joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Göran Boije

Göran Nilsson Boije (Göran Boye, Georg Boije, Yrjö Boije u. 1540 – 7. detsember 1617) oli soome päritolu Rootsi väepealik. 

Ta määrati 1564. aastal ametnikuks Tallinna linnusesse ning ülendati 1576. aastal Soomes paiknevate vägede feldmarssaliks. Osales Liivi sõjas, kus 21. oktoobril 1578 võitis Poola vojevood Andrzej Sapiehaga Võnnu lahingus venelaste väge ja 1581 vallutas Paide linnuse. Oli 1578–1579, 1582–1583 ja 1592–1600 Eestimaa asehalduri ametis. Ta oli ka Lõuna-Soome laaman aastatel 1583–1599 ja 1602–1617.

1595. aastal oli ta Eestimaa ja Tallinna asehaldurina ka üks Täyssinä rahu sõlmimise saadikutest. 1602. aastal ülendati ta riiginõunikuks.

Talle kuulusid Gennäsi ja Kulla mõis.

Perekond
Göran Boije pärines 15. sajandil Rootsi asunud Böömimaa suguvõsast. Tema vanemad olid Uusimaa Pohja vallast (rootsi Pojo) Gennäsi külast pärit Soome asehaldur Nils Boije ja Brita Kristersdotter Horn (surn.1580). Tema ema oli Raseborgi ja Turu linnusefoogt Krister Klasson Horni (surn. 1520) ja Ingeborg Siggesdotter Sparre af Rossviki tütar ning Åminne ehk Joensuu mõisa vabahärra (1561) admiral Klas Kristersson Horni (1518–1566) õde.

Göran Boije oli abielus Högsjögårdi mõisast pärit Anna Göransdotteriga. Hiljem abiellus ta Magdalena Skadhega.

Tal oli kaks poega:
Karl Boije (surn.1614), Gennäsi härra, oli abielus Anna von Tiesenhauseniga;
Claes Boije (surn.1618), Gennäsi ja Kulla härra, aadlilipkonna leitnant, Nöteborgi asehaldur (29. juuli 1613), oli abielus Anna Flemingiga, kes oli Louhisaari (rootsi Villnäs) härra, asehaldur Lars Hermansson Flemingi (surnud 1602) ja Anna Horn af Kanckase tütar, väejuht Henrik Klasson Horni tütretütar.

1629. aastal immatrikuleeriti tema pojad Carl ja Claes nr 16 all Rootsi rüütelkonda.

Tema sugulastest Johan Gustav Boije poeg, Gennäsi vabahärra Karl Gustaf Boije oli Kehtna ja Henrik Georg Boije af Gennäs Järvamaal Varangu mõisnik.

1747. aastal immatrikuleeriti üks tema suguvõsaharu ka Liivimaa rüütelkonda nr 59 Boye nime all.

Viited

Rootsi Eestimaa kubernerid
Rootsi feldmarssalid
Surnud 1617
Bengt Skytte

Vabahärra Bengt Skytte af Duderhof (30. september 1614 Stockholm – 23. juuli 1683 Stockholm) oli Rootsi riigitegelane ja diplomaat, Duderhofi vabahärra, Grönsjö ja Marby härra. Tema isa oli Liivimaa kindralkuberner ja Tartu Ülikooli rajaja Johan Skytte, vend Tartu Ülikooli esimene rektor Jakob Skytte.

1633 Kuninganna Kristiina kammerhärra
1637 Assessor
1640 Kammernõunik
1646–1649 Uppsala lääni asehaldur ja 1647–1649 Stockholmi lääni asehaldur
1647. aasta Rootsi riigipäeva maamarssal
1648 riiginõunik ja 3. oktoobrist Tartu ülikooli kantsler
30. juuni 1655 – 1656 Liivimaa sõjavägede saadik, Eestimaa kuberner ja Tallinna asehaldur
1663 Wismari tribunali (Höga tribunalet i Wismar) president ja saadik Saksamaal.

Perekond
Ta abiellus esmalt 8. detsembril 1636 Christina Sparrega (1619–1659), kes oli Östergötlandi lääni asehalduri, Häringe mõisniku Carl Eriksson Sparre (1595–1632) ja Margaretha Axelsdotter Natt och Dagi (1597–1623) tütar. Teist korda abiellus ta 1670-ndatel Eva Mörneriga. Esimesest abielust sündisid:
 Carolus Skytte af Duderhof (1639–1640) maetud Arnö kirikusse.
 Maria Skytte af Duderhof (surnud 1703), 1667. aastast riigitallimeistri ja Ingeri kindralkuberneri krahv Gustaf Adam Banéri (1624–1681) abikaasa.
 Hedvig Skytte af Duderhof, (surnud 1668).

Viited

Välislingid
 Bengt Skytte korraldused Eesti Ajalooarhiivi fondides
 Nordisk familjebok 1890, lk. 1365-1366  (rootsi keeles)
 Svenskt biografiskt handlexikon, 1906, lk. 473-474 (rootsi keeles)

 
Rootsi poliitikud
Tartu Ülikool
Sündinud 1614
Surnud 1683
Serbia vapp

Serbia vapp on Serbia Vabariigi vapp.

17. augustil 2004 otsustas Serbia parlament võtta viisnurgaga vapi asemel taas kasutusele keskaegne vapp, mida viimati kasutati 19. sajandil. Tegemist on endise Obrenovićite dünastia vapiga. 

Samal hääletusel otsustati võtta hümnina taas kasutusele "Bože pravde" ning asetada uue vapi kujutis lipu vasakusse vardapoolsesse nurka.  

Otsus tehti häältega 183:0, kusjuures Sotsialistliku Partei saadikud boikoteerisid hääletust.

Vapi kirjeldus

Vapil on Nemanjićite dünastia kroon kahe peaga valge kotka kohal.
Kotka rinnal oleval punasel vapil on kujutatud risti ja nelja kirillitsa tähte C. Need on esitähed lausest "Samo Sloga Srbina Spasava" (Ainult ühtsus päästab serblasi). Serbia valitsuse kodulehel esitatud kirjelduse kohaselt on tegemist hoopis nelja tulerauaga.

Vapp kuni 2004

Pärast Teist maailmasõda võeti kasutusele Nõukogude liidu ja teiste sotsialistlike riikide vappide eeskujul kujundatud vapp. Traditsioonilise Serbia sümbolina pandi vapile ka nelja C-ga vapp, kuid ilma ristita.

Välislingid
Uue riikliku sümboolika kirjeldus Serbia valitsuse lehel

Serbia sümboolika
Vapid riigiti
Saimaa

Saimaa on järv Soome kaguosas.

Et järv on väga liigestatud kaldajoonega (rannik on paljudes kohtades kaljune) ja saarterohke, siis tajutakse selle osi eraldi järvedena, mistõttu nimetatakse järve ka Saimaa järvistuks. Ühesugune veetase näitab, et tegemist on siiski ühe järvega.   
 
Kogu järve pindala on umbes 4400 km². See on Soome suurim ja Euroopa suuruselt neljas järv. Selle keskmine osa moodustab kitsamas mõttes Saimaa järve, mille pindala on 1147 km². Saimaas on 3507 saart, mille kogupindala on 1850 km².

Saimaa keskmine sügavus on 17 m ja suurim 84 m. Seetõttu on järve maht 36 km³, mis on mõnevõrra väiksem kui Päijänne järvistus. Saimaa keskmine veetase on 75,7 m üle merepinna. Kuigi järve kaldajoon ei ole muutumatu suurus, hinnatakse Saimaa kaldajoone pikkuseks 13 700 km. See on näiteks suurem Kreeka, Suurbritannia, Mehhiko, Itaalia või Brasiilia rannajoone pikkusest.

Nagu teisedki Soome järved, tekkis ka Saimaa pärast jääaega ja kogu Soomet katnud igijää sulamist. Lõunast takistas seal äravoolu Salpausselkä ja põhja pool olid samuti kõrgendikud. Niimoodi kogunes järve vesi ja esialgu oli veetase märksa kõrgem praegusest. Umbes 5 tuhat aastat tagasi moodustus Vuoksi jõgi, mille kaudu osa veest ära voolas ja järve veetase alanes tänapäevaseks.

