joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Griffen

Griffen (sloveeni: Grebinj) on turulinn Austria Kärnteni liidumaa Völkermarkti ringkonnas.

Griffen asub Drava jõe laias Jauntali orus, Klagenfurdi nõo (läänes) ja Lavanttali (põhjas) vahel.

Omavalitsuse osad on Griffnerthal, Großenegg (Tolsti Vrh), Haberberg (Gabrje), Kaunz (Homec), Kleindörfl (Mala vas), Pustritz (Pustrica), Sankt Kollmann (Šentkolman), Wölfnitz (Golovica) ja Wriesen (Brezje).

Ajalugu 

7. sajandist alates oli Jauntali (sloveeni: Podjuna) piirkond Ida-Alpide slaavi asustuse keskus ja osa varakeskaegsest Karantaania vürstkonnast. Siiani on see Kärnteni sloveenide põhiterritoorium.

Asulat on esmakordselt mainitud 822. aasta dokumendis pärast Karantaania liidendamist Karolingide impeeriumisse ja arenemist Baieri Kärnteni margiks. 1124. aastast alates püstitas piiskop Otto von Bamberg Saksamaa kuninga Heinrich II käest 1007. aastal saadud piiskopkonna Kärnteni valdustesse Griffeni lossi. Keiser Friedrich I Barbarossa tunnistas Grivena kindluse 1160. aastal Bambergi mõisaks. 1237. aastast oli Griffenil turuõigus.

U. 1233. aastast laiendasid Bamberg piiskopid romaani stiilis Griffeni kihelkonnakirikut ja ehitasid selle ümber premonstratenside kloostriks. Esimesed kanoonikud tulid Veßra kloostrist Frangimaa Hennebergi krahvkonnas. Kloostrikompleks valmis 1272. aastal ja 17. sajandil suurendasid barokkhooned seda märkimisväärselt. Griffen jäi ainsaks premonstratenside kloostriks Sise-Austria maadel kuni selle kaotamiseni keiser Joseph II valitsemise ajal 1786. aastal.

Griffen ise jäi Bambergi piiskopkonna valduseks, kuni 1759. aastal ostis mõisa keisrinna Maria Theresia. Loss lagunes ja on täna varemeis. Tänapäevane omavalitsus tekkis 1850. aastal, ajutiselt kuulus sellesse ka Ruden. Pärast 1920. aasta Kärnteni plebistsiiti tekkis sloveeni- ja saksa-keelse elanikkonna vahele palju pingeid, mis kulmineerus Kärnteni sloveenide tagakiusamise ja ümberasustamisega pärast Austria anšlussi Natsi-Saksamaasse 1938. aastal.

Tuntud inimesi 

 Peter Handke, Austria kirjanik, Nobeli kirjandusauhinna võitja

Viited 

Kärnteni liidumaa vallad
Maria Keres

Maria Konstantsia Keres (sünninimi Maria Konstantsia Rives; 24. aprill 1917 Viciebsk, Vitebski kubermang – 31. oktoober 2014) oli malesuurmeister Paul Kerese abikaasa. 

Maria Keres oli toeks oma abikaasale paljudel maleturniiridel, sealhulgas mitmel tippturniiril: Haagi-Moskva MM-turniiril (1948), pretendentide turniiridel Jugoslaavias (1959) ja troopilises Curaçaos (1962). Meeldejääv oli Kereste tagasisõit ühelt turniirilt Lääne-Saksamaalt 1970. aastal, kui Nõukogude Liitu naasti rongi asemel autoga, maailmameister Boriss Spasski Volvo 160-ga. Roolis oli Spasski, kes enda sõnul kihutas kui meeletu ja liiklusmärkidest suurt ei hoolinud.

1940–1945
Kereste abielu sõlmiti detsembris 1940. aastal Tartus. Maria õppis sellal Tartu Ülikoolis slaavi filoloogiat, Paul matemaatikat. Keresed asusid elama esialgu naise ema korterisse Tartus Kastani tänaval, hiljem sai nende eluasemeks kolm tuba suurest korterist allkorrusel. 1944. aasta sõjasuvel oli Maria Keres lastega Tootsis, Paul samal ajal Rootsis mängimas. Kastani tänava korterist sai osa väärtuslikumaid raamatuid Harald Kerese juurde tähetorni viidud. Kuid juhtus nii, et kannatada said nimelt tähetorni viidud raamatud (seal tegutsesid punaarmeelased).

1944. aasta septembris otsustas Paul Keres pere Läände viia. Nad ootasid mootorpaati 22. septembril Matsalu lahe loodenurgas nn Puise rannas, kuid paati Rootsist ei saabunud oodatud ajaks, vaid palju hiljem, mil Punaarmee oli kogu ranna hõivanud.

Kodumaja Kerese tänaval
1950. aastate keskel lasi Paul Keres oma perele ehitada Nõmmel Õie tänaval Peeter Tarvase projekti järgi terrasiitkrohvist välisviimistlusega kahekorruselise eramu. Pärast Paul Kerese surma (1975) nimetati 1976. aastal see osa Õie tänavast, kus paiknes ka Kerese eramu, Paul Kerese tänavaks. Maria Keres elas selles majas kuni oma elu lõpuni.

Isiklikku
Maria Keresel sündis abielust kolm last: Peeter (20. oktoobril 1942), Kadrin (13. novembril 1943) ja Krista (9. märts 1954 – 6. august 2004). Pojapoeg Paul Keres on vandeadvokaat. Maria Keresel oli kaks õde. Üks neist elas Tallinnas, teine Kanadas Montréalis. 1967. aastal sõitis maailmanäitusele EXPO 1967 Montréali NSV Liidu delegatsioon, kus Eesti NSV-d esindas ka Paul Keres. Valuuta kokkuhoidmiseks majutati eestlasi pagulaste juurde ning Keres sai öömajale ja kostile juhuse tahtel oma naiseõe juurde.

Viited

Välislingid
Maria Konstantsia Keres. geni.com
"Mul oli hea elu, sest oli hea mees". elu.ohtuleht.ee, 7. jaanuar 2004
Suri maletaja Paul Kerese lesk Maria Keres. sport.ohtuleht.ee, 4. november 2014
"Mul oli hea elu, sest mul oli hea mees," ütles malegeeniuse lesk Maria Keres. lood.delfi.ee, 2. oktoober 2018

Eesti inimesed
Paul Keres
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna vilistlased
eesti Naisüliõpilaste Seltsi liikmed
Sündinud 1917
Surnud 2014
Gallizien

Gallizien ([ɡaˈliːt͡si̯ən]; sloveeni: Galicija) on linn Austria Kärnteni liidumaa Völkermarkti ringkonnas.

Gallizien asub Lõuna-Kärntenis Rosentali ja Jauntali piiril. Vellach voolab läbi selle.

Viited 

Kärnteni liidumaa vallad
Neuhaus (Kärnten)

Neuhaus (sloveeni: Suha) on väike linn Austria Kärnteni liidumaa Völkermarkti ringkonnas, u. 4 km Sloveenia piirist.

Neuhaus asub Jauntali äärmises idaosas Drava jõest lõunas.

Ajalugu 

Neuhausi (Newenhavse) on esmakordselt mainitud 1288. aastal; Leiflingi asulat on esmakordselt mainitud 1154. aastal kui Liwuelich ja Schwabeggi asulat 1212. aastal kui Castrum Swabec. Heunburgi krahvid ehitasid Neuhausi lossi 13. sajandi lõpul.

1958. aastal loodi praegune Neuhausi omavalitsus, kui liideti Leiflingi ja Schwabeggi omavalitsused.

Vaatamisväärsused 

 Neuhausi loss
 Leiflingi loss
 Patek-Mühle talumuuseum
 Heiligenstadti palverännukirik

Viited 

Kärnteni liidumaa vallad
Koditsill

Koditsill (ladina keeles diminutiiv codicillus või codicilli < codex 'raamat, arveraamat, koodeks') on testamendile hiljem tehtud lisand (lisadokument), mis testamenti mõnes üksikasjas muudab.

