril abiellus Marija Fjodorovna Peterburis troonipärija Aleksander Aleksandrovitšiga.

Neil sündis kuus last:

 Nikolai (1868–1918)
 Aleksandr (1869–1870)
Georgi (1871–1899)
 Ksenja (1875–1960)
 Mihhail (1878–1918)
 Olga (1882–1960)

Marija Fjodorovnast sai Venemaa keisrinna 12. märtsil (vkj 1. märtsil) 1881, kui mõrvati keiser Aleksander II ja troonile tuli tema poeg Aleksander III. Kroonimispidustused toimusid 1883. aastal Moskvas.

Keisri pere kolis Talvepaleest elama Gattšina paleesse (40 km kaugusel Peterburist), talvel viibiti Anitškovi palees (Peterburi kesklinnas).

1. novembril 1894 suri Aleksander III kõigest 49-aastasena. 26. novembril abiellus uus keiser, poeg Nikolai, Hesseni printsessi Alixiga. Marija Fjodorovnast sai leskkeisrinna.

Tagasi Taani
Pärast revolutsioonilisi sündmusi Venemaal lahkus Marija Fjodorovna koos tütarde Ksenja ja Olgaga 1919. aasta märtsi lõpus Venemaalt. Pääsetee oli neile organiseerinud Marija Fjodorovna õde, Inglise kuninga George V ema Alexandra. Krimmi rannikult sõideti Suurbritannia lahingulaeval Marlborough Inglismaa kaudu Taani. Kopenhaageni lähedal suveresidentsis elas Marija Fjodorovna oma elupäevade lõpuni, ta suri 13. oktoobril 1928. Aastal 2006 maeti tema põrm ümber perekonna hauda Peeter-Pauli katedraalis.

Kirjandus
 A. N. Bohanov, "Aleksander III. Impeeriumi venestaja", Kunst, 2014

Venemaa keisririigi inimesed
Sündinud 1847
Surnud 1928
Skyfall (laul)

"Skyfall" on Suurbritannia laulja Adele'i laul ja singel. Laul on samanimelise filmi tunnusmeloodia. Laulu ei ole aga filmi soundtrack-albumil. Laulu kirjutasid Adele ja Paul Epworth. Singel ilmus 5. oktoobril 2012. Singli tootsid XL Recordings ja Columbia Records. 

2013 pälvis laul Kuldgloobuse kategoorias "parim laul" ja Oscari selles samas kategoorias.

2012. aasta singlid
Jelenia Góra

Jelenia Góra (saksa keeles Hirschberg) on maakonnaõigustega linn Poolas Alam-Sileesia vojevoodkonnas. 

Linnas elab 87 017 elanikku (2006).

Enne 1945 kuulus linn Saksamaale ja pärast seda läks Potsdami konverentsi ühe sätte järgi Poolale. 1927–1945 kandis linn nime Hirschberg im Riesengebirge.

Alam-Sileesia vojevoodkonna linnad
Eesti aadlikud

Eesti aadlikud on Eestis elavad endiste aadlisuguvõsade järeltulijad või kaasajal erineval moel aadlitiitli omandanud isikud.

Ametlikult Eestis aadlitiitleid ei eksisteeri. Traditsiooniliselt on Eestis aadlikeks olnud baltisakslased, sealhulgas ka vähesed saksastunud eestlased.

Eestimaa ajalooline aadel
Suur osa Eesti- ja Liivimaa aadlikest sai aadliseisuse 16.–17. sajandil Poola ja Rootsi kuningatelt.

Eesti aadlikuid
 Peeter Volkonski, vürst
 Datu Sadja Sten-Hans Vihmar, uusaadlik, krahv
 Marika Arendia Elita von Wolski,

Viited

Aadel
Christoph Adam von Richter (1694–1758)

Christoph Adam von Richter (28. veebruar/10. märts 1694 Tallinn – 19. veebruar/2. märts 1746 Uuemõisa) oli Uuemõisa ja Sutlepa mõisnik.

Tema vanemad olid Rootsi kapten Otto Adam von Richter (1655–1732) ja Katharina Maria Forbus.

Ta oli Liivimaa rüütelkonna sekretär, immatrikuleeriti 11/22. juunil 1746 Eestimaa rüütelkonda, oli Eestimaa maanõunik.

1728. aastal abiellus ta Barbara Hedwig von Oettingeniga (1712–1776). Ta suri meessoost järglasteta ja Uuemõisa mõis läks 1789. aastal Ludwig von Ungern-Sternbergile.

Viited

Välislingid
 Genealogisches Handbuch der estländischen Ritterschaft

Eestimaa maanõunikud
Eestimaa mõisnikud
Liivimaa aadlikud
Sündinud 1694
Surnud 1758
Mart Tammesild

Mart Tammesild (kuni 1936. aastani Mart Tibu; 2/14. aprill 1897 – 3. märts 1987) oli Eesti omavalitsustegelane. 