Saimaa ääres asuvad Imatra, Lappeenranta, Puumala, Savonlinna, Mikkeli, Varkaus, Joensuu ja Kitee.

Äravool

Saimaa järvest voolab välja Vuoksi jõgi, mis suubub Laadoga järve.

1850 avati Saimaa kanal, mis ühendab Saimaad Läänemerega. Kanal on 42,9 km pikk ja see jõuab merre Venemaal Viiburi juures. Ligi pool, täpsemalt merepoolsed 19,6 km kanalist kuulub tänapäeval Venemaale. Kanal on laevatatav ja tal on 8 lüüsi. 1991 avati Saimaa kanal ka turistidele.

Jääkate
Jääkate püsib detsembrist maini.

Veeliiklus

Järv toimib siseveeteena, mis Saimaa kanaliga on ühendatud Läänemerega. Teised kanalid ühendavad Saimaa järve teiste Ida-Soome järvedega, muu hulgas Unnukka, Kallavesi, Pielise ja Juojärvi järvega. 

Kanaleid kasutati varem põhiliselt puidu ja muude kaupade veoks, sealhulgas palgiparvetuseks. Tänapäevalgi käib Saimaa kanalil elav kaubavedu, aga suurema osa kanalitel sõitjatest moodustavad paadituristid ja -matkajad ning kruiisituristid. 

Peamised sadamad Saimaal on Lappeenranta, Savonlinna, Mikkeli ja Joensuu.

Loomastik
Saimaa järves elavad endeemsed saimaa lõhed ja mageveega kohastunud saimaa hülged (Phoca hispida saimensis), kes on ohustatud.

Vaatamisväärsused
Haukivesi järve saartel paikneb Linnansaari rahvuspark.

Välislingid 

Soome järved
Orkney saared

Orkney saared on saarestik Suurbritannia saare põhjaranniku lähedal. 

Koosneb üle 70 saarest, millest 20 on asustatud. Suurim saar on Mainland. Kuuluvad Suurbritanniale ja moodustavad Šotimaa haldusüksuse.

Suurim asula ja ühtlasi saarte administratiivne keskus on Kirkwall.

Orkney saartel asuvad neoliitilised asulakohad on ühed vanimad ja kuuluvad UNESCO maailmapärandi nimistusse. Saared on olnud asustatud juba vähemalt 8500 aastat.

Viited

Välislingid

http://www.orkney.gov.uk/ 

Suurbritannia saarestikud
Atlandi ookeani saarestikud
Šotimaa geograafia
Lancasteri dünastia

Lancasteri dünastia oli Inglismaa kuningriigi kuningadünastia aastatel 1399–1471.

Lancasterid said oma nime nende esivanema Lancasteri hertsogi John of Gaunti järgi. Lancasterid sõdisid 30 aastat kodusõjas Yorkidega Inglise trooni pärast. Kuna Lancasteride vapisümboliks oli punane roos ja Yorkidel valge roos nimetati sõda Rooside sõjaks. Yorke saatis sõjas edu ja nad said küllaltki pikaks ajaks enda valdusse Inglise trooni. Kuid Lancasterid tõid mängu oma sugulase Henry Tudori, kes võitis 1485 Bosworthi lahingus Richard III vägesid. Henry Tudor pani aluse Lancasteride kõrvalliinile – Tudoritele.

Lancasteri dünastiast Inglise kuningad

1399–1413 Henry IV
1413–1422 Henry V
1422–1461 ja 1470–1471 Henry VI

 
Dünastiad
Vaimulik

Vaimulik on eesti keeles:
 ametivande andnud kirikuõpetaja nimetus;
 vaimne juht;
 vaimsele elule pühendunud isik religioosses traditsioonis. 

Paljudes religioossetes traditsioonides saadakse vaimulikuks pühitsuse või õnnistuse kaudu, mille annab teine, kõrgem vaimulik (katoliikluses ja õigeusus näiteks ordinatsiooni kaudu).

Seisuslikes ühiskondades moodustavad vaimulikud tihti omaette seisuse. Nii oli see näiteks keskaegses Euroopas, sealhulgas Eestis, kus vaimulikel oli eraldi õiguslik staatus, privileegid ja kohustused.

Vaimulike eelkäijateks on peetud nõidu ja šamaane.

Vaata ka

 Kleerus
 Munklus
Preester
 Vaimulike nimetuste loend

 
Elukutsed
Saar

Saar on täielikult veega ümbritsetud maismaa. 

Saare mõiste alla ei mahu kivid ja mandrid. Seega otsustab suurus, kas tegemist on saarega või mitte. Kindlat suuruse alammäära ei saa siiski anda. Ülempiiriks on väikseim manner Austraalia.

Enamasti mõeldakse saarte all meresaari, kuid ka jõe- ja järvesaared on saared.

Väikseid saari nimetatakse laidudeks, rahudeks, nasvadeks, mäkkideks, kivideks, kuivadeks jne.

Üksteisele lähedal asuvad saared moodustavad saarestiku.

Klassifikatsioon 
Saared jaotatakse mandrilisteks ja ookeanilisteks. Mandrilised saared asuvad mandrilisel maakoorel, ookeanilised saared on aga vulkaanilisel teel ookeani põhjast üle merepinna kerkinud. Kõik järve- ja jõesaared on mandrilised, kui nad just ei asu ookeanilisel saarel. 

Mandrilised saared võivad tekkida väga mitmel moel: eelmainitud järve- ja jõesaared; mandriga ühenduse kaotanud endised mandri osad nagu Suurbritannia; riftistumise tõttu mandrist eraldunud mandrilise maakoore plokid ehk mikrokontinendid nagu Madagaskar; isostaatilise maakerke tagajärjel merest kerkinud saared nagu Saaremaa; setete kuhjumise teel tekkinud barjäärsaared, mida võib leida näiteks Mehhiko lahe kaldal; skäärid, mis on tekkinud pealetungiva liustiku kulutatud kristalsest aluskorrast; veest välja ulatuvad liustikutekkelised voored, näiteks Naissaar; merepinnast kõrgemale ulatuvad liustiku kunagist servaasendit märkivad otsamoreenid, millest tekkinud saari võib leida Väinameres. Meteoriidi kukkumisel madalasse merre võivad tekkinud kraatri vallid samuti üle merepinna ulatuda. Nii oli see sadu miljoneid aastaid tagasi, kui merre kukkus meteoriit, mille jälge tunneme tänapäeval Kärdla kraatrina. Saarte tekkimiseks on võimalusi teisigi.

Ookeanilised saared on ümbritsetud ookeanilisest maakoorest. Keset ookeani asuvad saared on enamasti tekkinud seetõttu, et nende all on kõrge vulkaanilise aktiivsusega piirkond, nn kuum täpp. Nii on tekkinud näiteks Kanaari saared. Et kuum täpp püsib ühe koha peal paigal, tema kohal asuvad laamad aga liiguvad, tekib mõnikord terve vulkaaniliste saarte ahelik, nagu näiteks Hawaii saared. Mõned kuuma täpi kohal asuvad saared paiknevad lisaks veel ookeani keskahelikul, mis suurendab nende vulkaanilist aktiivsust. Sellised on näiteks Island ja Jan Mayen. Vulkaanilise saare ümber võib sobivate tingimuste korral tekkida korallriff. Kui saar erosiooni tõttu merepinnast allapoole vajub, peavad korallid vajumistempoga sammu, kasvatades riffi kõrgemaks. Seetõttu tekivad valdavalt ümarad korallrahud ehk atollid.

Vaata ka 

Väikesaar
Püsiasustusega väikesaar
Ookeaniline saar
Eesti saarte loend
Välismaa saarte loend
Saarte loend suuruse järjekorras
Tehissaar

 Saar
Utoopia

Utoopia on hüpoteetiline ideaalriik või ideaalne ühiskond. Ka on selle sõnaga tähistatud selliste ühiskondade loomiseks reaalselt asutatud kogukondi. Utoopiaks võidakse nimetada ka mõne sellise riigi või ühiskonna kirjeldust. Kõnekeeles nimetatakse utoopilisteks häid, kuid mingitel põhjustel mitteteostatavaid ettepanekuid. Utoopia vastandiks on düstoopia.