Pärimisõigus
Serhi Šaptala

Serhi Šaptala (ukraina keeles Сергій Олександрович Шаптала; sündinud 5. veebruaril 1973 Kostjantinõvkas Smila rajoonis Tšerkassõ oblastis) on Ukraina sõjaväelane.

Sõjaväeteenistus 
Nimetati 2020. aastal  operatiivväejuhatuse Lääs ülemaks. Ukraina Relvajõudude Kindralstaabi ülem alates 28. juulist 2021.

Auastmed 
 2021 - kindralleitnant

Viited 

Ukraina sõjaväelased
Sündinud 1973
Petzen

Petzen (saksa keeles) või Peca (sloveeni keeles) on kõrgeim mägi Ida-Karawankides, kõrguselt teine mägi Põhja-Karawankides ja kõige idapoolsem 2000 m mägi Sloveenias. See on vägev mägi, millel on iseloomulik lavamaa kuju ja millest ulatuvad välja kivised tipud. Mägi külgneb Meža ja Topla orgudega põhjas ja idas ning Jauntaliga põhjas ja on Hochobirist eraldatud Bela oja kitsa oruga. 2/3 mäest asub Austrias ja 1/3 Sloveenias. Mägi saavutab oma suurima kõrguse Kordeži pea (sloveeni: Kordeževa Glava, saksa: Kordeschkopf, 2125 m) mäeharjal. Piir kulgeb üle selle.

Mägi koosneb triiase ajastu wettersteini lubjakivist ja wettersteini dolokivist. Möödanikus kaevandati mäest pliid ja tsinki, šahtid kuulusid Topla ja Mežica kaevandustele. Pliitsingimaak esineb kesk- ja ülemtriiase karbonaatkivimites, mis ladestunud anoksilises supralitoraalses merekeskkonnas. Lisaks maagile avastati mäe seest mitmeid haruldasi mineraale, nagu vulfeniiti ja kaltsiiti. Mäel asuvasse kaevandusse pääseb mägijalgratastega.

Madalamad nõlvad Sloveenia poolel on metsased, kuid kõrgematel nõlvadel on erinevad alpitaimed, sealhulgas mitu liiki lilli.

Mägihütt ehitati Väike-Pecale (sloveeni: Mala Peca; 1665 m) 1928. aastal, see põletati Teise maailmasõja ajal maha ja ehitati 1957. aastal uuesti üles. 1936. aastast seisab selle kõrval Kyrillose ja Methidose kabel. Kuningas Matjaži järgi Matjaži koopaks nimetatud mahajäetud süvend on ajalooline mälestusmärk. Selles on magava kuninga pronkskuju. Kuju disainis 1958. aastal skulptor ja alpinist Marjan Keršič, pronksi valas skulptor France Rotar ja koopasse pandi 1962. aastal.
Yves Marie Audrein

Yves Marie Audrein (14. oktoober 1741 Gouarec – 19. november 1800 Quimper) oli Prantsusmaa poliitik ja vaimulik.

Rahvuskonvendi liikmena hääletas ta Louis XVI surmamõistmise poolt. Alates 1798. aastast oli ta Finistère'i konstitutsiooniline piiskop, kuni tapeti šuaanide varitsuse poolt.

Prantsusmaa poliitikud
Prantsusmaa konstitutsioonilised piiskopid
Sündinud 1741
Surnud 1800
Selemon Barega

Selemon Barega Shirtaga (amhara keeles ሰለሞን ባረጋ; sündinud 20. jaanuaril 2000 Gurage tsoonis) on Etioopia pikamaajooksja.

2016. aastal tuli ta 5000 meetri jooksus juunioride maailmameistriks ja 2017. aastal 3000 meetri jooksus noorte maailmameistriks.

Tema esimesed täiskasvanute tiitlivõistlused olid 2017. aasta maailmameistrivõistlused Londonis, kus ta sai 5000 meetri jooksus viienda koha. 2018. aasta sisemaailmameistrivõistlustel Birminghamis võitis ta 3000 meetris hõbemedali.

2018. aastal tuli ta 5000 meetri jooksus Teemantliiga üldvõitjaks.

2019. aasta maailmameistrivõistlustel Dohas võitis ta hõbemedali. 2020. aasta suveolümpiamängudel Tōkyōs tuli ta 10 000 meetri jooksus olümpiavõitjaks. Ta sai sellega Miruts Yifteri, Haile Gebrselassie ja Kenenisa Bekele järel kolmandaks etiooplaseks, kes on tulnud meeste 10 000 meetri jooksus olümpiavõitjaks.

Isiklikud rekordid
Väljas

Sees

Välislingid 
Selemon Barega Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel

Barega
Barega
Barega
Estremenjukeelne Vikipeedia

Estremenjukeelne Vikipeedia (estermenju keeles Wikipedia en estremeñu, ka Güiquipeya) on Vikipeedia estremenjukeelne versioon.

Estremenjukeelsele Vikipeediale pandi alus 2007. aastal. 

Seal on  artiklit, millega see on artiklite arvult . keeleversioon.

Viited

Välislingid
Estremenjukeelne Vikipeedia

Vikipeedia keeleversioonid
Peter Kalm

Peter Kalm (märts 1716 Angermanland, Rootsi – 16. november 1779 Turu, Soome) oli kuulsa Rootsi naturalisti ning loomade ja taimede klassifikatsiooni süsteemi looja Carl von Linné (1707–1778) tudeng Uppsala ülikoolis. 

Tema vanemad olid Rootsi tulnud Põhjasõja põgenikena oma kodukohast Vaasast Soomes. Tema isa Gabriel Kalmi taustast pole palju teada, aga võib oletada, et ta tuli või toodi Eestist Rootsi võimude poolt Soome Põhjasõja ajal. Peeter Kalmi ema Katariina oli Šoti päritolu. 

Carl von Linné saatis andeka tudengi Peter Kalmi Rootsi Kuningliku Teaduste Akadeemia toetusel uurima taimi Inglise kolooniates Põhja-Ameerikas, koos plaaniga tuua sealt kaasa seemneid ja taimi põllumajanduse ja tööstuse tarvis. Peter Kalm viibis Põhja-Ameerikas aastatel 1748–1751, kus ta muuhulgas leidis ja tõi sealt tagasi tulles Euroopasse rododendroni. Linné (Linnaeus) pani taimele oma õpilase auks nimeks Kalmia latifolia.
Lavanttal

Lavanti org (saksa keeles Lavanttal, sloveeni keeles Labotska dolina või Laboška dolina; lõunabaieri murdes Lovnthol) asub Lavanttali Alpides Lõuna-Austrias Kärnteni liidumaa idaosas. See hõlmab alla 1000 km². Piirkonnas elab u 60 000 inimest.

Lavanti jõgi voolab läbi oru, selle lähe on Steiermargis Zirbitzkogelil ja Lavamündi juures suubub see Dravasse. See jaguneb Ülem-Lavanti oruks (saksa: Oberes Lavanttal), mis asub Twimberger Grabenist põhjas, ja Alam-Lavanti oruks (saksa: Unteres Lavanttal), mis asub lõuna pool. Madalam laiem org asub Koralpe ja Saualpe mägede vahel. Ülem-Lavanti org asub Packalpe ja Seetali Alpide vahel.

Lavanti org moodustab suurema osa Wolfsbergi ringkonnast.

Nimi 

Org on oma nime saanud Lavanti jõelt, mis voolab läbi selle 64 km põhjast lõunasse. Jõe lähe on Steiermargi ja Kärnteni vahelisel piirialal, Steiermargi Zirbitzkogeli mäel. Lavamündi juures, Lavanti oru lõunapoolseimas osas suubub Lavant Dravasse.

Kliima 

Lavanti oru kliima on suhteliselt kuiv, u 800 mm sademeid aastas. Org kannatab talvepoolaastal sageli temperatuuri inversiooni all, mis toob orupõhjas kaasa udu ja suure saastatuse. Seepärast eelistatakse klimaatiliselt maad keskmistel kõrgustel u 800-1000 m; need on päikselisemad ja soojemad kui orupõhja maastik.