1939. aasta kohalike omavalitsuste esinduskogude valimistel kandideeris ta Elva linnavolikokku ja sai 103 häält.

Ta oli 1944. aastal Elva raehärra.

Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1897
Surnud 1987
Spilve raudteepeatus

Spilve raudteepeatus oli raudteepeatus Riias Riia-Bolderāja raudtee ääres.

Peatus avati aastal 1930. Algselt kandis see lihtsalt nime Pietura 10. km, ent peagi nimetatui see ümber Spilve raudteepeatuseks. Peatus asus Nordeķi raudteepeatuse ja Bolderāja raudteejaama vahel. Pärast seda, kui Riia-Bolderāja raudteel reisiliiklus aastal 1959 lõpetati, suleti ka see peatus. Kui Bolderāja raudteejaam XX sajandi seitsmekümnendatel aastatel rekonstrueeriti, kujunes selle uueks asupaigaks just endise Spilve raudteepeatuse ala.

Viited

Välislingid

 Peatus vanal kaardil

Riia raudteejaamad
Daugavgrīva raudteejaam

Daugavgrīva raudteejaam oli raudteejaam Riias Riia-Bolderāja raudtee ääres Daugavgrīvas. Jaam oli varem selle raudtee lõppjaamaks.

Jaam avati aastal 1873. Algselt kandis see Дамба-Гавань või Ostas Dambis. Aastal 1876  rajati sealt harutee laevatehase muulile. Daugavgrīva raudteejaama nime hakkas jaam kandma aastal 1919. Pärast Esimese maailmasõja lõppu kujunes reisirongide lõpp-peatuseks Bolderāja raudteejaam, see tõi kaasa jaama kujunemise raudteejaamaks. Seejärel valmisid haruteed sealse sadama piirkonda ja Daugava jõesuudmes paiknenud Läti sõjaväe rannakaitsepatareide juurde. Pärast nõukogude võimu kehtestamist jaam suleti ja sealsed raudteed läksid punaarmee käsutusse. Pärast Läti taasiseseisvumist on sealsed haruteed Bolderāja raudteejaama alluvuses

Viited

Välislingid

 Jaam vanal kaardil

Riia raudteejaamad
Bolderāja raudteejaam

Bolderāja raudteejaam on raudteejaam Riia–Bolderāja raudteeliinil Riia linnas Bolderājas. Bolderāja raudteejaamale  alluvad tänapäeval administratiivselt ka Bolderāja II raudteejaam, Lāčupe raudteejaam, Iļģuciemsi raudteejaam ja Zasulauksi raudteejaam. Jaam asub Riia keskraudteejaamast 16 km kaugusel. Jaamas on neli teed. Tegemist on kaubajaamaga.

Jaam avati aastal 1873. Algselt oli see Riia raudteejaama järel suuruselt teine raudteejaam Lätis. Aastal 1884 valmis esimene sealne harutee, mis teenindas kohalikku saekaatrit, ühtlasi ka Hertwigi leivavabrikut. Hiljem valmisid haruteed ka raudtee saekaatri, vineerivabriku, keraamikatehase, silikaattelliseid valmistava vabriku ja gaasihoidla juurde. Enne Esimest maailmasõda järgnes jaamale Skanste raudteepeatus, sõja järel kujunes jaam reisirongiliikluse lõppjaamaks. Teise maailmasõja järel põles vana jaamahoone maha, selle funktsioone asus täitma endine pagasi hoiuruum. Aastal 1954 lõpetati ka Riia ja Bolderāja vaheline reisirongiliiklus. Vanadest jaamahoonetest on säilinud vaid rohtukasvanud perroon. XIX sajandi seitsmekümnendatel aastatel ehitati vanast jaamast 1,7 kilomeetrit Riia poole endise Spilve raudteepeatuse kohale uued jaamahooned. Kui aastal 2015 avati 8,5 kilomeetri pikkune harutee Daugava äärde uude kaubaterminali, siis valmis ka seda Bolderāja raudteejaamaga ühendav harutee, ühtlasi valmis harutee alguse juurde uus rongide koostamiseks mõeldud Bolderāja II raudteejaam.

Viited

Välislingid

 Fotod jaama kohta portaalis Draugiem.lv
 Infot jaama kohta; fotod (vene keeles)
 Jaam vanal kaardil

Riia raudteejaamad
Ewald von Stackelberg

Ewald Otto Alexander von Stackelberg (Venemaal tuntud kui Evald Antonovitš, vene keeles Эвальд Антонович Штакельберг) (9. veebruar 1847 Putkaste mõis – 29. august 1909 Putkaste mõis) oli baltisaksa päritolu Venemaa keisririigi mereväelane (viitseadmiral), vabahärra.