Termin pärineb Thomas More'i teosest "De Optimo Reipublicae Statu deque Nova Insula Utopia", mida tavaliselt teatakse pealkirja "Utoopia" all. More lõi sõna "utoopia" kahest kreekakeelsest neologismist – outopia, mis tähendab mitteeksisteerivat kohta, ja eutopia, mis tähendab head kohta.

Kirjandus 
 Thomas More, "Utoopia". Inglise keelest tõlkinud ja järelsõna: Riina Jesmin. Tallinn, Loomingu Raamatukogu 2002, nr 11/12, 144 lk; ISBN 9985853083
 Francis Bacon, "Uus Atlantis. Valik esseid". Tõlkinud Karin Suursalu; saatesõna: Enn Soosaar. Tallinn: Perioodika, LR 2004, nr 40, 56 lk; ISBN 9985-853-61-X
 Tommaso Campanella, "Päikeselinn" (La citta del sole). Itaalia keelest tõlkinud ja järelsõna: Kristiina Rebane. Loomingu Raamatukogu 2005, nr 15, 64 lk; ISBN 9985853687

Välislingid 
 Harald Peep, "Kirjanduslik teekond Arkaadiast Utoopiasse" – Looming 1978, nr 11, lk 1903–11; loetav ka Eesti Rahvusraamatukogu digitaalarhiivis
 Mihhail Lotman, "Utoopiast ja antiutoopiast" – Postimees: AK: arvamus, kultuur 3. oktoober 2009, lk 6–7

Poliitiline filosoofia
Akadeemia

Akadeemiaks nimetatakse teatud tüüpi teaduslikku uurimisasutust või kõrgkooli. See nimetus tuleneb Platoni sellenimelise asutuse nimest. Renessansist peale on seda hakatud kasutama mitmesuguste asutuste nimetamiseks.

Platoni Akadeemia

Platoni asutatud filosoofiline kool Ateena lähedal tegutses 385 eKr – 529 pKr.

Kool sai nime oma asupaiga järgi Ateena Hekademeia-nimelises hiies (hilisematel aegadel eeslinnas), millele omakorda andis nime heeros Akademos. Hekademeia oli pühapaik, mida lisaks Akademosele on seostatud ka Dioskuuride (Kastori ja Polydeukese) ning Dionysose kultusega.

Platon asutas Akadeemia Pythagorase Liidu eeskujul ning tal olid juriidilise isiku õigused. Akadeemia liikmed tasusid igal kuul liikmemaksu. Õpetajad ja õpilased elasid koos asutusele kuuluvais hooneis. Loengud ja väitlused toimusid tunniplaani järgi.

Platoni Akadeemiat vastandatakse sageli hiljem Aristotelese asutatud Lykeionile (ehk peripateetikute koolile). Aristoteles asutas Lykeioni just sellepärast, et Platon pärandas kooli juhtimise ja varanduse käsutamise õiguse mitte talle, vaid oma õepojale Speusipposele. Edaspidi Akadeemia juhataja valiti.

Ehkki Akadeemia tähtsus aegade jooksul muutus, on selle õpilaste seast kasvanud silmapaistvaid filosoofe, sealhulgas Aristoteles, Archesilaos ja Proklos.

Ida-Rooma keiser Justinianus I lasi paganliku filosoofiakooli sulgeda 529 pKr.

Akadeemia asukoht avastati taas 20. sajandil; suur osa sellest on praeguseks välja kaevatud.

Tänapäevased akadeemiad

Esimese uusaegse akadeemia asutas Firenzes Cosimo de' Medici 15. sajandi keskel; selle keskseks kujuks sai Marsilio Ficino (Marsilius Ficinus).

Mitmel maal on asutatud rahvuslikud teadusakadeemiad. Nende hulka kuuluvad näiteks Académie Française, Briti Akadeemia, Venemaa Teaduste Akadeemia ja Eesti Teaduste Akadeemia. Erialaakadeemiatest tuntumaid on ehk Ameerika Filmikunsti ja -teaduse Akadeemia (Academy of Motion Picture Arts and Sciences).

Akadeemia-nimelisi kõrgkoole: Ameerika Ühendriikide Mereväeakadeemia, Ameerika Ühendriikide Sõjaväeakadeemia West Pointis, Sibeliuse Akadeemia jne; Eesti Kunstiakadeemia, Viljandi Kultuuriakadeemia, Eesti Mereakadeemia jts.

Vaata ka
Academia.edu
Vaba Akadeemia

Välislingid 
Académie Française
Venemaa Teaduste Akadeemia
Akadeemia Nord
Eesti Kunstiakadeemia
Eesti Mereakadeemia
Eesti Teaduste Akadeemia
Tartu Teoloogia Akadeemia
Viljandi Kultuuriakadeemia
Dušanbe

Dušanbe (tadžiki keeles Душанбе, pärsia keeles دوشنبه, 'esmaspäev') on Tadžikistani pealinn. 

Linn tekkis kohta, kus varem oli asunud populaarse esmaspäevase turupaigaga küla.

Kuni Tadžiki NSV moodustamiseni 1929. aastal oli linn vene keele vahendusel tuntud nimega Djušambe (vene keeles Дюшамбе). Seejärel hakkas linn Jossif Stalini järgi kandma nime Stalinobod (vene keele vahendusel kirjutati enamasti aga Stalinabad; tadžiki ladina tähestikus kuni 1940 Stalinoвod; alates 1940 tadžiki kirillitsas Сталинобод; vene keeles Сталинабад). Dušanbe nime sai linn tagasi 1961. aastal.

Dušanbe jaguneb 4 rajooniks (Ноҳияи): Šahh Mansuri (Шоҳмансур), Firdausi (Фирдавсӣ), Ismoili Somoni (Исмоили Сомонӣ) ja Sīnā (Сино) rajooniks.

2015. aasta andmetel oli Dušanbe elanikest tadžikke 89,5%, usbekke 6,7%, venelasi 2,6% ja teistest rahvustest inimesi 1,2%.

Viited

Välislingid 

Dušanbe koduleht

Dušanbe
Biškek

Biškek on Kõrgõzstani pealinn ja riigi suurim linn, Tšüj oblasti halduskeskus. Biškek ise oblasti koosseisu ei kuulu, vaid moodustab eraldi haldusüksuse.

Biškek asub Kõrgõzstani põhjaosas Tšüj orus, Tian Shani eelmäestikus, 40 kilomeetrit Kirgiisi ahelikust põhja pool, 25 kilomeetri kaugusel Kasahstani piirist.

Aastatel 1926–1991 kandis nime Frunze (Mihhail Frunze järgi), enne 1926. aastat Pišpek.

Rahvastik 
1999. aastal moodustasid kirgiisid 52,1% linna elanikest, venelased 33,2%. Enam kui protsent oli elanike hulgas ukrainlasi (2,1%), tatarlasi (2,1%), korealasi, usbekke, uiguure ja kasahhe. Kiiresti on kasvanud kirgiiside ja kahanenud venelaste arv ja osakaal.

Veel 1989. aastal moodustasid venelased linna elanike enamuse: 55,8%, kirgiise oli 22,3 ja ukrainlasi 5,5%. 1970. aastal oli venelasi 66,1%, kirgiise 12,3% ja ukrainlasi 6,2%.

Vaata ka 
 Ala-too väljak

Viited

Välislingid 

Kõrgõzstan
Astana

Astana (varasemate nimedega Nur-Sultan ja Akmola) on Kasahstani pealinn aastast 1997. Eelmine pealinn oli Almatõ. 

Astana asub Akmola oblastis, eristaatusega linnana (üks kahest Kasahstani keskalluvusega linnast) moodustab ta halduslikult siiski eraldiseisva üksuse.

Linn asutati 1824. aastal kasakate eelpostina Venemaa piiril Kesk-Aasiast Lääne-Siberisse kulgeva vana karavanitee äärde Išimi jõe kaldale. Linn sai kiiresti tähtsaks kaubanduskeskuseks, eriti kariloomadega kaubitsemise kohaks.