Põllumajandus 

Maisi kasvatamine ning sigade ja kanade pidamine on orus peamised põllumajandusvormid. Alam-Lavanti orus ja külgnevas Granitzi orus on palju viljapuuaedu, eriti õunu, mida kasutatakse siidri- ja schnappsitoodete valmistamiseks. Teine eriala on harilik aspar. Enamik Kärnteni viinamägesid, vaid u 20 ha, asub Lavanti orus.

Suurematel kõrgustel ja ka Ülem-Lavanti orus domineerib põllumajanduses haritud rohumaa. Suure tähtsusega on puidutööstus oma suurte kuusepuistutega Koralpel ja Saualpel.

Kärnteni liidumaa
Triin Ojari

Triin Ojari (sündinud 8. aprillil 1974) on eesti arhitektuuriajaloolane ja Eesti Arhitektuurimuuseumi direktor.

Ta lõpetas 1996. aastal Eesti Kunstiakadeemia kunstiteaduse erialal ning oli aastatel 2007–2011 samas doktorant.

Ta töötas aastatel 1995–2000 Eesti Arhitektuurimuuseumis teadurina, 2000–2013 arhitektuuriajakirja MAJA peatoimetajana ja on 2014. aastast Eesti Arhitektuurimuuseumi direktor.

Ojari kuulub Rahvusvahelise Arhitektuurimuuseumide Konföderatsiooni (ICAM) juhatusse. Ta on Euroopa Liidu Mies van der Rohe arhitektuuripreemia nõukoja liige.

Teosed 
 Majaraamat. Eesti 21. sajandi kodu. Tallinn, 2007
 Positsioonid. Lugemik uuest Eesti arhitektuurist. Koostaja Triin Ojari. Tallinn, 2012
 Suvila. Puhkamine ja arhitektuur Eestis 20. sajandil. Koostajad Triin Ojari, Epp Lankots. Tallinn, 2020. ISBN 9789949726264

Tunnustus 
 1996 – ajalehe Sirp noore kriitiku preemia
 2002 – Eesti Kultuurkapitali eripreemia
 2005 – Eesti Arhitektide Liidu aastapreemia
 2013 – Eesti Kultuurkapitali aastapreemia
 2021 – Eesti Vabariigi kultuuripreemia

Viited 

Eesti kunstiajaloolased
Eesti arhitektuuriajaloolased
Eesti Kunstiakadeemia vilistlased
Sündinud 1974
Gaasiturbiin

Gaasiturbiin on soojusmootor, milles rõhu all oleva kõrgtetemperatuurilise gaasi potentsiaalne energia muundub esmalt kineetiliseks energiaks ja seejärel pöörleva rootori mehaaniliseks energiaks. Gaasiturbiin koos sellega samal võllil oleva õhukompressori ja nende vahel paikneva põlemiskambriga moodustab gaasiturbiinseadme. Gaasiturbiinist kõneldes mõeldakse harilikult niisugust tervikseadet. 

Turbiini telje ümber paiknevasse põlemiskambrisse pihustatakse kütusepumbaga gaas- või vedelkütus ja antakse kompressorist suruõhk, mida põlev kütus kuumutab. Kambrist pidevalt väljuv põlemisgaas suunatakse turbiini rootori labadele, kus gaas paisudes paneb rootori pöörlema. Turbiinseadme käivitamisel süüdatakse küttesegu süüteküünlaga, edasi jätkub põlemine iseseisvalt.

Gaasiturbiin on diiselmootoriga võrreldes ehituselt palju kompaktsem, kuid kasutegur on madalam, sest suur osa arendatavast võimsusest kulub turbiiniga samal võllil töötava kompressori käitamiseks. Kasuteguri tõstmiseks rakendatakse suurtes seadmetes soojuse regeratsiooni (põlemisõhu eelsoojendamist turbiinist väljuva gaasiga), õhu astmelist kokkusurumist koos vahejahutusega, samuti põlemisgaasi mitmeastmelist paisumist koos kütuse järkjärgulise põletamisega. Nii saavutatakse kasutegur üle 40 %. 
 
Gaasiturbiine kasutatakse soojuselektrijaamades, laevadel, lennukitel, veduritel jm.

Välislingid 
  Alan Vaht, Rein Kruus. Kombineeritudsoojusjõuseadmed – Gaasiturbiin. Tallinna Tehnikaülikool, 2001
  Heino Punab, Jüri Kask. Gaasiturbiin

Viited 

 Soojustehnika
Bad Sankt Leonhard im Lavanttal

Bad Sankt Leonhard im Lavanttal (sloveeni: Sveti Lenart v Labotu) on kuurortlinn Austria Kärnteni liidumaa Wolfsbergi ringkonnas.

Omavalitsus asub ülemises Lavanti jõe orus (Lavanttal) Wolfsbergist põhja pool. Omavalitsuse osad on Erzberg, Görlitzen, Kliening, Bad Sankt Leonhard, Schiefling, Schönberg, Theißing ja Twimberg.

Bad Sankt Leonhardil on juurdepääs Süd Autobahnile (A2). Lavanti viadukt üle oru avati 1986. aastal; kõrgusega 165 m on see kõrguselt teine sild Austrias.

Ajalugu 

Piirkond oli asustatud juba antiikajal, kui Rooma tee viis läbi Lavanttali üles Obdachi sadula kurule ja Muri orgu tänapäeva Ülem-Steiermargis. 11. sajandil läänistas keiser Heinrich II ümberkaudsed Kärnteni valdused Bambergi piiskoppidele. 

Esimene Leonhardile pühendatud kabel pühitseti piiskop Otto (1102–1139) ametiajal. Tema järeltulijad püstitasid nende valduste kaitsmiseks ka Gomarni lossi, peamiselt rivaalitsevate Lavanti piiskoppide eest, kes elasid lähedalasuvas Twimbergi lossis. Asulat kabeli all on esmakordselt mainitud 1278. aasta dokumendis, selle kodanikud said linnaõiguse juba 1311. aastaks, ajal, kui püstitati gooti stiilis kihelkonnakirik.

15. sajandil muutus piirkonnas tavaliseks kulla ja hõbeda kaevandamine, mida juhtis Fuggerite kaupmeheperekond Augsburgist. Samuti sai Sankt Leonhard tuntuks oma mineraalveeallikate (Preblauer) poolest; allikaid on 1538. aastal maininud arst Paracelsus. Bambergi piiskopid müüsid valduse 1759. aastal lõpuks Habsburgist keisrinna Maria Theresiale. Sankt Leonhard sai ametliku kuurortlinna staatuse (Bad) 1935. aastal.

Ülemaailmse majanduskriisi ajal 1930. aastatel müüdi mitu kihelkonnakiriku keskaegset vitraažakent ja need on nüüd The Cloisters muuseumi väljapanekus New Yorgis.

Tuntud inimesi 

 Johann Tobias Bürg (1766–1835), astronoom

Viited 

Kärnteni liidumaa vallad
Lavamünd

Lavamünd (sloveeni: Labot) on turulinn Austria Kärnteni liidumaa Wolfsbergi ringkonnas.

Lavamündi hüdroelektrienergiajaam Drava jõel ja Koralpe elektrijaam asuvad Lavamündis või selle lähedal.

Lavamünd asub Kagu-Kärntenis Sloveenia piiri ääres (Sloveenia Kärnten). See asub Lavanti suubumiskohas Dravasse. Kirdes viib Sobothi kuru üle Koralpe mäestiku Eibiswaldi Steiermargi liidumaal. Kõrgusega 348 m on piirkond Kärnteni madalaim osa.

Omavalitsuse osad on Ettendorf, Großlamprechtsberg, Hart (Dobrova), Lamprechtsberg-Hartneidstein, Lavamünd, Lorenzenberg (Šentlovrenc), Magdalensberg, Rabenstein (Rabštajn pri Labotu), Weißenberg ja Wunderstätten (Drumlje pri Labotu).

Ajalugu 

Drava oru piirkond oli asustatud juba Rooma ajal. Lavanti jõe suubumiskoha valdusi on mainitud 1091. aasta kinkedokumendis, mille on äsjaloodud Pauluse kloostri kasuks välja andnud kohalik Sponheimi krahv Engelbert I. Turulinn ise tekkis 13. sajandil; seda on esmakordselt mainitud 1334. aastal. Habsburgist keiser Friedrich III andis 1461. aastal kodanikele kõrgema kohtu õigused (Blutgerichtsbarkeit).