Elulugu

Päritolu ja haridustee
Pärines nimekast baltisaksa põlisaadlisuguvõsast. Ta oli Putkaste mõisniku vabahärra Otto Alexander von Stackelbergi (1812–1887) ja tema abikaasa Katharina Johanna von Breverni (1816–1887) neljas laps. Hariduse omandas Šveitsis Genfis.

Mereväeteenistus
1866. aastal astus Venemaa mereväeteenistusse. 1871. aastal lõpetas mereväe kadetikorpuse ja 1876. aastal miiniohvitseri klassi (selles koolitati mereväeinsenere). 1877−1878 osales ta Vene-Türgi sõjas, kus teda autasustati kahe ordeniga. Aastal 1886 oli ta korveti Askold, 1886–1889 fregati General-Admiral ja seejärel taas Askoldi vanemohvitser. 1890. aastal anti tema juhatuse alla kahuripaat Groza ja seejärel kuni 1893 Gremjaštši. 1893–1894 oli ta õppelaeva Skobelev komandör. 1. järgu kapteniks ülendatuna oli ta 1896–1902 keiserliku jahi Poljarnaja Zvezda komandör. 1901. aastal ülendati ta kontradmiraliks ja 1902. aastal sai ta Venemaa Vaikse ookeani eskaadri nooremflagmaniks. Samal ametikohal oli ta aastast 1904 1. mereväedivisjonis ja aastast 1905 Balti laevastikus. 1907. aastal ülendati viitseadmiraliks ja temast sai Vaikse ookeani eskaadri juhataja. Läks 1908. aastal erru.

Auastmed

Autasud

Venemaa autasud
 Püha Vladimiri ordeni IV klass
 Püha Stanislavi ordeni II klass
 Püha Stanislavi ordeni I klass (1903)
 Püha Anna ordeni I klass (1907)

Välismaa autasud
 Taani Dannebrogi ordeni II klass
 Preisimaa Punase Kotka ordeni II klass

Sugupuu

Viited

Kirjandus
Lenz, Wilhelm. Deutschebaltisches biographisches Lexikon 1710-1960. Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1970. Lk 747.

Välislingid
Erik Amburgeri andmebaas. Nr 78376

Baltisakslased
Stackelbergid
Venemaa keisririigi viitseadmiralid
Sündinud 1847
Surnud 1909
Uno Kärbis

Uno Kärbis (19. mai 1926 – 29. juuli 1998) oli eesti teatrikunstnik.

1951. aastal lõpetas ta Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi Voldemar Haasi ja Natalie Mei õpilasena. 

Ta töötas 43 aastat Estonia teatri kunstnikuna, tegutsedes nii kujundaja kui ka dekoratsioonimaalijana.

Tunnustused
1980 Eesti NSV teeneline kunstitegelane

Viited

Eesti teatrikunstnikud
Eesti NSV teenelised kunstitegelased
Eesti Kunstiakadeemia vilistlased
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1926
Surnud 1998
Enno Ootsing

Enno Ootsing (sündinud 18. aprillil 1940 Räpinas) on eesti graafik, raamatukunstnik ja akvarellist.

1958. aastal lõpetas ta Räpina Keskkooli. 1961. aastal lõpetas Tartu Kunstikooli maali ja kunstipedagoogika erialal, 1966. aastal lõpetas Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi graafika erialal. 

Aastatel 1965–1972 oli ta ajakirja Kultuur ja Elu kunstnik-kujundaja, 1972–1976 Eesti Kunstnike Liidu vastutav sekretär, 1976–1980 vabakutseline kunstnik. 1980. aastast oli ta Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi (1989. aastast Tallinna Kunstiülikooli, 1995. aastast Eesti Kunstiakadeemia) õppejõud, sealhulgas 1982. aastast graafikaosakonna juhataja, aastatel 1984–2005 professor, 2005. aastast emeriitprofessor.

Kuulus kunstirühmitusse ANK '64. Ootsing on esinenud paljudel rahvusvahelistel suurnäitustel ja pälvinud mitmeid tunnustusi, sealhulgas peapreemia Riia I miniatuurgraafika triennaalil (1983).

Tunnustus
1983 – Eesti NSV teeneline kunstitegelane

Viited

Eesti graafikud
Eesti NSV teenelised kunstitegelased
Eesti Kunstiakadeemia vilistlased
Eesti Kunstiakadeemia professorid
Sündinud 1940
Benno Mikkal

Benno Mikkal (28. juuli 1912 Valtina, Võrumaa – 13. oktoober 1981 Tartu) oli eesti näitleja.

1926. aastal lõpetas ta algkooli. Pärast algkooli lõpetamist töötas sulase, kraavikaevaja ja metsatöölisena ning paar aastat Tallinnas Eesti Kunstsarve Vabrikus. 

Aastatel 1935–1937 õppis Tartu Näitekunsti Stuudios. 

