joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Minu väike poni

Minu väike poni (inglise keeles My Little Pony) on meelelahutuse frantsiis, mille on loonud Hasbro. Algselt valmistati vaid ponikujulisi mänguasju, hiljem on lisandunud animeeritud sari "Minu väike poni: Sõprus on imeline" ja film "Minu väike poni: Film".

Ajalugu

My Pretty Pony 
My Little Pony eelkäija oli My Pretty Pony, ponikujukesed, mida Hasbro tutvustas 1981. aastal. Ponid olid tehtud plastikust, umbes 25 cm kõrgused ning nad liigutasid kõrvu, vihistasid saba ja pilgutasid ühte silma. Nendele järgnesid väiksemat sorti ponid, kellel olid taguotsal juba sümbolid nagu tänapäevastele My Little Pony'''dele kohane.

 1982–1992 
Pärast My Pretty Pony'de kehva läbilööki tõi Hasbro veel turule kuus väiksemat eri värvi ponikujukest My Little Pony nime all. Ponide kogujad nimetavad neid kujukesi esimeseks põlvkonnaks.

 1997–1999 
1997. aastal tehti ponidele uuendusi. Nimelt olid teise põlvkonna ponidel uued poosid, kalliskividest silmad, pööratavad pead ning nad olid väiksemad, kõhnemad ja neil olid pikemad jalad. Nende müümine lõpetati USA-s 1999. aastal, kuid neid toodeti edasi Lääne-Euroopas müümiseks. Paljud olid tavalised ponid, kuid tehti ka mõned ükssarvikud. 1998. aastal tuli müügile My Little Pony'' virtuaalse loomakese mäng "My Little Pony: Friendship Gardens".

2003–2009 
Uuendatud mängulelud, mis tulid müügile 2003. aastal, olid suunatud väiksematele lastele kui eelmised. Kogujad kutsuvad neid kolmandaks põlvkonnaks.

2010-olevik 
Neid ponisid kutsutakse mitteametlikult neljandaks põlvkonnaks. Tegevus toimub väljamõeldud paigas Equestrias, peategelased on Twilight Sparkle, Spike, Rainbow Dash, Pinkie Pie, Applejack, Rarity and Fluttershy. Neil on ka palju täiskasvanud fänne.

Mänguasjad
Ameerika Ühendriikide ettevõtted
Iljušin Il-78

Iljušin Il-78 (vene keeles Ильюшин Ил-78; NATO koodnimega Midas) on Nõukogude Liidus konstrueeritud neljamootoriline tankerlennuk. See on loodud lennuki Il-76MD (Ил-76МД) põhjal ja mõeldud sõjalennukite kütusega tankimiseks nii õhus kui ka maa peal. 

Nõukogude Liidu lennukid
Iljušin
Viljandi reoveepuhasti

Viljandi reoveepuhasti (ka Kösti reoveepuhasti) on Viljandi linna reoveepuhasti. Puhasti avati 21. septembril 2005. Puhasti läks maksma 99,2 miljonit krooni.

Puhasti suubla on Tarnakraav, samuti on sinna suunatud avariiülevoolu väljalask.

Viited

Välislingid

Viljandi
Veepuhastus
Euroopa kultuuripärandi aasta

Euroopa kultuuripärandi aasta on 2018. aastal tähistatavaks valitud Euroopa aasta, mille eesmärk on tuua esile Euroopa kultuuri ning pöörata suuremat tähelepanu kultuuripärandile.

Välislingid
Euroopa kultuuripärandi aastale pühendatud eestikeelne koduleht
Euroopa kultuuripärandiaasta 2018 Muinsuskaitseamet

Euroopa Liit
Euroopa kultuur
Rahvusvahelised aastad
Kultuuripärand
2018
Soomaa suurvesi

Soomaa suurvesi on iga-aastane nähtus (suurvesi) Soomaa maastikurajoonis. See on Soomaa üks tuntumaid vaatamisväärsusi, mida nimetatakse ka kui viies aastaaeg. 

Üleujutused tekivad tavaliselt kevaditi äkilise lumesulamise ja jäämineku ajal, kui Sakala kõrgustiku lumeveed, mis valguvad Soomaale suuremate jõgede kaudu, ei mahu jõesängidesse ära, ujutades üle madalad tasandikud. Vaid Halliste jõe kaudu pääseb vesi liikvele.

Veetase võib olla tavalisest 5 m kõrgem. Päevas võib vesi tõusta kuni 1 m. Suurimate üleujutuste ajal võidakse üle ujutada Võrtsjärve-suurune ala.

1927. aastal rajati Riisale veemõõdujaam eesmärgiga uurida üleujutuste tekkepõhjuseid ja mõjusid. Selleks paigaldati jõekaldasse betoonpostid, mille abil mõõdeti kolm korda päevas veeseisu.

Üleujutuste ajaks rajatakse veematkatrassid, mis pakuvad veesõidukiga liiklejatele head ülevaadet üleujutatud alast. Talvel pakuvad jäätunud veteväljad võimalusi uisutamiseks ja tõukekelgutamiseks.