Nimi 

Linna nimi oli aastatel 1830–1961 ja 1992–1998 Akmola (Ақмола, 'valge õnn' või 'valge kalm'; omaladina Aqmola), 1961–1992 Tselinograd (Целиноград 'uudismaalinn'; omaladina Celinograd). Varem tuntud ka mitteametliku nimega Karaötkel (Қараөткел 'must muld'). Alates 6. maist 1998 kandis linn nime Astana (kasahhi keeles 'pealinn'). 20. märtsil 2019 otsustas Kasahstani parlament nimetada pealinna äsja ametist lahkunud presidendi Nursultan Nazarbajevi järgi ümber Nur-Sultaniks. Kasahstani presidendi kohusetäitja Kasõm-Žomart Tokajev allkirjastas 23. märtsil 2019 dekreedi põhiseaduse muudatuse kohta, millega nimetati pealinn Nur-Sultaniks. 17. septembril 2022 nimetati pealinn aga taas Astanaks.

Elanikkond 
Elanike arv kasvab kiiresti ja oli 1999. aastal 319 300, 2003. aastal 519 000.

Majandus 

Linna arengut soodustas 1931–1936 läbi linna ehitatud raudtee. Tänapäeval asub linn Petropavli–Karagandõ–Balkaši ja Nursultan–Kartalõ–Magnitogorski raudteede lõikumiskohas.

Tänapäeval on Nur-Sultan suur tööstuskeskus. Linnas asub Kasahstani suurim põllumajandusmasinate tootja Akmolaselmaš. Teine ettevõte Kazahselmaš on spetsialiseerunud põllumajandusmasinate tootmisele nendele rajoonidele, mis kannatavad tuuleerosiooni käes. Linnas on hulk teisi masinaehitus- ja metallitööstusettevõtteid, toiduainete- ja kergetööstusettevõtteid, samuti keemiatehas. On metsatööstus ja ehitusmaterjalide tootmise ettevõtted. Linna lähedal on Maksimovka kivisöekaevandused.

Vaata ka
Kasahstani pealinn
FK Astana

Viited

Välislingid 

Nur-sultani koduleht (kasahhi ja vene keeles)

Kasahstani linnad
Pealinnad
Almatõ

Almatõ (kasahhi keeles Алматы, ladina kirjaviisis Almatı; aastatel 1867–1921 ametlikult Vernõi; 1921–1941 kasahhi keeles ja 1921–1993 vene keeles ametlikult Alma-Ata) on Kasahstani suurim linn ja endine pealinn (kuni 1997. aastani).

Linn oli 2001. aastani Almatõ oblasti keskus.

Almatõ kandideeris 2022. aasta taliolümpiamängude korraldajaks. Kandidatuur siiski ebaõnnestus ning 2022. aasta taliolümpiamängude korraldajaks valiti Peking.

Nimi
Linna ametlik nimi oli aastatel 1867–1921 Vernõi. 

5. veebruaril 1921 otsustas Turkestani ANSV Kesktäitevkomitee Vernõi linnas peetud istungil anda linnale nimeks Alma-Ata, kuigi koha kasahhikeelne nimi ja ka venekeelne nimi enne aastat 1854 oli Almatõ ('õunapuu-'). Nimi Alma-Ata ('õun-vanaisa') pandi sooviga arvestada kohalikku nime. Eeskujuks võeti teised Ata-lõpuliste nimedega kohad. Need kohad on pandud esiisade nimede järgi, kuid Alma saab kasahhi keeles olla ainult naisenimi. Istungist osavõtjad, kes olid kasahhi rahvusest, olid selle nime vastu ning pooldasid nime Almatõ, kuid nende seisukohta ei arvestatud. 

Algul oli nimi Alma-Ata ametlik nii kasahhi kui ka vene keeles. Aastal 1941 sai kasahhikeelseks ametlikuks nimeks Almatõ. 

Aastal 1993 otsustasid Kasahstani võimud hakata ka vene keeles kasutama nime Almatõ. Venemaa keelekorraldajad soovitasid kasutada vene keeles nime Alma-Ata ning detsembris 1995 sanktsioneerisid selle nime kasutamise ka Venemaa võimud.

Vaata ka
Almatõ metroo
Abaj-nimeline Kasahhi Riiklik Akadeemiline Ooperi- ja Balletiteater

Märkused

Välislingid 

АЛМАТЫ қаласының ресми интернет-ресурсы
 17.-18. detsembril 1986 olid massilised rahutused Alma-Atas, mis oli tollajal Kasahhi NSV pealinn.

Kasahstani linnad
Laamtektoonika

Laamtektoonika on teooria ja õpetus litosfääri laamade tekkimisest, liikumisest, vastastikmõjudest ja hävimisest.

Laamtektoonika kirjeldab laamade liikumist ja jõude, mis seda liikumist põhjustavad.

Laamad liiguvad väga aeglaselt, alla 10 cm aastas. Ent kuna Maa on väga vana, siis on laamad ajaloo jooksul liikunud ikkagi vahel tuhandeid kilomeetreid. On juhtunud, et mitme tuhande kilomeetrise läbimõõduga laamad on täielikult teiste laamade alla sukeldunud ja hävinud.

Laamtektoonika tähendust geoloogiale võib võrrelda DNA avastamisega bioloogias või relatiivsusteooriaga füüsikas. Laamtektoonika loob aluse vulkanismi, maavärinate, mäetekke jms. mõistmiseks. Maa on ainus Päikesesüsteemi planeet, millel on laamad. 

Laamtektoonikat mõistetakse mõnikord teadusharuna, mis tegeleb laamade ja muu sellisega. Vastava teadusharu nimetus on tegelikult geotektoonika.

Laamtektoonika avastamine

Laamtektoonika rajajaks peetakse mitmekülgset saksa teadlast Alfred Wegeneri, kes avaldas aastal 1915 raamatu "Mandrite ja ookeanide päritolu", milles kirjeldas mandrite eraldumist ühest superkontinendist, mille ta aasta hiljem nimetas Pangaeaks.

Wegener ei olnud siiski esimene, kes arvas, et mandrid on aegade jooksul üksteisest eemale triivinud. Sarnaseid mõtteid tekitas Lõuna-Ameerika idaranniku ja Aafrika lääneranniku hämmastav sarnasus.

Tema hüpoteesi kinnitas ka asjaolu, et mõne väljasurnud looma fossiile leiti üksteisest kaugel asuvatel mandritel. Teooria põhjal ei olnud nendel kaugetel aegadel need mandrid üksteisest eraldatud ja ookean tekkis nende vahele alles hiljem.

Wegeneri hüpoteesi ei usutud ja lausa naeruvääristati. Teooria sai laialdase tunnustuse alles 1960ndatel, üle kolmekümne aasta pärast Wegeneri surma. Lõplikult kinnitas laamtektoonika õigsust ookeanipõhja süvapuurimine, millega tehti kindlaks, et ookeanipõhi on seda noorem, mida lähemal on ta ookeani keskahelikule.

Välislingid

Teaduse helisõnastik: Laamtektoonika (Alvar Soesoo) – ERR Teadus, 27. mai 2010
Eesti keelde tõlgitud animeeritud õppevahend laamtektoonikast Tromsø ülikooli veebilehel webGeology.
Animeeritud ülevaade laamtektoonikast (inglise keeles).
Laamtektoonikast USGS-i lehel
Laamade liikumise rekonstruktsioon 

Geotektoonika
Kuldīga

Kuldīga () (saksa keeles Goldingen, ka Jesusburg) on linn (aastast 1378) Lätis Kurzemes Venta jõel. 

Linn on Läti Vabariigi Kuldīga piirkonna keskus. 

Kuldīga järgi on nimetatud Porkuni lademe Kuldiga kihistu.

Ajalugu
1242. aastal hakati Saksa ordu Liivimaa haru maameistri Dietrich von Grüningeni juhtimisel ehitama Venta jõe vasakule kaldale endise kurelaste mahapõletatud puidust linnuse asemele uut linnust. See valmis 1245. aastal; edaspidi kujunes selle ümber asula ja väikelinn. 1368. aastal võeti Kuldīga Hansa Liitu.

Kuldīga oli Saksa ordu Liivimaa haru Kuldīga komtuurkonna komtuuride residents.

Linn oli enne pealinna üleviimist Miitavisse Kuramaa hertsogkonna pealinn aastatel 1596–1616.

Vaatamisväärsused

Linna vaatamisväärsuste hulka kuuluvad ajalooline linnasüda, 1242. aastal ehitatud Kuldīga ordulinnuse jäänused, tellissild üle Venta jõe ning Ventas rumba – Euroopa kõige laiem, kuid vaevalt 1 meetri kõrgune juga.