Aastatel 1937–1938 oli Tartu Töölisteatri, 1938–1940 Narva Teatri, 1940–1942 Draamateatri ja 1942–1981 Vanemuise teatri näitleja. Õpetas lavakõnet Tartu Õpetajate Instituudis, Vanemuise õppestuudios ja Tartu Rahvateatris. Juhendas ka näiteringe.

Tegi kaasa mängufilmis "Valgus Koordis" ja telemängufilmis "Kolme katku vahel".

Tunnustus
1964 Eesti NSV teeneline kunstnik

Isiklikku 
Tema tütar on dramaturg ja teatripedagoog Epp Mikkal.

Viited

Välislingid
Rahvusarhiivi fotode andmebaas. Mikkal, Benno (Bernhard), Eesti NSV teeneline kunstnik - RAT "Vanemuise" näitleja

Vanemuise näitlejad
Eesti Draamateatri näitlejad
Eesti NSV teenelised kunstnikud
Sündinud 1912
Surnud 1981
Reinuwader

Reinuwader (Reinuvader) oli pilke ja satiirileht, mis ilmus 1906. aastal Tallinnas.

Toimetajaks oli Juhan Lilienbach. Kaastöötajateks olid Ants Laikmaa, Eduard Vilde, Hans Pöögelmann, Karl Merilaid-Schnell.Ajalehte trükiti Tallinnas "M. Antje" trükikojas 3500 eksemplari. Hinnaks oli 15 kopikat.

Viited

Eesti endised ajalehed
Eesti huumoritrükised
Juri Motšanov

Juri Aleksejevitš Motšanov (vene keeles Юрий Алексеевич Мочанов; 8. november 1934 Leningrad – 20. oktoober 2020 Kiiev) oli Sahha arheoloog, Jakuutia ja Kirde-Aasia esiaja uurija, Sahha teaduste akadeemia liige. 

Ta oli 2004. aastast Sahha TA arktilise arheoloogia ja inimese paleoökoloogia teaduskeskuse teadusdirektor. Teadlasena olid tema peamised uurimisteemad: biokultuurse inimese kohanemise põhietapid Arktika äärmuslikes tingimustes; liigiteke areaalide ääremaal; Paleoliitikumi asulakohad ning Ameerika asustamine inimese poolt algetappide probleemid.  

Ta võtis osa paljudest  arheoloogilistest väljakaevamistest. Ta avastas koos Svetlana Fedossejevaga 1963. aastal Ihine asulakoha Aldani jõe ääres ja 1964. aastal Aldani jõe ääres seeria mitmekihilisi asulakohti.

Haridus- ja töökäik
Ta lõpetas 1957. aastal Leningradi Riikliku Ülikooli orientalistika teaduskonna. 1966. aastal kaitses ta Moskvas  NSV Liidu TA arheoloogia instituudis kandidaadiväitekirja ""Многослойная стоянка Белькачи 1 и периодизация каменного века Якутии". 1979. aastal kaitses ta samas ajaloodoktori kraadi väitekirjaga "Древнейшие этапы заселения человеком Северо-Востока Азии".

1964. aastast töötas  NSV Liidu TA Siberi osakonna keele, kirjanduse ja ajaloo instituudi arheoloogialaboris. Ta osales 1964. aastast Prilenkskoje arheoloogilistel ekspeditsioonidel teaduri, vanemteaduri, peateadurina ja ülemana.

Alates 2004. aastast oli ta Sahha TA arktilise arheoloogia ja inimese paleoökoloogia teaduskeskuse teadusdirektor.

Tunnustus
1993 – valiti Sahha teaduste akadeemia liikmeks
1995 – Venemaa Föderatsiooni teeneline teadustegelane
1996 – Sahha Vabariigi riiklik preemia
2009  – Põhjatähe orden
2015 – Sahha teaduste akadeemia kuldmedal

Isiklikku
Tema abikaas oli arheoloog Svetlana Fedossejeva.

Publikatsioone
2007: Мочанов Ю.А. "Дюктайская бифасиальная традиция палеолита Северной Азии" (История ее выделения и изучения). Якутск
2007: Мочанов Ю.А. "Дюктайская палеолитическая культура и история выделения бифасиальной традиции палеолита Северной Азии". Якутск
2007: Мочанов Ю.А., Федосеева С.А. "Стоянка древнейшего палеолита Диринг-Юрях в Якутии и проблема внетропической прародины человечества" // Известия лаборатории древних технологий.  Иркутск, Вып. 5.  С.75–99.
2010: Мочанов Ю.А. "50 лет в каменном веке Сибири". Якутск 
2013: Мочанов Ю.А., Федосеева С.А. "Очерки дописьменной истории Якутии. Эпоха камня". Якутск

Viited

Välislingid
Академики Юрий Алексеевич Мочанов и Светлана Александровна Федосеева.  blogs.korrespondent.net

Sahha arheoloogid
Sahha ajaloolased
Põhjatähe ordeni (Sahha) kavalerid
Sündinud 1934
Surnud 2020
Karl Merilaid-Schnell

Karl Merilaid-Schnell (Carl Friedrich Merilaid / Schnell, 5. jaanuar 1882 Ärina, Virumaa – 1948) oli eesti maalikunstnik ja karikaturist.