Tänapäevane omavalitsus loodi 1850. aastal. Pärast 1920. aasta Kärnteni plebistsiiti läks naaberala Dravograd (Unterdrauburg) Jugoslaavia Kuningriigile. 96,9% Lavamündi kodanikest hääletas Austria vabariiki jäämise poolt.

Viited 

Kärnteni liidumaa vallad
Preitenegg

Preitenegg (sloveeni: Pratnik) on vald Austria Kärnteni liidumaa Wolfsbergi ringkonnas.

Preitenegg asub Kärnteni kirdeservas ülemises Lavanti orus. Vald ulatub piki Packalpe ja Koralpe mäestike nõlvu, (Lavanttali Alpid). Idas tähistab Packi sadula mäekuru piiri Steiermargi liidumaaga. Maalilise asukoha tõttu tugineb mägiküla tänapäeval tugevalt turismile, sealhulgas talviti murdmaasuusatamisele.

Vallaosad on Kleinpreitenegg, Oberauerling, Oberpreitenegg, Preitenegg, Unterauerling ja Unterpreitenegg.

Ajalugu 

Alates 11. sajandist kuulus Lavanti ülemine org Bambergi valdustesse Kärnteni hertsogkonnas, seda valitsesid ministeriaalid Waldensteini lossist Wolfsbergi lähedal. Kohalikku Püha Nikolause kirikut on esmakordselt mainitud 1288. aastal, kui foogtkond (Vogtei) läks Lavanti piiskopile.

Preiteneggi ennast on esmakordselt mainitud 1328. aasta dokumendis. Ridaküla tekkis ajaloolisel maanteel (Packer Straße), algselt vaid muularajal, mis kulges Kärntenist üle Packi sadula Steiermargi pealinna Grazi.

1695. aastal omandas Waldensteini valduse aadliperekond Schönbornid, 1852. aastal läksid need Henckel von Donnersmarcki perekonnale. Tänapäevane omavalitsus loodi 1849. aastal. Aastatel 1930-1936 uuendati Packi sadula maantee liidumaanteeks (Bundesstraße). Hiljem vabastati Preitenegg tihedast liiklusest paralleelse Süd Autobahni kiirtee avamisega 1980. aastatel.

Tuntud inimesi 

 Maria Schell (1926–2005), näitlejanna
 Maximilian Schell (1930–2014), näitleja

Viited 

Kärnteni liidumaa vallad
Otto Ernst von Haffstein

Otto Ernst von Haffstein (sündis 26. detsember 1715 Kokneses) oli Liivimaa aadlikust Venemaa keisririigi sõjaväelane (major) ning mõisnik Eesti- ja Liivimaal.

Haffsteinide suguvõsast põlvnenud Otto Ernst von Haffstein sündis Võnnu kreisikomissari Johann Haffsteini ja Christina Elisabeth von Bornmanni pojana. Tema ema oli tulevase Austria generalissimuse Gideon Ernst von Laudoni (1717–1790) ema Sophia Eleonora kaksikõde.

Teenis Venemaa keisririigi armees, kus tõusis majori auastmesse (hiljemalt 1742).

Ta oli Vecbebru (Bewershof; 1745), Kusa (Kussen; 1747...1752), Lubeja (Lubey), Taevere (Taifer) ja Keila mõisa (Kegel) rentnik.

Perekond
Otto Ernst von Haffstein abiellus 15. märtsil 1745 Meņģele mõisast pärit Katharina Luisa von Banckauga (sünd. 26. juunil 1718 Kokneses), kes oli Otto Conrad von Banckau ja Christine Maria von Patkuli tütar. Abielust sündisid:
Jakobine Helene von Haffstein (19. juuli 1747 Lubeja – 3. veebruar 1804 Vändra), abiellus Christian Sigismund von Krüdeneriga
Anna Martha von Haffstein (1. mai 1748 – 8. mai 1802 Pärnu), abiellus 3. jaanuaril 1766 Keila kirikus Kuru ja Põriki mõisniku Friedrich Adolph von Ditmariga (1724–1788)
Dorothea Elisabeth von Haffstein
Otto Johann von Haffstein (16. detsember 1750 Lubeja – 4. juuli 1751), suri lapsena, maeti Liezēre kirikusse
Eleonora Charlotta von Haffstein (7. märts 1752 Lubeja)

Esivanemad

Viited

Venemaa sõjaväelased
Liivimaa aadlikud
Sündinud 1715
Hutteriidid

Hutteriidid (saksa keeles Hutterer) on anabaptistide kommunaalne etnoreligioosne rühm, mis sarnaselt amišitele ja mennoniitidele loeb enda ajaloo alguseks 16. sajandi alguse radikaalset reformatsiooni.

Hutteriitide liikumise algatas Jakob Hutter, kes rajas esimesed kolooniad aastal 1528 Schleitheimi tunnistuse baasil. Hutter suri aastal 1536 ning kuna kommuune iseloomustas ühisvara ja vastupanust hoidumine, on hutteriitidel mitmetes riikides aastasadu kestnud diasporaad. Hutteriidid on rännanud korduvalt läbi Ida- ja Kesk-Euroopa. Kaheksateistkümendaks sajandiks olid hutteriidid peaaegu välja surnud, aastal 1770 koliti Venemaa Keisririiki ning sajand hiljem Põhja-Ameerikasse. Järgmise 140 aasta jooksul kasvas hutteriitide arv mõnelt sajalt praeguse mitmekümne tuhandeni. Tänapäeval elavad pea kõik hutteriidid Lääne-Kanadas ja Ameerika Ühendriikide Suurel tasandikul.

Vaata ka
 Anabaptistide muuseum (Austria)
 Bruderhof
 Patsifism
 Rahukirikud
 Peter Riedemann
 Tasandikurahvad
 Lihtne elustiil
 Amish & Mennonite Heritage Center

Viited

Välislingid
 hutterites.org, Hutteri vendade veebileht
 Hutterian Brethren (Hutterische Brüder) at Global Anabaptist Mennonite Encyclopedia Online
 A directory of Hutterite colonies
 Hutterite Brethren at Association of Religious Data Archives

Rahvad
Reformatsioon
Diasporaad
Heino Villemson

Heino Villemson (16. aprill 1936 Tartu – 9. jaanuar 1989 Tartu) oli eesti korvpallur.

Heino Villemson õppis Tartu 6. Keskkoolis. Ta oli 184 cm pikk. Tema esimesed treenerid olid Viktor Laats, Georg Rekker ja Harri Russak. Hiljem treenis ta Ilmar Kullami ja Ernst Ehaveeru juhendamisel.

Heino Villemson kuulus Eesti NSV noortekoondisse ning 1953. aastal tuli ta NSV Liidu noortemeistriks. Ta mängis 1951–1966 mitmes Tartu korvpallimeeskonnas ning tuli 1956., 1958. ja 1959. aastal Eesti NSV meistriks. Lisaks võitis ta kolm hõbe- ja kolm pronksmedalit ning tuli korra Eesti karikavõitjaks. NSV Liidu meistrivõistlustel osales ta Kalevi esindusmeeskonna koosseisus. NSV Liidu rahvaste spartakiaadil 1963. aastal ja NSV Liidu meistrivõistlustel 1964. ja 1965. aastal sai ta 6. koha. Villemson kuulus aastaid Eesti NSV koondisse. 

Meistersportlase nimetuse sai ta 1958. aastal, aumeistersportlaseks sai 1963. aastal.

Hiljem töötas Heino Villemson Tartu Ehitusmaterjalide Tehases ning tegutses ka treenerina.

Viited

Välislingid 
 Heino Villemson, portree Eesti Spordi- ja Olümpiamuuseum
 Heino Villemson – Basket.ee

Eesti korvpallurid
Sündinud 1936
Lavant (jõgi)

Lavant (sloveeni: Labotnica) on jõgi Austria Kärnteni liidumaal, Drava vasakpoolne lisajõgi. Selle järgi on nime saanud nii Lavanttali org kui ka Lavanttali Alpid.