Vanalinn, Kuldīga ordulinnuse  jäänused, Adati vabriku asupaik, Raiņa iela 6A asuv armulauabalustraad, kamin aadressil Pils iela 5, elumajad Baznīcas iela 17, Pils iela 5, Liepājas iela 17, Kalna iela 14, Jelgavas iela 1, 1905. gada iela 12, Baznīcas iela 7, kahest hoonest kompleks Kalna iela 13 ja 15,  aselinnapea kohtumaja, linnavahi majake, Peetri kabeli kellatorn, Anna ja Katariina luteri kirikud, kolm Anna kiriku vitraaži ning orel, Katariina kiriku orel, oreli noodivihik, kümme oreli juures asuva lühtri klaasdetaili, kiriku altar, kantsel, reljeef Kuldīga vapiga, altar ja interjööri kaunistuselemendid, vana raekoda, katoliku kirik, selle külgaltarid, orel ja kantsel, õigeusu kiriku kupli maalingud, sealne kuninglik värav ja Jumalaema ikoon, hertsogi apteek, Balti Õpetajate Seminari hooned  aadressilLiepājas iela 31, Liepājas iela 1 maja reljeefid, Veckuldīga linnamägi,  sillad Alekšupīte jõel (6 silda)  ja kümne hoone uksed on riikliku kaitse all olevad muinsusmälestised.

Kohaliku kaitse all on Charlottenruhe mõisa kabel, saksa gümnaasiumi hoone, Virka mõisa häärber, elumajad 1905. gada iela 1, Baznīcas iela 9, majapidamishoonega elumaja Liepājas iela 3a ja 30 hoone uksed.

Looduskaitse all on kolm tamme Pilskalna iela lõpus, vaher aadressil Pētera iela 3, hõberemmelgas aadressil Pētera iela 8, tamm aadressil Mucenieku iela 24, Ventas rumba, mänd vanal saksa kalmistul, hõberemmelgas aadressil Mucenieku iela 20, toomingas aadressil Darba iela 8-2, pärn aadressil Dīķu iela 3, joa juures kasvav saarepuu, elupuu aadressil Leona Paegles ielā 5, mandžuuria pähklipuu aadressil Dzirnavu iela 9 ja vaher Anna kalmistul. Linna läbib Venta oru hoiuala.

Anna kalmistul asub mälestusmärk Teises maailmasõjas hukkunud sõduritele.

Vaata ka
Kuldīga komtuur
Kuldīga komtuurkond
Kuldīga komtuurkonna ametnike loend
Balti Õpetajate Seminar

Viited

Välislingid

Kuldīga linna ja piirkonna koduleht
 "Läti linn Kuldiga tahab saada UNESCO maailmapärandi nimekirja" ERR, 21. jaanuar 2021

Kuldiga
Kuramaa
Hansalinnad
Kuldīga kreis
Kuldīga piirkond
Jūrmala

Jūrmala [j'uurmala] () (tõlkes 'mererand') on linn Lätis Vidzemes Liivi lahe lõunakaldal Lielupe jõe ja mere vahelisel kitsal alal.

Linnal on 33 km katkematut liivaranda.

See on keskalluvusega linn (republikas pilsēta), Lätis suuruselt viies.

Linn moodustati mereäärsete kalurikülade-kuurortasulate ja kahe linna, Ķemeri ja Sloka liitmisel 1959. aastal.

Jūrmala linnaosad on Ķemeri, Jaunķemeri, Kūdra, Brankciems, Bražciems, Bāžciems, Kaugurciems, Sloka, Kauguri, Krastciems, Valteri, Druvciems, Vaivari, Asari, Melluži, Priedaine, Pumpuri, Jaundubulti, Dubulti, Majori, Dzintari, Bulduri, Stirnurags, Buļļuciems, Vārnukrogs ja Lielupe.

Arvestuslikel andmetel oli 1. jaanuaril 2011 Jūrmala elanikest lätlasi 50,7%, venelasi 35,1%, valgevenelasi 3,9%, ukrainlasi 2,7%, poolakaid 1,7%, teistest rahvustest inimesi 4,9% ja rahvus teadmata 1,1%.

Linna jalgpalliklubid FK Jūrmala V.V ja FC Jūrmala mängivad riigi kõrgliigas. Jūrmala sõpruslinnade seas on ka kuulsad Läänemere kuurordid Pärnu ja Palanga.

Linna järgi on nime saanud siluri Adavere lademe Jūrmala kihistu.

Sõpruslinnad 
Jūrmalal on 10 sõpruslinna.
 Anadia, Portugal
 Eskilstuna, Rootsi
 Jakobstad, Soome
 Gävle, Rootsi
 Cabourg, Prantsusmaa
 Palanga, Leedu
 Pärnu, Eesti
 Kaasan, Venemaa
 Terracina, Itaalia
Türkmenbaşy, Türkmenistan

Pilte

Viited

Välislingid

Linna koduleht

 
Läti linnad
Limbaži

Limbaži () (eesti keeles Lemsalu, liivi keeles Lämmist nīn) on linn Lätis Vidzemes, Limbaži piirkonna keskus.

Nime teke
Liivikeelne nimi viitab soojale (lämmi, lämbe), mis võib olla ka negatiivses tähenduses (hingemattev), sõna nīn tähenduseks on 'linn'.

Ajalugu
1223. aastal ehitati baltisaksa ajaloolaste väitel Lemsallu liivlaste endise põlenud puitlinnuse asemele peapiiskop Alberti käsul Lemsalu piiskopilinnus, millest kujunes Riia peapiiskopkonna liivlaste alade halduskeskus. Ümber Lemsalu moodustasid kaitseliine 11 abi- ja vasallilinnust nii põhja (Salatsi piiskopilinnus, Ungurpilsi vasallilinnus), ida (Augstroze, Mujāni, Vainsalu, Rozbeķi, Suur- ja Väike-Roopa) kui ka lõuna (Nabe vasallilinnus, Krimulda, Turaida piiskopilinnus) pool. Lemsalut peetakse ka liivlaste Metsepole maakonna keskuseks.

Limbaži (saksa keeles Lemsal) sai linnaõigused aastal 1385, Limbaži kuulus Hansa Liitu. Keskajal oli Limbaži Limbaži kihelkonna keskus, ja uusajal keskuseks kihelkonnakirikuga Volmari kreisis Liivimaa kubermangus.

Limbaži all peeti 19. juuni – 20. juuni 1919 Eesti Vabadussõja Lemsalu ja Roopa lahing. Lahingus langenute auks avati 1. juulil 1923 mälestussammas (Limbaži Vabadussõja mälestussammas).

Linna läbis varem laiarööpmeline Tallinn–Pärnu–Mõisaküla–Riia raudteeliin. Limbažini liiklesid reisirongid 1990. aastate keskpaigani, amortiseerunud raudtee likvideeriti 2005. aastal. 2009. aastani oli linn Limbaži rajooni keskus.

Kaitstavad objektid

Muinsusmälestistest on linnas riikliku kaitse all linna ajalooline keskus, Limbaži vanalinn, sealsed luteri kirik ja Rootsi garnisoni kirik, Limbaži piiskopilinnuse varemed ja Ķezberkalnsi linnamägi. Kohaliku kaitse all on vana raekoja hoone ja elumaja aadressil Cēsu iela 1.

Looduskaitse all on kirikla juures asuv Õpetaja pärn, Vēšūzise tamm, nende lähistel kasvav nimetu põline tamm, linna kagupiiril kasvav 4 m ümbermõõduga põline tamm, Lielezersi sanglepad, Linnakalmistu lehised, Limbaži vallamaja künnapuu, Linnakalmistu pärnad, Preije pärn, Linnusevaremete vaher, Muuseumivaher, Ühtsuse pargi künnapuu, Parka iela tamm ja Rīgas iela pärn. Linna loodeosa asub osaliselt Dūņezersi järve hoiualal, linn ise aga Põhja-Vidzeme biosfääri kaitsealal.

Viited

Välislingid

Limbaži linna ja rajooni koduleht

Läti linnad
Hansalinnad
Lemsalu kihelkond
Looduse ühetaolisus

Looduse ühetaolisus (inglise keeles uniformity of nature) on hüpoteetiline olukord, mis seisneb selles, et mis tahes sündmus mis tahes ajal toimub mõne universaalse, eranditeta loodusseaduse avaldusena. 