Õppis Kaasani Kunstikoolis. Oli esimeseks eesti soost õpetaja venekeelses Rakvere Õpetajate Seminaris, kus tema õpilasteks olid kubistid Märt Laarman ja Arnold Akberg. Illustreeris ja joonistas karikatuure pilkeajakirjadele Pilkeleht (1906), Reinuwader (1906), Walinali (1907) ja Õnnewalaja (1908). Oma karikatuuride pseudonüümiks kasutas Rakvere Sõnnikuhark.

Viited

Eesti kunstnikud
Eesti karikaturistid
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1882
Surnud 1948
Afanassi Savvin

Afanassi Afanasjevitš Savvin (vene keeles Афанасий Афанасьевич Саввин) on  jakuudi haridustegelane, ülikooli prorektor.
 
Ta on 2013. aastast  Ammossovi-nimelise Kirde Föderaaalülikooli (üks 10 Venemaa föderaalülikoolist) prorektor innovatiivse arengu ja teaduslike uurimistööde kommertseerumise alal. Ta kureerib ülikoolis  arktilist innovatsioonikeskust (Арктический инновационный центр), investeerimiste ja innovatsiooni valitsust, ühte kolmest ülikooli filiaalist – Nerjungris asuvat  SVFU tehnikainstituuti,  ülikooli  innovatiivseid väikeettevõtteid ning lastele orienteeritud arvutiakadeemiat (Малая компьютерная академия).

Haridus ja töökäik
Ta lõpetas 2004. aastal Jakutski riikliku ülikooli matemaatika ja informaatika instituudi kiitusega erialal "rakendusmatemaatika majanduses". Pärast ülikooli lõpetamist asus ta samas assistendina tööle arvuti- ja matemaatilise modelleerimise kateedris. Ühtlasi õppis ta aastatel 2004–2007 ülikooli rahandus-majandusinstituudi aspirantuuris erialal "ökonoomika ja rahvamajanduse juhtimine".

Aastatel 2005–2013 töötas ta tehnoloogiaettevõtetes vastutaval ametikohal. 2013. aastast on ta  Ammossovi-nimelise Kirde Föderaaalülikooli prorektor ja SVFU arktilise innovatsioonikeskuse direktor.

2014. aastal täiendas ta end Skolkovos, kus läbis Moskva Skolkovo juhtimiskoolis kursuse "kõrghariduse uued liidrid".

Teaduskorralduslik tegevus
Ta on Sahha (Jakuutia) Vabariigi pea juures asuva infotehnoloogia arendamise nõukogu liige ja Sahha (Jakuutia) Vabariigi pea juures asuva imagoloogilise poliitika nõukogu liige. Ta kuulub liikmena Ülevenemaalise IT-direktorite liitu.

Isiklikku
Tal on kolm peamist huviala – jalgpall, lugemine ja reisimine. Ta on külastanud enam kui 30 riiki.

Viited

Välislingid
Саввин Афанасий Афанасьевич. s-vfu.ru
Выпускники ЯГУ-СВФУ объединятся в новом формате. ysia.ru, 23. august 2016
Форсайт-флот 2014: Афанасий Саввин, СВФУ. youtube.com, 27. august 2014 

Sahha haridustegelased
Sünniaeg puudub
Gorodenka oja

Gorodenka oja (ka Gorodenka jõgi) on oja Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. Oja pikkus on 19,3 km. Oja valgla suurus on 119,8 km². Oja suubub vasakult Narva jõkke.

Oja kallastel asuvad Gorodenka ülemine paljand ja Gorodenka kärestiku paljand.

Viited

Ida-Viru maakonna jõed
Alutaguse valla geograafia
Mart-Ivo Eller

Mart-Ivo Eller (24. juuli 1936 – 18. november 2003) oli eesti kunstiajaloolane.

Ta lõpetas 1955. aastal Tartu 1. Keskkooli ja 1960. aastal Tartu Riikliku Ülikooli kunstiajaloolasena.

1964. aastal kaitses ta Tartu Riiklikus Ülikoolis kunstiteaduste kandidaadi kraadi väitekirjaga "Nõukogude Eesti monumentaal- ja dekoratiivskulptuur aastail 1940–1963".

Aastatel 1971–1988 oli ta Tartu Riikliku Ülikooli kunstiajaloo dotsent.