Jõgi saab alguse väikesest Lavanti järvest (Lavantsee) Zirbitzkogeli mäe lõunanõlval Steiermargi liidumaal, kõrgusel 2053 m. Sealt voolab see kagusuunas ja jõuab 11,2 km järel Kärnteni piirile. Jõgi voolab alla Lavanttali, möödudes Bad Sankt Leonhardist, Wolfsbergist ja Sankt Andräst, kuni see jõuab 340 m kõrgusel Dravani, veidi enne, kui see ületab Sloveenia piiri.

Vee kvaliteeti on mõjutanud ulatuslikud jõgede regulatsioonid 1930. ja 1980. aastate vahel. Enamik Lavanti osi kuulub forellitsooni, madalamaid lõike iseloomustavad aga barbelid.

Nimi Lavant pärineb keltide-eelsest ajast, tähendusega "särav jõgi" indoeuroopa keeles.
Lavanti viadukt

Lavanti viadukt (saksa: Talübergang Lavant) on kiirteesild üle Lavanti jõe A2 kiirteel Austria Kärnteni liidumaal. Pikkusega 1097 m ja kõrgusega 165 m on see ühtlasi kõrguselt teine sild Austria.

Esimene (vasakpoolne) sild avati 26. juulil 1986. Kulude kokkuhoiu põhjustel jäi teine (parempoolne) sild ehitamata ja lõik Bad Sankt Leonhard im Lavanttalist Wolfsbergi avati vaid vasakul poolel. Parempoolse silla ehitamine algas 2004. aastal ja lõpetati 2007. aastal.
Sarvkannike

Sarvkannike (Viola cornuta) on katteseemnetaim, mis kuulub kannikeseliste (Violaceae) sugukonda. Taim on Pürenee mäestiku pärismaine liik, laialdaselt levinud Hispaanias ja Prantsusmaal. Nimetus tuleneb nektarikannust, mis on pika õhukese toruja kujuga ja ülespoole suunatud.

Kirjeldus 
Õitseaeg on aprillist juunini. Taime kõrgus on 8–20 cm. Sarvkannikese lehed on ovaalsed ümarate sakkidega ning õied on mitmevärvilised, tavaliselt sinist, lillat, kollast, punast või valget tooni.

Taim on hermafrodiit ning teda tolmeldavad putukad. Kannikest saab eristada võõrasemadest kroonlehtede poolest – võõrasemal on neli kroonlehte ülespoole ja üks allapoole, sarvkannikesel on kaks kroonlehte ülespoole ja kolm allapoole.

Kasvutingimused 
Sarvkannike vajab neutraalset või happelist mulda (pH < 6–8). Sobiv mullalõimis on savi, liivsavi või või saviliiv. Sarvkannike eelistab päikeselist või poolvarjulist kasvukohta ning ei talu kuumust – puhkeb õide pigem jahedas temperatuuris. Kuumade suveilmadega kui õitsemine väheneb, on kasulik taim tagasi lõigata, et sügisel võimalikku õitsemist soodustada. Sarvkannikestele meeldib tummine asjalik aiamuld, mis ülemäära läbi ei kuiva. Kuival ajal tuleb kasta. Sõnnikut nad ei talu. Istutustihedus on 25–35 tk/m2.

Kahjurid 
Probleeme võivad tekitavad teod ja nälkjad. Sarvkannikeste lehed on tundlikud seenhaiguste suhtes.

Kasutus 
Mitmeaastaseid sorte kasutatakse aedades, üheaastaseid taimi kasutatakse ilutaimedena akna- või rõdukastides ning allapanuks.  Sarvkannikeste noored lehed ja õienupud on söödavad nii kuumtöödelduna kui ka toorelt. Lehti kasutatakse ka tee valmistamiseks.

Viited
Université Paris-Saclay

Paris-Saclay Ülikool on avalik-õiguslik uurimisülikooli peakorter asub Pariisis, Prantsusmaal.

Ajalugu 
Paris-Saclay saavutas matemaatika eri maine. Alates 2021. aastast on ülikooli ja sellega seotud uurimisinstituutidega seotud 12 ülikooli medalit.

Pariisi-Saclay Ülikool maailmas oli maailmas maailmas maailma Ülikooli akadeemilise esimehe edetabelis 2020. aastal. Juhtumi ulatuses võttis ta matemaatika ja 9. koha jaoks maailmas 1. koht maailmas. Füüsika füüsika (1 Euroopas), samuti 25 parimat kohti meditsiini ja põllumajanduse jaoks.

Viited

Välislingid

 Koduleht

Prantsusmaa ülikoolid
Essonne'i departemang
Krõstsina Tsimanovskaja

Krõstsina Tsimanovskaja (sündinud 19. novembril 1996 Klimavičys) on valgevene kergejõustiklane, sprinter.

2017. aastal võitis ta Euroopa kuni 23-aastaste meistrivõistlustel Bydgoszczis 100 meetri jooksus 11,54-ga hõbemedali. 2019. aasta suveuniversiaadil Napolis võitis ta 200 meetri jooksus esikoha tulemusega 23,00.

Tsimanovskaja kvalifitseerus osalema 2021. aastal toimunud 2020. aasta suveolümpiamängudel 100 ja 200 m jooksus, osales 100 m eeljooksus, keeldus osalemast 4 × 400 m teatejooksus, toimetati Valgevene olümpiadelegatsiooni liikmete poolt sportlase tahte vastaselt 1. augustil 2021 Haneda lennujaama, keeldus naasmast Valgevenesse, sportlase varjupaigataotluse rahuldas Poola, kuhu sportlane jõudis lennureisiga Austriast 4. augusti õhtul.

Viited

Välislingid
 Krõstsina Tsimanovskaja Rahvusvahelise Kergejõustikuliidu kodulehel
 Poola andis kodumaale naasmisest keeldunud valgevenelannale humanitaarviisa, ERR, 2. august 2021

Valgevene kergejõustiklased
Sündinud 1996
Denõss Monastõrskõi

Denõss Monastõrskõi (ukraina keeles Денис Анатолійович Монастирський; sündinud 12. juunil 1980 Hmelnõtskõis) on Ukraina jurist ja poliitik. Alates 16. juulist 2021 on ta Ukraina siseminister.

Elulugu 
Oli aastatel 2019–2021 Ukraina Ülemraada saadik.

Ukraina juristid
Ukraina poliitikud
Siseministrid
Sündinud 1980
Saint-Jacques'i torn

Saint-Jacques'i torn (prantsuse keeles Tour Saint-Jacques) on Prantsusmaa pealinna Pariisi monument. See asub IV ringkonnas tänavate Rue de Rivoli ja Rue Nicolas Flameli ristumiskohas. 52 meetri kõrgune flamboyant-stiilis torn on kõik, mis jäi alles endisest 16. sajandi Saint-Jacques-de-la-Boucherie kirikust, mis lammutati 1797. aastal Prantsuse revolutsiooni ajal.

Välislingid
 

Pariisi ehitised
Eesti Noorte Malev

Eesti Noorte Malev oli 1956. aastal Tartus tegutsenud salajane koolinoorte vastupanuorganisatsioon, mille asutasid 1956. aasta 12. märtsil Toomemäel Tartu 3. Keskkooli poisid.. Ööl vastu 4. novembrit 1956 levitasid nad Tartus sadu lendlehti, millega toetati Ungari ülestõusu ja nõuti Eestile vabadust. Kümnetel lendlehtedel oli nurgas käsitsi joonistatud sinimustvalge lipuke või kilp.

Osalejad arreteeriti 1956. aasta 25. detsembril. Eesti NSV Ülemkohus mõistis 13. märtsil 1957 8 poissi süüdi Vene NFSV KrK § 58-10 ja § 58-11 alusel. Jaan Isotammele mõisteti 7 aastat, Enn Tartole 5 aastat vangistust. Teised süüdimõistetud olid Voldemar Kohv, Jüri Rebane, Lembit Soosaar, Jüri Lõhmus, Tõnis Raudsepp ja Enn Kaupo Laanearu.