Bertrand Russell märgib oma raamatus "The problems of philosophy", et loodusteaduse ülesanne on niisuguseid eranditeta loodusseadusi leida ja ta ongi avastanud seadusi, mille puhul erandeid pole leitud,  kuid küsimus on selles, kas meil on alust eeldada, et need ka tulevikus kehtivad.

Hiljem selguski, et näiteks Isaac Newtoni gravitatsiooniseadus ei kehti (kehtib ainult teatavatel tingimustel teatavas lähenduses). Üldrelatiivsusteooria annab mõningate juhtude jaoks hoopis teistsugused ennustused kui Newtoni teooria, ja need on ka kinnitust leidnud. Muuhulgas selgus, et Merkuuri orbiidi kõrvalekalded ennustatust tulenevad suurelt jaolt Newtoni gravitatsiooniseaduse ebaadekvaatsusest. 

Russell on ühetaolisuse eeldamisel ettevaatlik: "Jämedavõitu ühetaolisusootused kalduvad olema eksitavad. Mees, kes on kanapoega kogu tema eluaja jooksul iga päev toitnud, keerab tal lõpuks kaela kahekorra, näidates, et kanapoja puhul oleksid olnud kasulikumad rafineeritumad arusaamad ühetaolisusest."

Russell ei pea võimalikuks looduse ühetaolisuse kindlat teadmist, küll aga suure tõenäosusega teadmist. Sellise teadmise õigustamiseks kasutab ta induktsiooniprintsiipi. 

Ei ole ilmne, et loodusteadus saab toimida ainult juhul, kui loodus on kogu ulatuses ühetaoline. 

Karl Popperi järgi ei ole looduse ühetaolisust tarvis postuleerida, sest loodusseaduste formuleeringud on õigustamata oletused, mitte induktiivsete arutluste tulemused.

Vaata ka
Ühetaolisusprintsiip

Teadusfilosoofia
Ogre

Ogre () on linn Lätis Vidzemes. Asub Daugava paremal kaldal Ogre jõe suudmes. Ogre on Ogre piirkonna halduskeskus.

65% Ogre elanikest on lätlased, 25% venelased, 4,2% valgevenelased, 1,9% ukrainlased ja 1,8% poolakad.

Ajalugu

Piirkonna varaseimad asukad olid liivlased. Ogre on nime saanud Ogre jõe järgi, mis kandis vanades allikates Vōgene (Wogene, Woga) nime. Tänapäevase nime olevat jõele andnud Katariina I; kuna jões elas palju angerjaid, siis oli see Ogre (vene keeles угри) jõgi. 

Linna tekkele pani aluse aastal 1861 valminud Riia–Daugavpilsi raudtee ja linna kohale rajatud Ogre raudteejaam. Selle ümber tekkisid suvilad, suverestoranid ja paviljonid.  Aastal 1885 sai sealne kuurort küla staatuse. Aastal 1907 rajati Ogresse saekaater. 

Esimese maailmasõja ajal jäi asula rindele ja suurtükitules hävis suurem osa varasematest hoonetest. Aastal 1920 sai Ogrest alev ja aastal 1928 linn. Kuni Teise maailmasõjani oli linn koos Jūrmala, Saulkrasti ja Siguldaga üks tähtsamaid suvituspiirkondi Lätis.

Nõukogude võimu ajal riigistati kõik linnas asunud restoranid, pansionaadid, sanatooriumid ja võõrastemajad. Linn oli aastani 2009 Ogre rajooni keskus.

Kaitstavad objektid
Riikliku kaitse all olevad muinsusmälestised on bensiinijaam aadressil Daugavpils iela 74, Saulstari sanatoorium, Ogre sanatooriumi seinamaalingud, Zilais kalnsi linnamägi ja Ogre katoliku kiriku altar. Kohaliku kaitse all on Ogre kalmistu kabel,  Ogre sanatoorium, Ogre luteri kirik, linnavalitsuse maja, Ausbika sanatoorium, kuursaal, laohoone aadressil Brīvības iela 20 kauplus-elamud aadressidel Brīvības iela 12, 13, ja 18 ning Kalna prospekst 1, elamud aadressidel Kalna prospekst 3 ja 9, Krasta iela 9 ning 11,  Zaķu iela 14, Upes prospekst 1, 2, 6 ja 7, Turkalnes iela 4, 8, 10, 14, 16, 23 ja 25, Brīvības iela 2, 21, 23, 25 ning 48 ja Tirgoņu iela 1 ning 9.

Looduskaitse all on Špakovska park, Gadzjusi hiidmänd, Laura mänd, Ormaņi hiidmänd ja Norupe lehis. Lisaks kasvab linnas veel 48 looduskaitsealust nimetut põlispuud. Linn jääb osaliselt Ogre Zilie Kalni maastikukaitsealale.

Galerii

Viited

Välislingid  

Piirkonna koduleht
Linna infoportaal

Läti linnad
Vidzeme
Ogre piirkond
Daugavpils

Daugavpils () (ka Väinalinn; latgali Daugpiļs, saksa Dünaburg) on linn Lätis Väina jõe keskjooksul. Ta on Latgale ajalooline keskus. Asub 25 km kaugusel Leedu piirist ja 35 km kaugusel Valgevene piirist. Daugavpils on Läti kõige lõunapoolsem linn.

Daugavpils on 1. järgu haldusüksus – keskalluvusega linn (republikas pilsēta). Daugavpilsi linnapea on alates 1. juulist 2021 Andrejs Elksniņš.

Rahvastik 
Linna elanikest olid 2011. aastal 53,6% venelased, 19,8% lätlased ja 14,2% poolakad.

Sport 
Daugavpilsi edukamad jalgpalliklubid on FC Daugava ja Dinaburg FC.

Daugavpilsi linnaosad 
Järgmised Daugavpilsi linnaosad Daugava lõunakaldal ehk Sēlijas:
 Grīva
 Judovka
 Kalkūni
 Liginiški
 Nīderkūni
Jõe põhjakaldal ehk Latgales asuvad järgmised linnaosad:

Ajalugu 
Liivimaa ordu Dünaburgi komtuurkonna esimene komtuur on teada umbes 1245. aastast, kuid seejärel hävitati linnus peagi leedulaste poolt. Millal komtuurid uuesti ametisse asusid, pole täpselt teada, järgmine neist on teada alles 1387. aastast. Viimane Dünaburgi komtuur lahkus ametist 1559. aastal, mil linnus anti üle Poola vägedele.

Dünaburgi komtuur oli üks olulisemaid ordukäsknikke ja kuulus tihti kõrgeimasse ordunõukokku. Komtuuri tähtsus oli tingitud Dünaburgi ordulinnuse asukohast, teel Pihkva vürstiriigist Leedu suurvürstiriiki.

Rzeczpospolitasse kuulumise ajal sai Dünaburg (Daugavpils) 1582. aastal linnaõiguse. Aastatel 1656–1667 oli Vene vallutuste aegu linna ametlik nimi Borissoglebsk. Pärast 17. sajandi Rootsi-Poola sõdasid jäi linn Rzeczpospolita koosseisu Liivimaa vojevoodkonnas.

Pärast Latgale liitmist Esimesel Poola jagamisel 1772. aastal Venemaa keisririigiga liideti Dünaburg Pihkva kubermanguga, 1802. aastast aga Vitebski kubermanguga, mille koosseisus nimetati linn kubermangulinnaks, mis aastatel 1893–1920 kandis ametlikku venekeelset nime Dvinsk.

Aastal 1810 alustati sinna Daugavpilsi kindluse rajamist, mille alla jäi endine vanalinn ja mis moodustab praegu Cietoksnise (eesti keeles Kindluse) linnaosa. Uus (tänapäeva linnakeskus rajati ülesvoolu Jaunā Forštate (eesti keeles Uue Eeslinna) eeslinna asemele.

Aastatel 1852–1862 rajati laiarööpmeline Peterburi–Varssavi raudtee. Raudtee pikkus oli koos haruliinidega 1280 km. Raudtee trass kulges läbi Gattšina, Luga, Pihkva, Ostrovi, Põtalovo, Režitsa, Dünaburgi, Vilno, Landvarovo, Grodno ja Białystoki.