Tunnustus
1977 Eesti NSV teeneline kunstitegelane
1978 Kristjan Raua preemia (teos "Eesti kunsti ajalugu I" (I ja II), autorite kollektiiv: Mart-Ivo Eller, Voldemar Erm, Leo Gens, Virve Hinnov, Rudolf Kangert, Juta Keevallik, Kaalu Kirme, Tuui Koort, Ene Lamp, Rein Loodus, Mai Lumiste, Tiina Nurk, Evi Pihlak, Villem Raam, Jüri Selirand, Irina Solomõkova (kollektiivi juht), Karl Tihase, Vaike Tiik, Voldemar Vaga, Hannes Valter, Viivi Viilman, Lehti Viiroja ja Helmi Üprus)

Isiklikku
Tema isa oli skulptor Aleksander Eller.

Viited

Kirjandus 
Hilja Jõgi. "Eller, Mart-Ivo". // Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 1996. Lk 68

Eesti kunstiajaloolased
Hugo Treffneri Gümnaasiumi vilistlased
Tartu Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna vilistlased
Tartu Ülikooli õppejõud
Eesti NSV teenelised kunstitegelased
Sündinud 1936
Surnud 2003
Venemaa teeneline meistersportlane

Venemaa teeneline meistersportlane (vene keeles Заслуженный мастер спорта России) on aunimetus spordi valdkonnas Venemaal. Asutatud 1992. aastal. Aunimetusega kaasneb rinnamärk.

Aunimetuse andmise üldised kriteeriumid: Venemaa kodakondsusega sportlane on saanud medalikoha olümpiamängudel (sealhulgas mees- või naiskonna koosseisus), esikoha Euroopa või maailmameistrivõistlustel või tulnud maailma karikavõistluste võitjaks. Erandkorras võidakse aunimetus anda sportlasele, kellel eelpool toodud kriteeriumid on täitmata, kuid kellel on teeneid Venemaa spordi ees rahvusvahelisel areenil.

Nõukogude Liidus anti  välja NSV Liidu teenelise meistersportlase aunimetust.

Venemaa teenelisi meistersportlasi
1994 – Nadežda Talanova, laskesuusatamine
1995 – Svetlana Horkina, võimlemine
1996 – Jevgeni Kafelnikov, tennis
1998 – Pjotr Jumšanov, maadlus
2000 – Marat Safin, tennis
2000 – Jelena Dementjeva, tennis
2003 – Hassan Barojev, maadlus
2004 – Svetlana Kuznetsova, tennis
2004 – Marija Šarapova, tennis
2005 – Olga Zaitseva, laskesuusatamine
2008 – Jekaterina Jurjeva, laskesuusatamine
2009 – Svetlana Sleptsova, laskesuusatamine
2010 – Anton Šipulin, laskesuusatamine
2010 – Jevgeni Ustjugov, laskesuusatamine
2011 – Viktor Lebedev, maadlus
2012 – Marija Kirilenko, tennis
2012 – Jevgenija Kolodko, kuulitõukaja
2013 – Aleksei Volkov, laskesuusatamine
2014 – Vic Wild, lumelauasõit
2014 – Olga Viluhhina, laskesuusatamine
2016 – Vassili Jegorov, poks
2018 – Fjodor Smolov, jalgpallur

Viited

Venemaa sport
Venemaa aunimetused
Sõnumed (ajaleht 1906)

Sõnumed oli ajaleht, mis ilmus 1906-1907 Tallinnas 6 korda nädalas.

Ajalehte trükiti Tallinnas Mihkel Schifferi trükikojas.

Väljaandjad ja toimetajad:
 H. Päts, väljaandja ja toimetaja nr. 1-16 
 August Hanko, toimetaja 1906 nr. 17-107
 Eduard Virgo, väljaandja ja toimetaja 1906 nr. 108 - 1907

Lisad ja eriväljaanded:
 Sõnumete lisa (1906)
 Kirjandus (1906-1907)
 Pilkenali (1907)
 Teadus (1907)
 Töö (1907)
 Maa (1906-1907)
 Lendleht (Toimetajaks oli Juhan Lilienbach 1906-1907)
 Jevgeni Tširikov - Warajased idud, ilmus 2 osas  1907

Kui ajaleht suleti, hakkas ajaleht ilmuma 1907. pealkirja all Tulevik

Viited

Eestimaa kubermangu ajalehed
Valgamaa vapimärk

Valgamaa vapimärk on Valga maakonna teenetemärk.

Valgamaa vapimärgiga autasustatakse isikuid Valga maakonnale osutatud eriti oluliste teenete ja väljapaistvate saavutuste tunnustamiseks. Üldjuhul antakse vapimärk elutöö eest. Autasustamise otsustab ja autasu annab kätte Valga maavanem.