Vaata ka 

 Koolinoorte vastupanuorganisatsioonid

Viited 

20. sajand Eestis
Nõukogude okupatsioon Eestis (1944–1991)
Eesti vastupanuliikumine
Koralpe

Koralpe (sloveeni: Golica või Gola planina), mida nimetatakse ka Koralmiks, on mäestik Lõuna-Austrias, mis eraldab Kärnteni liidumaa idaosa Steiermargi liidumaa lõunaosast. Mäestiku lõunaosad ulatuvad Sloveeniasse. Põhjast lõunasse kulgedes kuiveneb see Lavanti jõkke läänes ja Sulmi jõkke idas. Selle kõrgeim tipp (2140 m) on Große Speikkogel, populaarne matkasihtkoht ja ka sõjaväelise radari õhuruumi jälgimise sõlm. Lõunas, Sloveenia territooriumil, külgneb see Poßrucki mäestikuga.

Koralpe koosneb enamasti moondekivimitest, millest mõned osad pakuvad geoloogidele ja poolvääriskivide kogujatele märkimisväärset huvi. Weinebenes ja selle ümbruses (samuti populaarne puhke- ja matkapiirkond) leidub pegmatiite, mis sisaldavad märkimisväärses koguses spodumeeni, muutes selle piirkonna Euroopa suurimaks teadaolevaks liitiumimaardlaks. Kvarts ja päevakivi koos tihedate metsadega andsid varasematel aegadel aluse klaasi- ja portselanitööstusele.

Praegu ehitatav Koralmi raudtee ühendab 2022. aastaks Koralmi tunneli kaudu läbi Koralpe liidumaapealinnad Klagenfurdi ja Grazi.
Jevgen Martšuk

Jevgen Martšuk (ukraina keeles Євген Кирилович Марчук; 28. jaanuar 1941 – 5. august 2021 Kiiev) oli NSV Liidu julgeolekutöötaja (KGB kindral), Ukraina poliitik ja riigiametnik.

Elulugu  

Martšuk oli aastatel 1991–1994 esimene Ukraina julgeolekuteenistuse juht. 
Ta oli ka Ukraina kaitseminister (2003–2004) ja peaminister (1995–1996). 

Martšuk lõpetas 1963. aastal Kirovogradi Riikliku Pedagoogilise Instituudi. Juba üliõpilasena värvati ta KGB-sse ja pärast instituudi lõpetamist sai temast KGB Kirovogradi oblastivalitsuse operatiivtöötaja. Hiljem on ta olnud Ukraina NSV KGB 5. osakonna ülem ja Poltaava oblastivalitsuse ülem (1988–1990). 
1990. aastal määrati Martšuk Ukraina NSV KGB ülema 1. asetäitjaks. 

5. juunist kuni 6. novembrini 1991 oli ta Ukraina NSV kaitse, julgeoleku ja eriolukordade minister. 
6. novembril 1991 määrati Martšuk UNSV KGB õigusjärglase Ukraina Julgeolekuteenistuse esimeseks ülemaks. 

1. juulil 1994 määras äsja presidendiks valitud Leonid Kutšma Jevgeni Martšuki uue valitsuse asepeaministriks ja 31. oktoobril 1994 esimeseks asepeaministriks. 6. märtsil 1995 määrati ta peaministri kohusetäitjaks ja 8. juunil sai temast Ukraina peaminister.

Tunnustus 
 2021 Vabaduse orden (Ukraina) (postuumselt)
 2001 Vürst Jaroslav Targa ordeni 5. järk
 Tööpunalipu orden (NSV Liit)

Auastmed 
1991 – kindralleitnant
1992 – kindralpolkovnik 
1994 – armeekindral

Viited 

Ukraina peaministrid
Sündinud 1941
Surnud 2021
BTR-3

BTR-3 (ukraina keeles БТР-3) on Ukrainas valmistatud soomustransportöör.

Versioonid 
BTR-3E

Galerii

Vaata ka 
BTR-4

Viited 

Soomustransportöörid
Ukraina relvad
Ukraina sõjandus
August 2021

August 2021, kroonika.

2021. aasta august algas pühapäeval ja lõppes 31 ööpäeva pärast teisipäeval.

1. august
Valgevene sprinter Krõstsina Tsimanovskaja keeldus 2021. aasta suveolümpiamängudelt Tōkyōs Valgevenesse naasmast ja palus Jaapani politseilt kaitset.
...

2. august
...

3. august
Ebrahim Raisi astus ametisse Iraani presidendina.
...

8. august
Tōkyōs lõppesid 2021. aasta suveolümpiamängud.

26. august
Kabuli lennujaama enesetapurünnakus hukkus vähemalt 182 inimest, sealhulgas 13 Ameerika Ühendriikide sõjaväelast.

30. august
Kell 13 algas Eestis presidendivalimiste esimene hääletusvoor Riigikogus. AInus kandidaat, Alar Karis, sai 63 poolthäält. Valituks osutumiseks oli vaja 68 häält.

31. august
Riigikogu valis teises hääletusvoorus 72 poolthäälega Eesti järgmiseks presidendiks Alar Karise.
Afganistani pealinna Kabuli lennujaamast lahkus viimane evakuatsioonilennuk Ameerika Ühendriikide sõduritega.

Viited

 8
Wladimir Segercrantz

Wladimir Segercrantz (ka Vladimir Segerkrantz, sündinud 10. märtsil 1936 Tallinnas)  on eesti tehnikateadlane ja emeriitdotsent.

Haridus 
Lõpetanud Tallinna 22. Keskkooli (J. Westholmi Gümnaasium) 1954, TPI autoteede eriala 1959 ; aspirantuur TPIs 1964–1967.

Täiendusõpe 
Helsingi Tehnikaülikool 1971–1972, 1976; Saksa Föderaalne Teede Teadusuuringute Instituut (BAST) 1990; Euroopa Regionaalteaduste Assotsiatsiooni (Rootsi/Norra) suvekool 1997.

Teaduskraad ja kutse 
Tehnikateaduste kandidaat (Moskva Auto- ja Teedeinstituut) 1968; dotsent 1973; tehnikateaduste doktor 1984 (Moskva Auto- ja Teedeinstituut, kinnitus 1985); professor 1985.

Teenistus 
Eesti NSV Autotranspordi ja Maanteede Ministeeriumi allasutuste insener, vaneminsener, grupijuht ning projekti peainsener 1959–1965; Soome Riikliku Teaduslik-tehnilise Uurimiskeskuse (VTT Technical Research Centre of Finland) teadur, juhtivteadur 1990–2003; Helsingi Tehnikaülikooli dotsent 1992–2003; Anseri-Consultants LTD (Helsingis) partner 2003 –…;

TTÜs 1967–1991, 1995–1999: tootmise ökonoomika ja organiseerimise kateedri assistent 1967; ehituse ökonoomika ja organiseerimise kateedri vanemõpetaja 1968–1970, dotsent 1970–1972; autoteede kateedri dotsent 1972–1985 ja kateedrijuhataja 1972–1981, 1986–1991, professor 1985–1991; rektori nõunik 1995–1999; emeriitdotsent 2018;

Teadustöö põhisuunad 
Transpordi infrastruktuur Euroopas, liiklusohutus, logistika ja raudteeveondus. Avaldanud töid eesti, vene, inglise ja soome keeles.

Teadusorganisatoorne ja -administratiivne tegevus 
Lõi TTÜs autoteede ja liikluskorralduse laboratooriumi 1981, oli selle teaduslik juhendaja; Eesti NSV Ministrite Nõukogu liikluskomisjoni liige; NSV Liidu Kõrg- ja Keskerihariduse Ministeeriumi autotranspordi ja teedealase metoodikanõukogu liige; NSV Liidu TA Teaduslik-tehnilise Informatsiooni Instituudi referent soomekeelse kirjanduse alal 1978–81; Moskva Riikliku Autode ja Teede Instituudi doktorinõukogu liige ning oponent väitekirjade kaitsmisel Venemaal ja Ukrainas. Osalenud Euroopa Liidu Teaduse ja Tehnika 4., 5. ja 6. raamprogrammi transpordivõrkude, raudteetranspordi ja logistika uurimis- ning uuendusprojektides Soome-poolse partnerina, tööpaketi juhina ja koordinaatorina; TACISe (tehnilise abi) programmis SRÜ maadele ja PHARE tehnika siirdeprojektides Venemaal, Moldovas, Lätis ja Leedus. Olnud tegev Eesti Inseneride Liidu taasloomisel; Soome Teedeühingu, Soome Logistika Seltsi ja Põhjamaade Raudtee Ühingu (Nordiska Järbväg Sällskap) liige. Kuulunud Vilniuse Gediminase Tehnikaülikooli ja Leedu TA ajakirja Transport toimetuskolleegiumisse; Tallinna Teadlaste Maja liige.