Linnas sündis 1903. aastal hilisem ameerika kunstnik Mark Rothko.

Vaata ka 
 Daugavpilsi ülikool
 Dünaburgi komtuur
 Riia–Daugavpilsi raudtee
 18. novembra iela
 Trammiliiklus Daugavpilsis
 Kirikumägi, Daugavpilsi Borisi ja Glebi katedraal

Viited

Välislingid 

 Daugavpils.lv
 Venekeelne uudisteportaal

Läti linnad
 
Latgale
Sēlija
Turaida

Turaida (liivi Toreida, oletatavalt 'Taara aed', saksa Treyden või Treiden) on endine asula Sigulda linna territooriumil (Koiva paremal kaldal) Lätis.

Territooriumile on loodud Turaida muuseum-kaitseala, kus paiknevad Turaida luteri kirik, Turaida Roosi haud, Turaida skulptuuride park, Kirikumägi, Turaida mõis ning Turaida linnus.

Vaata ka
Turaida piiskopilinnus
Turaida lahing
Turaida vaherahu
Turaida stiftifoogtide loend
Turaida-Lēdurga kihelkond

Välislingid
http://www.turaida-muzejs.lv/

Sigulda
Krimulda

Krimulda (saksa Kremon või Cremon) on endine küla Sigulda linna piires Koiva paremal kaldal.

Krimuldas asuvad Riia peapiiskopile kuulunud Krimulda piiskopilinnuse varemed (varemeis 1630-ndaist) ning Krimulda mõisa rajatud sanatoorium. Ordulinnuse kohal või Suvorovi mäel asus 13. sajandi alguseni Koiva liivlaste Krimulda muinaslinnus.

Krimuldal on köisraudteeühendus Koiva vastaskaldal asuva Sigulda kesklinnaga.

Krimulda kirik on teada aastast 1205 ja see on Läti vanim kirik. Kirik ise asub Krimulda keskusest mitu kilomeetrit eemal ja jääb Krimulda piirkonna alale.

Krimuldas asus keskajal Riia peapiiskopkonna toomkapiitli residents.

Vaata ka
Krimulda muinaslinnus
Krimulda piiskopilinnus
Krimulda kihelkond

Viited

Välislingid

Krimulda sanatoorium
Krimulda ajaloolisest südamest

Sigulda
Vasalemma jõgi

Vasalemma jõgi (ka Tekme jõgi, Tekma jõgi) on jõgi Eestis Harjumaal. Jõgi kuulub Harju alamvesikonda. Selle keskkonnaregistri kood on VEE1099200.

Jõgi algab Raplamaalt Lümandu küla maadelt (Lümandu allikad), voolab läbi Saue valla lõunatipu, läbi Lääne-Harju valla ning suubub Pakri lahte. Suue on Madise ja Laoküla vahel. Teel läbib Kernu paisjärve, Ruila paisjärve ja Töökmanni järve. Jõge nimetatakse ülemjooksul ka Lümandu jõeks ja keskjooksul ka Ruila jõeks.

Parempoolsed lisajõed on Kanarbiku kraav, Ohtu peakraav, Maeru oja, Kloogajärve oja.
Vasakpoolsed lisajõed on Haiba oja, Munalaskme oja, Pagula kraav, Metsapere peakraav.
Suuremad neist on Munalaskme oja ja Maeru oja.

Jõe pikkus on 50,4 km, jõgikonna pindala on 395,6 km², veepinna absoluutne kõrgus jõe lähtel on 50,0 m. Jõgi on avalik veekogu.

Piirangud 
Kalapüügieeskiri keelab Vasalemma jões kalapüügi Vanaveski paisust suudmeni aastaringselt, välja arvatud silmupüük silmutorbikuga ning vähipüük vähimõrra ja vähinataga. Aastaringselt on keelatud püük suudmele lähemal kui 1000 m. Tähtajaliselt, 1. septembrist kuni 31 oktoobrini on keelatud püük suudmele lähemal kui 1500 m. 2019. aastast alates on lisaks keelatud kalapüük tähtajaliselt, 1. septembrist 31.jaanuarini Munalaskme oja suudmest Vanaveski paisuni.

Looduskaitse 
Vasalemma jõe hea hüdromorfoloogilise kvaliteedi tõttu on seal välja kujunenud väärtuslik jõeelustik. Sellepärast on jõe alamjooks (suudmest kuni Kloogajärve oja suudmeni (9 km)) nimetatud Natura 2000 alaks (Vasalemma loodusala). Peaasjalikult kaitstakse siin jõge kui elupaika (EL Loodusdirektiivi tüüp 3260) ja selles elavaid loomi: kaladest esineb jõesilmu, lõhet, võldast ja hinki, veeselgrootutest rohe-vesihobu ja paksukojalist jõekarpi, imetajatest saarmast. Jões elavatest looduskaitsealustest liikidest leiab seal võldast ja hinki (III kategooria) ja paksukojalist jõekarpi (II kategooria). Jõe lähte piirkonnas asub Lümandu maastikukaitseala. Klooga raba lähistel on jõel Urba hüdromeetriajaam.

Vasalemma jõe lisajõed 

Sulgudes lisajõe järk – suubumine vasakult (v) või paremalt (p) – lisajõe suudme kaugus peajõe suudmest.
 Kanarbiku kraav (I - p - 46,8 km),
 Haiba oja (I - v - 38,7 km),
 Ohtu peakraav (I - p - 26,8 km),
 Munalaskme oja (I - v - 19,6 km),
 Hingu oja (II - p - 6,7 km),
 Aude oja (II - v - 2,2 km),
 Pagula kraav (I - v - 0,2 km),
 Sõerukraav (II - v - 19 km),
 Metsapere peakraav (I - v - 16,6 km),
 Maeru oja (I - p - 12,7 km),
 Lehola oja (II - p - 4,4 km),
 Vaesteristi oja (II - v - 2,5 km),
 Kloogajärve oja (I - p - 9 km).
 Nirgoja

Vaata ka 
 Paldiski–Padise tee
 Põllküla–Madise tee

Viited

Välislingid 
 

Harju maakonna jõed
Harju alamvesikond
Strenči

Strenči (saksa keeles Stackeln) on linn Lätis Vidzemes Valmiera piirkonnas. Asub Koiva jõe ääres. Looduskaitse all on Vana tamm ja Strenči Suur pärn. Linna põhjaosa asub Põhja-Vidzeme biosfääri kaitsealal, lõunaosa aga Ziemeļgauja kaitstaval maastikul.

Uuel Linnakalmistul asub Teises maailmasõjas hukkunud nõukogude sõdurite ühishaudadel mälestusmärk.

Ajalugu 

Strenči kohale tekkis asustus XVII sajandil, mil avati Peterburi–Riia postimaantee. Aastal 1889 avati Riia ja Pihkva vahelisel raudteel Stackelni raudteejaam, tänapäevane Strenči raudteejaam  Valga–Riia raudteeliinil. Aastal 1905 sai Strenčist alev. Aastal 1899 hakati Liivimaa rüütelkonna eestvedamisel raudtee ja maantee vahelisele metsasele alale ehitama Liivimaa kubermangu psühhoneuroloogiahaiglat, mis valmides (aastal 1907) oli oma aja kohta üks moodsamaid. Ka sealne luteri kirik valmis aastal 1907.

Eesti vabadussõja ajal toimusid alevi all ägedad lahingud Eesti soomusronglaste ja punaarmee sõdurite vahel. Strenči lähedal asub seal langenud Eesti soomusrongide divisjoni ülemale kapten Anton Irvele püstitatud mälestusmärk.

Linn aastast 1928. Aastal 1941 hukkasid nõukogude repressiivorganid sarnaselt Kuressaare massimõrvaga ilma õigusliku aluseta 24 linna elanikku. Aastal 1943 hukkasid saksa okupatsioonivõimud kõik psühhoneuroloogiahaigla patsiendid. Aastal 1949 küüditati 20 linna elanikku. 2009. aastani kuulus Valka rajooni. Aastatel 2009–2021 oli linn Strenči piirkonna keskus.

Viited

Välislingid 

 Linna tutvustav sait

Strenci
Valmiera piirkond
Ruhja

Ruhja () (läti keeles Rūjiena, saksa keeles Rujen) on linn Põhja-Lätis Valmiera piirkonnas. Ruhja on Läti kõige põhjapoolsem linn. See asub Ruhja jõe ääres.