Valgamaa vapimärgi kavalerid
2007 Peep Audova, Heino Teder
2008 Tõnu Tamm
2009 Ene Kornet
2010 Johannes Metsar
2011 Pavel Loskutov
2012 Väino Seppa
2013 Eevi-Eve Valliste
2014 Maie Niit
2015 Ants Randmaa
2016 Tiit Vähi
2017 Uno Heinla
2018 Raimond Luts
2019 Matti Mõts
2020 Voldemar Tasa

Viited

Välislingid
Valgamaa vapimärk

Eesti teenetemärgid
Valga maakond
Breitspurbahn

Breitspurbahn () oli Hitleri-aegsel Saksamaal kavandatud 3000 mm rööpmelaiusega laiarööpmeline raudteevõrgustik, mille kahekorruselised vagunid pidanuks toimetama reisijad Suur-Saksamaa ja naabermaade suurematesse keskustesse. 
1943. aasta plaan

Veerem

Kavas oli ehitada 8-teljelised, 42 meetri pikkused, 6 meetri laiused ja 7 meetri kõrgused kahekorruselised vagunid. Rongis pidanuks olema restoran, kino, bassein, juuksurisalong ja saun. Umbes 500 meetri pikkune rong pidanuks mahutama 2000–2400 reisijat ja liikuma kiirusel kuni 200 kilomeetrit tunnis.

Kavandatud marsruudid
Varasemate plaanide kohaselt pidanuks teede lõpp-punktid olema India ja Vladivostok, 1943. aastaks piirdusid kavad Euroopa linnadega. Suur-Saksamaa tulevaste viljaaitadena peeti eriti oluliseks Ukrainat ja Volga-äärset piirkonda.
Ida-Lääs I: (Pärsia/ Ida-India–Bakuu–Rostov Doni ääres–Stalino–Poltava(Odessa/ Stalingrad–Harkiv)–Kiiev–Lviv–Kraków–Katowice–Breslau–Cottbus–maailmapealinn Germania–Hannover–Bielefeld–Ruhri linnastu (–Holland–Suurbritannia/)–Aachen–Liège–Saint-Quentin–Pariis (-Brest); väljaspool seda laiendused maailmapealinn Germaniast ja Breslaust suunaga Varssavi, Minsk, Leningrad (–Soome)/ Moskva, Kaasan (–Habarovsk–Vladivostok–Kasahstan–Afganistan–Ida-India/ –Jakutsk–Alaska–Kanada–USA), Rostov Doni ääres–Moskva–Leningrad ning Hamburgist ja maailmapealinn Germaniast Königsbergi, Riiga (–Moskva)/ Vilnius (–Minsk–Kiiev)
Algselt välja pakutud Flandria koridor: Aachen–Antwerpen–Gent–Pariis
Põhi-Kagu: (Holland–) Hamburg–Wittenberge– maailmapealinn Germania; –Leipzig–Gotha–Bamberg–Nürnberg–München–Simbach am Inn–Linz–Viin–Bratislava–Budapest–Belgrad–Bukarest–Varna/ Burgas–Istanbul (–Süüria)
Algselt välja pakutud Serbia koridor: Budapest–Belgrad–Bukarest
Põhja-Lõuna-paralleel: maailmapealinn Germania-Dresden–Aussig–Praha–Jihlava–Znojmo–Viin (–Trieste–Rooma)
Ida-Lääs II: (Moskva–Kiiev–Bratislava) München–Augsburg–Stuttgart (–Ruhri linnastu);–Karlsruhe (–Marseille– Hispaania/); –Metz–Reims–Pariis

Viited

Kirjandus
Anton Joachimsthaler. Die Breitspurbahn. Herbig 1996. ISBN 3-7766-1352-1

Välislingid

Kolmas Riik
Raudtee
Valgamaa teenetemärk

Valgamaa teenetemärk on Valga maakonna teenetemärk.

Valgamaa teenetemärgiga autasustatakse isikuid Valga maakonnale osutatud eriliste teenete või väljapaistva saavutuse tunnustamiseks. Autasustamise otsustab ja autasu annab kätte Valga maavanem.

Valgamaa teenetemärgi kavalerid
2007 Ersika Ilisson, Ülo Mere, Linda Oks, Juha Reima
2008 Ilmar Kõverik, Endla Lõkova, Silver Sildnik, Venda Vihmann
2009 Juhan-Ivan Mannine, Alar Arukuusk
2010 Esti Kittus
2011 Matti Mõts, Uno Teemägi
2012 Vambola Sipelgas, Vello Jaska
2013 Ants Orasson
2014 Enno Tanilas
2015 Pilve Kängsepp
2016 Novella Hanson
2017 Olav Napritson, Arno Anton
2018 Aare Kittask, Ivar Hanvere, Karl Mõts
2019 Aina Pääro, Jüri Makarov, Viljo Grauding

Viited

Välislingid
Valgamaa teenetemärk

Eesti teenetemärgid
Valga maakond
Vallatu Magasin

Vallatu Magasin oli ajaviite- ja huumoriajakiri, mis ilmus aastatel 1936–1940 Tartus 6 korda aastas kirjastuselt Maret. Sisaldas erootilisi fotosid. Vastutaja ja tegevtoimetaja oli R. Puusepp.