Tunnustused 

 Venemaa Transpordiakadeemia välisliige 1992

Harrastused ja huvialad 
Automatkad, digitaalne videofilm, tervisesport, mäesuusatamine. Lions’ Club Vantaakoski liige, olnud selle president.

Viited

Kirjandus 
EE 1995, 8; EE 2000, 14; Tallinna Polütehniline Instituut 1936–1986. Tln, 1986, lk 506.

Eesti tehnikateadlased
Tallinna Tehnikaülikooli professorid
Tallinna Tehnikaülikooli vilistlased
Sündinud 1936
Riovonys

Riovonys (poola keeles Rowiańce) on Vilniuse linnaosa, mis asub linna edelaosas Vilkpėdė valla territooriumil. Riovonys piirneb läänes Žemieji Paneriaiga, loodes Vilkpėdėga, kirdes aga Burbiškėsega.

Linnaosa asub Vilniuse ja Kaunase vahelise raudtee ääres. Tegemist on elamupiirkonnaga.

Riovonys jääb osaliselt Paneriai erosiooniküngaste maastikukaitsealale.

Praeguse linnaosa kohal asus varem samanimeline küla. Seda mainiti esmakordselt aastal 1744 kihelkondade loendis kui püha  Stefanose kihelkonda jäävat küla (Rowiancy). Aastal 1784 kuulus see koos teiste Paneriai ümbruskonna aladega Vilniuse katedraali kapiitlile. Aastal 1905 oli seal 90 elanikku. Aastal 1931 oli Riovonysis 82 elanikku.

Viited 

 

Vilnius
Vingis

Vingis (poola keeles Zakret) on Vilniuse linnaosa, mis asub linna edelaosas Vilkpėdė valla territooriumil. Vingis piirneb lõunas Vilkpėdėga, idas Lukiškėsega, kirdes aga üle Nerise jõe asuva Žvėrynasega (linnaosi ühendab sild) ja läänes Nerise jõe teisel kaldal asuva Miškiniaiga.

Linnaosas asub Vingise park, kus asub vabaõhulava.

Sealsed alad kuulusid XVI sajandil Radzivillidele, seal asus ka puidust mõisakompleks. Piirkond kandis nime Radvilų Lukiškės või Didžioji Lukiškės. Reformatsiooni järel rajati sinna kalvinistide kabel. Kui Stanisław Pius Radziwiłł katoliiklusse pöördus, annetas ta sealse mõisa jesuiitidele, piirkond hakkas aga kandma nime Jezuitų Lukiškės. Sealses kloostrikompleksi peahoone rajati jesuiitide apteegis turustatud likööri ja tubaka müügist saadud tuludest. Hoone projekteeris Johan Christoph Glaubitz.

Aastal 1773 omandas kompleksi Vilniuse piiskop Ignacy Jakub Massalski, kes rajas sinna kihelkonnakoolide tarbeks õpetajate seminari. Sealse pargi idaosas oli väike loomade tarandik. Piiskopi surma järel oli sealne kompleks Potockite valduses, seejärel omandas selle Platon Zubov. Edasi kuulus kompleks Vilno kubermangu kubernerile Levin August von Bennigsenile. Sajandivahetuse paiku hakati piirkonda kutsuma Vingiseks või Zakretaseks.

Aastal 1812 peatus sealses kompleksis Aleksander I oma kindralstaabiga, hiljem ostis ta 12 000 tukati eest nii sealse hoonetekompleksi kui ka kogu Vingise ala. Veel samal aastal vallutasid ala prantsuse väed, kes rajasid sinna oma sõjaväehaigla. See süttis aga põlema ja sõja järel seda enam ei taastatud. Piirkonna omandasid inseneriväed, kes kasutasid sealset ala treeningväljakuna ja suurtükipolügoonina. Nemunase kaldale rajati aga aastal 1857 kuberner Vladimir Nazimovi eestvedamisel kuursaal, kuhu viis tänapäeval looduskaitse all olev pärnaallee ja mille ümbrusse rajati väike park.

Aastal 1905 kandis piirkond nime Zakretase mõis ja seal oli 1670 elanikku.. Aastal 1920 ostis Stefan Batory Ülikool sealse ala oma botaanikaaia tarbeks, mis asus seal aastani 1975. Aastal 1930 rajati Vingisesse laskemoonalaod, mille juurde rajati kitsarööpmeline raudtee. Raudtee likvideeriti aastal 1986. Aastal 1931 oli Vingises 35 elanikku.

Vingise pargi idaosas asub endine jesuiitide kalmistu, kuhu maeti aastal 1710 katkuepideemia ohvrid. Aastal 1790 maeti Vingisesse kuberner Nikolai Repnini abikaasa, tema haua juurde rajati aga kabel. Vingisesse maeti ka I ja II maailmasõjas langenud saksa sõjaväelasi.

Muinsuskaitse all on Vingise park, I ja II maailmasõja aegne Saksa sõjaväekalmistu ja jesuiitide kloostri hoonetekompleks (kontorihoone, tall, kelder, kaks kasuhoonet, piirdemüür ning eluhoone).

Viited 

 

Vilnius
Shinya Yamanaka

Shinya Yamanaka (jaapani keeles 山中 伸弥 Yamanaka Shin'ya; sündinud 4. septembril 1962 Higashiōsakas) on jaapani bioloog.

Koos John Gurdoniga sai ta 2012. aasta Nobeli meditsiiniauhinna tüvirakkudega seotud avastuste eest.

Välislingid

Jaapani bioloogid
Nobeli füsioloogia- või meditsiiniauhinna laureaadid
Sündinud 1962
Jočionys (Vilnius)

Jočionys (poola keeles Joczuny või Jaczany) on Vilniuse linnaosa, mis asub linna edelaosas Paneriai valla territooriumil. Jankiškės piirneb kagus Jankiškėsega, edelas Gariūnaiga, idas üle Nerise jõe asuva Lazdynėliaiga, kirdes aga Lazdynaiga, millega Jočionyst ühendab sild.

Linnaossa  jääb veepuhastusjaam, seal asub ka soojuselektrijaam Vilnius-3.

Praeguse linnaosa kohal asus varem samanimeline küla. Tõenäoliselt tuleneb nimi isikunimest. 

Jočionyst mainiti esmakordselt aastal 1744. Toona oli seal karjamõisaga küla, jõe kaldal asusid ka mõned üksikmajapidamised. Aastal 1905 oli külas 134 elanikku. Praeguse linnaosa lõunaosas asus teine küla, mis kandis nime Neskučnaja ja kus oli 66 elanikku. Aastal 1931 oli Jočionysis 263 elanikku. Teise maailmasõja ajal hävis saksa vägede suurtükitules 28 maja. Aastal 1959 oli seal 339 elanikku.

Viited 

 

Vilnius
Valve Lüütsepp-Kaasik

Valve Lüütsepp-Kaasik (kuni aastani 1965 Valve Lüütsepp, 7. mai 1937 Saru vald Võrumaa) on endine eesti korvpallur. Ta on korvpallur Vaike Lüütsepa õde.

Valve Lüütsepp lõpetas Tartu 2. Keskkooli 1955. aastal ning Tartu Ülikooli arstiteaduskonna farmatseudina 1961. aastal. Ta on 182 cm pikk. Algul harrastas ujumist, seejärel alustas korvpallitreeninguid Edgar Naaritsa juures. 