Kaitsealused objektid 

Linnas kasvab kaks looduskaitsealust põlispuud – Ruhja pärn ümbermõõduga 4,1 meetrit ja Ruhja mõisa haab ümbermõõduga 5,89 meetrit.

Ruhja ordulinnuse varemed on riikliku kaitse all. Samuti on kaitse all Ruhja kirik ja selle piirdemüür, mälestusmärk Ruhja vabastamisele, mälestusmärk Sējējs Arturs Alberingsile, Jānis Skujiņši mälestussammas Madona Orans ja kunstnik A. Alkšņise elupaik aadressil Rīgas iela 11a. Kohaliku kaitse all on Ruhja linnavalitsuse maja aadressil Raiņa iela 3 ja elamu (endine haigla) aadressil Valdemāra iela 26.

Ajalugu 

Ruhja linna tänapäevases piirides asus Liivi ordu Ruhja ordulinnus. Liivi sõja eel sai sellest üürikeseks ajaks Ruhja komtuurkonna keskus.

Ruhja oli Riia kubermangu ja Volmari kreisi Rūjiena ehk Ruhja kihelkonna keskus, Lätimaal. Pärisorjuse likvideerimisel kujunes asula aleviks. Aastal 1800 hakkas Ruhjat läbima Tallinna–Pärnu–Riia postimaantee uus trass, seal oli ka hobupostijaam.

Asulat läbis varem kitsarööpmeline Valga–Ruhja–Pärnu raudtee. Raudtee ümberehitamisel laiarööpmeliseks (Tallinna–Pärnu–Mõisaküla–Riia liin) viidi Ruhja raudteejaam linnast tunduvalt eemale. Ruhjani liiklesid reisirongid 1990. aastate keskpaigani, amortiseerunud raudtee likvideeriti 2005. aastal.

Linnaõigused sai aastal 1920. 1949–1959 oli Ruhja rajooni keskus. 2009. aastani kuulus linn Valmiera rajooni. Aastatel 2009–2021 oli see Ruhja piirkonna keskus.

Vaata ka 
 Ruhja komtuur

Viited

Välislingid 

 Ruhja koduleht

Läti linnad
Valmiera piirkond
Leedu Sotsiaaldemokraatlik Partei

Leedu Sotsiaaldemokraatlik Partei (leedu keeles Lietuvos socialdemokratų partija, lühend LSDP) on vasaktsentristlik Leedu erakond. Partei loomise ajaks loetakse 1896. aastat.

2009. aasta märtsis valiti partei juhiks Algirdas Butkevičius.

Partei kuulub Euroopa Sotsialistide Parteisse ja Sotsialistlikku Internatsionaali.

Ajalugu

LSDP eelkäijad
Leedu Demokraatlik Tööpartei moodustati 8. detsembril 1990, kui Leedu Kommunistlik Partei reorganiseeriti sotsiaaldemokraatlikuks erakonnaks. LDTP võitis 1992. aasta valimistel Leedu Seimis enamuse ja oli võimul 1996. aastani.

Leedu Sotsiaaldemokraatlik Partei taasloodi 12. augustil 1989 1. mail 1896 Vilniuses asutatud erakonna õigusjärglasena. Erakond võitles demokraatia ja sotsiaalse õigluse kinnistumise, õigusriigi ning sotsiaalselt reguleeritava turu eest.

2001. aastal ühinesid parteid Leedu Sotsiaaldemokraatlikuks Parteiks.

Pärast ühinemist
2001. aasta parlamendivalimiste järel moodustas LSDP valitsuskoalitsiooni sotsiaalliberaalse Uue Teega.

Pärast 2004. aasta valimisi (LSDP osales valimisliidus Töö Leedu Hüvanguks) oli erakonnal 141-kohalises seimis 20 kohta. Kuni 2006. aasta juunini osaleti valitsuskoalitsioonis koos Uue Liidu, Tööpartei ning Talupoegade ja Uue Demokraatia Liiduga. 

31. mail 2006 lagunes senine koalitsioon Tööpartei valitsusest lahkumise tõttu ja 1. juunil astus Algirdas Brazauskase valitsus tagasi. Ajutise valitsuse moodustas seejärel LSDP liige Zigmantas Balčytis. 

4. juulil 2006 kinnitas seim peaministriks LSDP aseesimehe Gediminas Kirkilase ja 18. juulil vannutati tema uus valitsus ametisse. Uude koalitsiooni kuulus neli erakonda: LSDP, Talupoegade ja Uue Demokraatia Liit, Liberaalide ja Keskliit ning Tööpartei lagunemisel tekkinud Kodanikedemokraatia Partei.

2008. aasta valimistel sai LSDP 25 kohta seimis, kuid jäeti valitsusse kaasamata. 2012. aasta parlamendivalimistel tuli LSDP võitjaks ja sai seimis 38 kohta.

LSDP väärtused 
Pärast ühinemist on erakonna põhiväärtused vabadus, sotsiaalne õiglus ja solidaarsus.

Välislingid
Leedu Sotsiaaldemokraatliku Partei koduleht

Leedu parteid
Sokraatiline meetod

Sokraatiline meetod on küsimuste ja vastuste varal toimuv õppeviis. 

See on oma nime saanud Sokratese järgi, kes õpetas küsimuste-vastuste vormis. Sokratese õpilase Platoni tekstid on põhiliselt dialoogid, mille peategelane on sokraatilist meetodit kasutav Sokrates (näiteks "Kriton"). Sokraatilises dialoogis toimuvat vestlust võib nimetada ka dialektiliseks.

Sokraatilise meetodi kolm traditsioonilist komponenti on iroonia ehk vestlusteema vallas teadmatust teesklev ja naiivne küsimuste esitamine, elenktika ehk küsitlusvoorus saadud vastuste kummutamine nende sisemise vastuolu näitamise teel ja maieutika ehk sünniabi uute ja paremate vastuste andmisel, kooskõlaliste määratlusteni jõudmisel. Komponentide kasutusviis pole vähemasti Platoni esituses rangelt määratletud ning nende järgnevus ühene, vaid need esinevad kohati paralleelselt ning vajadusel mis tahes järjekorras.

Sokraatilist meetodit rakendatakse kõige enam USA ülikoolide õigusteaduskondades, aga ka mõningates psühhoteraapia suundades.

Vaata ka
Dialektika

Filosoofia
Pedagoogika
Õppemeetodid
Stuartid

Stuartid (ka Stewartid) oli dünastia, mis valitses  Šotimaad 1371–1707 ja Inglismaad 1603–1707 ja Suurbritanniat 1707–1714.

Stuartite esivanemad pärinesid Bretagne'ist ja jõudsid Inglismaale kuningas Henry I kaaskonnas. Üks perekonna liige Walter Fitzalan siirdus Šotimaale, kus ta sai maad ja peagi ka tähtsa ametikoha sealse kuninga õukonnas. Tema järeltulija Walter Stewart abiellus Šoti kuninga Robert Bruce´i tütre Marjoryga. Pärast Marjory venna David II surma aastal 1371 päris trooni tema ja Walter Stewarti poeg Robert.

Pärast kardinal Henry Benedict Stuart (jakobiidid nimetasid teda Henry IX ja I) surma 1807 ei ole Stuartite katoliiklastest pärijad troonijärglust avalikult taotlenud.

Stuartite dünastiast Šoti kuningad 

1371–1390 Robert II
1390–1406 Robert III
1406–1437 James I
1437–1460 James II
1460–1488 James III
1488–1513 James IV
1513–1542 James V
1542–1567 Mary
1567–1603 James VI

Stuartite dünastiast Inglise ja Šoti kuningad 

1603–1625 James I ja VI  
1625–1649 Charles I
1660–1685 Charles II
1685–1688 James II ja VII  
1688–1694 Mary II
1702–1714 Anne (Šotimaa kuningriik kaotati 1707)

Stuartite dünastiast Inglise ja Šoti trooninõudlejad 

1688–1701 James II ja VII
1701–1766 James III ja VIII (Old Pretender)
1766–1788 Charles III (Young Pretender, Bonnie Prince Charlie)
1788–1807 Henry IX ja I

Vaata ka
Stewarti klann