Toimetus asus Tartus aadressil Ülikooli 25. Väljaannet trükiti trükikodades Postimees 1936–1937 ja Maret 1938–1940. Ajakirja 1940. aasta viimane nr. 5 (19) ilmus pealkirjaga "Nimetu : endine Vallatu Magasin". 

Kaastöötajad: 1937 aasta nr 2 esikaane illustreeris Enn Roos, tekste kirjutas Ilmar Sikemäe (ps. Endel Kuljus).

Viited 

Eesti endised ajakirjad
Eesti huumoritrükised
Uesugi Kenshin

Uesugi Kenshin (上杉 謙信, 18. veebruar 1530 – 19. aprill 1578), sünninimega Nagao Kagetora, oli Sengoku ajastul Echingo provintsi valitsenud jaapani daimjo. Teda peetakse üheks Sengoku ajastu mõjuvõimsaimaks daimjoks.

Kenshin oli üks oma ajastu tähelepanuväärsemaid väejuhte, omades suuri sõjandusteadmisi ja -kogemusi. Tähelepanuväärsed on ka tema pikaajaline rivaliteet Takeda Shingeniga, ta edukad sõjakäigud Kantō Kanreina (kanrei oli kõrge feodaalametnik, sisuliselt valitseva šoguni asetäitja) korra taastamiseks Kantō regioonis, ja tema sügav usk jaapani sõjajumal Bishamontenisse. Kenshini märkimisväärsete sõjaliste saavutuste ja teadmiste tõttu pidasid paljud teda ennast Bishamonteni avataaraks, kutsudes see-tõttu Kenshinit sõjajumalaks.

Nimi 
Kenshini sünninimi oli Nagao Kagetora (長尾景虎).. Kantō Kanrei tiitli vastuvõtmiseks muutis ta oma nime Uesugi klanni kaudu päritud Uesugi Masatoraks (上杉政虎). Hiljem muutis ta oma nime ümber Uesugi Terutoraks (上杉輝虎), et austada 13. šogunit Ashikaga Yoshiterut, ja viimaks Uesugi Kenshiniks (上杉謙信) pärast saamist zen-budistiks, kogudes kuulsust oma pühendumusega sõjajumal Bishamontenile.

Kenshinit nimetati ka tihti ta sõjandusalaste oskuste tõttu "Echigo draakoniks". Tema rivaali Takeda Shingenit kutsuti "Kai tiigriks". Hiina mütoloogia (nii Kenshin kui Shingen olid huvitatud Hiina kultuurist, eriti Sunzi teostest) kujutatakse tiigrit ja draakonit mõnikord igaveste vaenlastena, kes pidevalt omavahel võitlevad, kuid kellest kumbki ei suuda teise üle otsustavat võitu saavutada. Kenshin ja Shingen pidasid samuti neli otsustava tulemuseta lahingut Kawanakajimas.

Biograafia 
Ta sündis 1530. aastal Kirde-Jaapanis Echigo provintsis (tänapäeva Niigata prefektuur) Nagao Tamekage, kõrge Muromachi šogunaadi teenistuses oleva ametniku, kolmanda või neljanda pojana.

Vaata ka 
 Naoe Kanetsugu
 Aya-Gozen

Märkused 
 Nagao klann põlvnes Uesugi klannist.

Viited

Allikad 
 Trevor Nevitt Dupuy; Curt Johnson; David L. Bongard (1992). „Harper Encyclopedia of Military Biography”. HarperCollins. ISBN 978-0-06270-015-5.
 Stephen Turnbull (2012). „Samurai Commanders (1): 940–1576”. Bloomsbury Publishing. ISBN 9781782000426
 Stephen Turnbull (1987). „Battles of the Samurai. Arms and Armour Press”. 0853688265.
 Ryōtarō Shiba. (2013) „Clouds above the Hill: A Historical Novel of the Russo-Japanese War”. Routledge. ISBN 9781135083809
 George Sansom (1961). A History of Japan, 1334–1615. Stanford University Press. ISBN 0804705259.
 Gyūichi Ōta (2011). The Chronicle of Lord Nobunaga. BRILL. ISBN 9789004201620.
 Thomas F. Cleary (2008). Training the Samurai Mind: A Bushido Sourcebook. Shambhala Publications. ISBN 9781590305720.

Välislingid 

 Uesugi Kenshin. The Samurai Archives
 Uesugi Kenshin. Encyclopædia Britannica

Väejuhid
Jaapani inimesed
Sündinud 1530
Surnud 1578