Ta kuulus Eesti NSV noortekoondisse ning võitis NSV Liidu noortemeistrivõistlustel 1954. aastal pronksmedali ning 1955. aastal hõbedamedali. 1956. aastal arvati ta Nõukogude Liidu noortekoondisse. Aastatel 1961-1964 kuulus Lüütsepp Nõukogude Liidu täiskasvanute koondisse, mille koosseisus võitis kuldmedali 1962. aastal Euroopa meistrivõistlustel ja 1964. aastal maailmameistrivõistlustel. 1961. aastal oli Europa karikavõistluste poolfinalist.

Valve Lüütsepp-Kaasik mängis 1956-1970 Eesti NSV koondises ja Tartu Ülikooli korvpallinaiskonnas. NSV Liidu meistrivõistlustel võitis 1957-1960 hõbemedali ning sai 1961. aastal 4.koha.  NSV Liidu rahvaste spartakiaadil 1959. aastal saavutas ta hõbemedali ning 1967. aastal 4.koha. Nõukogude Liidu ametiühingute meistrivõistlustel 1958. aastal võitis kuldmadali. Meistersportlase nimetuse sai ta 1957. aastal, aumeistersportlaseks sai 1963. aastal.

Eesti meistrivõistlustel on ta tulnud 13 korda Eesti meistriks (1953-1970), lisaks 10 korral Eesti karikavõitjaks. 1963. aastast on ta Kalevi auliige. 2020. aastal valiti Valve Lüütsepp-Kaasik Eesti korvpalli kuulsuste halli.

Hiljem töötas Valve Lüütsepp-Kaasik Lõuna Kõrgepingevõrkudeses spordimetoodikuna. Ta on olnud tegev Tartu Kalevi naiskomisjonis ning Tartu Linna Rahvasaadikute Nõukogu kultuuri- ja spordikomisjonis. Praegu elab Lüütsepp-Kaasik Paidra külas Võrumaal isale kuulunud veskitalus.

Viited

Kirjandus
 Peatänavale. Olev Türn. Kirjastaja: Eesti Raamat. Tallinn 1968
 Eesti korvpall. Portreed. Vello Lään, Märt Ibrus. Kirjastaja: Eesti Korvpalliliit. Tallinn 2006.
 Üheksa kaptenit, ehk, Maailma tipule lähedal. Vello Lään. Kirjastaja: Elmatar. Tartu 2011,

Välislingid 
 Korvpallur Valve Lüütsepp (Kaasik) Eesti Spordi- ja Olümpiamuuseum
 Valve Lüütsepp-Kaasik – Basket.ee
 Valve Lüütsepp sõidab Prantsusmaale. Spordileht, 17 september 1962
 Intervjuu maailmameistriga 1964. ERR arhiiv.
 Valve Lüütsepp-Kaasik. Postimees, 31.05.2010. 
 Kuulsuste hall. Korvpall 100

Eesti korvpallurid
Sündinud 1937
Kalevi auliikmed
Florentino Pérez

Florentino Pérez Rodríguez (sündinud 8. märtsil 1947) on Hispaania ärimees, tsiviilinsener, endine poliitik ning praegune Madridi Reali president ja tsiviilehitusettevõtte ACS Group esimees ning tegevdirektor. Ta oli ka Euroopa superliiga esimene ja ainus president, aprillis 2021 oli superliiga sunnitud UEFA survel enda tegevuse juba eos lõpetama.

Välislingid
Profiil saidil Realmadrid.com

Hispaania poliitikud
Real Madrid CF
Sündinud 1947
Maloja kuru

Maloja kuru (itaalia: Passo del Maloja, saksa: Malojapass) (1815 m) on kõrge mäekuru Šveitsi Alpides Graubündeni kantonis, mis ühendab Engadini Val Bregagliaga veel Šveitsis ja Chiavennaga Itaalias. See tähistab veelahet Doonau ja Po jõgikondade vahel. Lägh da Bitabergh on kuru lähedal.

Maantee Chiavennast Silvaplanasse koos kauguste ja kõrgustega:

 0 km Chiavenna 333 m
 10 km Castasegna (Itaalia-Šveitsi piir) 696 m
 13 km Promontogno 802 m
 16 km Stampa 994 m
 18 km Borgonovo 1029 m
 19 km Vicosoprano 1065 m
 27 km Casaccia 1458 m
 32 km Maloja kuru 1815 m
 33 km Maloja 1809 m
 40 km Sils im Engadin/Segl 1798 m
 44 km Silvaplana 1802 m

Maloja kuru on talvel avatud. Pärast tugevat lumesadu võib tee olla paariks tunniks või terveks päevaks suletud. Isegi kui see on avatud, võib tee olla lumega kaetud, mistõttu on lume-/talverehvid või ketid hädavajalikud.
Piz Palü

Piz Palü on mägi Alpide Bernina mäestikus, paiknedes Šveitsi ja Itaalia vahel. See on suur liustikega kaetud massiiv kolme peamise tipuga läänest itta kulgeval seljandikul. Peamine (ja keskne) tipp on 3900 m kõrge ja asub Šveitsi Graubündeni kantonis, kuigi piir Itaalia Lombardia piirkonnaga kulgeb sellest u. 100 m läänes peaaegu samal kõrgusel (3898 m). Läänetipp (3823 m; riikidevahelisel piiril) on nimega Piz Spinas ja on ainus, mis pole jääga kaetud. Idatipp (3882 m; Šveitsis) on nimega Piz Palü Orientale. Nimi Palü tuleb ladinakeelsest sõnast palus, mis tähendab sood, ja öeldavasti sai mägi nime Alpe Palü järgi, mis on kõrge alpikarjamaa u. 4 km sellest idas.

Ronimisajalugu 

Juba 12. augustil 1835 ronisid idatippu Oswald Heer ning Peter ja M. Flury koos giidide Johann Madutzi ja Gian Marchet Colaniga ('Bernina mägikitsekuningas'), kellele jäi mulje, et see on mäe kõrgeim tipp. See on endiselt tavaline marsruut Šveitsist, sealt pääseb kerget rada pidi kesktipule. Teise tõusu idatippu tegid 24. juulil 1864 Edward N. Buxton, W.F. Digby, William Edward Hall, J. Johnston ja Montagu Woodmass koos Pontresina giidide Peter Jenny, Alexander Flury ja J. B. Waltheriga. See rühm ei teadnud peaaegu 30 aastat varem toimunud mäkketõusust ja uskus ka jõudmist kõrgeimasse tippu (neil ei olnud tipust ettekujutust). Itaalia (lõuna) poolelt lähenedes ronisid Douglas Freshfield, J. D. Walker ja R. M. Beachcroft koos giid François Devouassoudiga neli nädalat hiljem (17. augustil 1864) kesk- ja idatippude vahelisele kurule, kuid valisid taas idatippu ronimise.

Pole kindel, millal jõuti esmakordselt kesksesse ja kõrgeimasse tippu (mida mõnikord eristatakse nimega Muot da Palü). Robin Collomb usub, et sellega sai hakkama 1866. aastal Kenelm Edward Digby koos eelnevalt mainitud giidi Peter Jenny ja portjeega. Kindlasti tõusid sinna 28. juunil 1868 Adolphus Warburton Moore, Horace Walker ja Jakob Anderegg. Vaid neli nädalat hiljem 22. juulil 1868 tegid tõusu kõigile kolmele tipule Albert Wachler, Wallner ja George koos giidide Hans ja Christian Grassiga.

Mägi on saavutanud mõningase silmapaistvuse filmist Die weiße Hölle vom Piz Palü (1929), kaasrežissöörideks mägifilmide pioneer Arnold Fanck ja Georg Wilhelm Pabst ning peaosas noor Leni Riefenstahl.

Panoraam 

Šveitsi mäed
Itaalia mäed
Gazmend Oketa

Gazmend Oketa (sündinud 14. detsembril 1968 Durrësis) on Albaania poliitik. Märtsist 2008 kuni septembrini 2009 oli ta Albaania kaitseminister.

Novembris 2008 viibis ta NATO-Ukraina kohtumise raames Tallinnas.

30. mail 2012 lõi ta koos mõnede teiste endiste Albaania Demokraatliku Partei liigetega uue erakonna nimega Uus Demokraatlik Vaim.

O
O