Galerii

Viited

Eesti geograafia
Mai Lumiste

Mai Lumiste (õieti Maie-Lea; kuni 1935. aastani Maie-Lea Spirka; 23. juuni 1932 Narva – 12. jaanuar 1985 Tallinn) oli eesti kunstiajaloolane ja muinsuskaitsja.

Elukäik 
Ta sündis sõjaväelase perekonnas. Õppis Narva 3. algkoolis ja Tallinna 28. 7-klassilises koolis, lõpetas 1950. aastal Tallinna 10. Keskkooli. Pärast I. Repini nimelise Kunstiinstituudi lõpetamist Leningradis kunstiteooria ja -ajaloo erialal 1955. aastal oli kogu tema edasine elu ja töö seotud Tallinnaga. Kaitses 1975 kunstiteaduse kandidaadi väitekirja "Eesti maal ja skulptuur 16. sajandi ja 17. sajandi I poolel".

Töötanud mõnda aega Kunstimälestiste Kaitse Inspektsioonis, täiendas ta end Eesti NSV TA Ajaloo Instituudi aspirantuuris, mille lõpetas 1965. Samast aastast asus ta tööle Vabariiklikku Restaureerimisvalitsusse. Alates 1978. aastast töötas Kultuurimälestiste Riikliku Projekteerimise Instituudi Tallinna osakonna peaspetsialistina.

Teadustöö
Tema peamine uurimisala oli Eesti renessansi- ja barokiajastu kunst. Ta oli ligi 15 aastat tegev Niguliste kiriku arhitektuurilis-ajaloolisel uurimisel ja rekonstrueerimisel. Tema juhtida olid ka Pühavaimu kiriku restaureerimistööd.

Kirjutanud rohkesti artikleid ja uurimusi, sealhulgas "Tallinna Surmatants" (1976), artiklid albumis "Madalmaade maalikunst XV—XVIII sajandil" ja koguteoses "Eesti kunsti ajalugu" (1975).

Tunnustus
1978 Kristjan Raua preemia (teos "Eesti kunsti ajalugu I" (I ja II), autorite kollektiiv: Mart-Ivo Eller, Voldemar Erm, Leo Gens, Virve Hinnov, Rudolf Kangert, Juta Keevallik, Kaalu Kirme, Tuui Koort, Ene Lamp, Rein Loodus, Mai Lumiste, Tiina Nurk, Evi Pihlak, Villem Raam, Jüri Selirand, Irina Solomõkova (kollektiivi juht), Karl Tihase, Vaike Tiik, Voldemar Vaga, Hannes Valter, Viivi Viilman, Lehti Viiroja ja Helmi Üprus)
1980 sama teose eest Nõukogude Eesti preemia
1991 Kristjan Raua preemia (postuumselt) (1990. aastal kirjastuses Kunst ilmunud monograafia "Niguliste kirik", koos Rasmus Kangropooliga)

Isiklikku 
Tema abikaasa oli arhitektuuriajaloolane Rasmus Kangropool.

Viited

Kirjandus 
"Mai Lumiste" (nekroloog). Sirp ja Vasar nr 3, 18. jaanuar 1985. Lk 15
Jevgeni Kaljundi. "Mai Lumiste (23. mai 1932 – 12. jaanuar 1985) loominguline pärand". // Kunstiteadus. Kunstikriitika 6. Kunst. Tallinn 1986. Lk 291–298
Евгений Кальюнди. "О творческом наследии Май Лумисте". Lk 313–314
Jewgeni Kaljundi. "Das wissenschaftliche Erbe von Mai Lumiste". Lk 338
Jevgeni Kaljundi. "Lumiste, Mai, kunstiajaloolane". // Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 1996. Lk 282–283
Mari-Liis Paaver. "Mai Lumiste ja tema aeg". Sirp nr 39, 19. oktoober 2012. Lk 22

Välislingid
Haud Tallinna Pärnamäe kalmistul

Eesti kunstiajaloolased
Eesti muinsuskaitsjad
Tallinna Nõmme Gümnaasiumi vilistlased
Eestistatud nimega inimesed
Pärnamäe kalmistule maetud
Sündinud 1932
Surnud 1985
Ivanov

Ivanov on venepärane perekonnanimi.

Nime naissoost vorm on Ivanova. 2018. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Ivanov 2610 mehel ja 120 naisel ning Ivanova 2823 naisel. 2021. aasta 1. jaanuari seisuga oli perekonnanimi Ivanov 2586 mehel ja 138 naisel ning Ivanova 2735 naisel. Perekonnanimede levikult oli Ivanov meeste puhul 1. ja naiste puhul 599. kohal. Nii Ivanov kui ka Ivanova olid 2018. aastal levinuimad perekonnanimed Eestis. 2021. aastal oli Ivanova levikult 2. perekonnanimi Eesti naiste seas.

2021. aasta alguse seisuga oli Ivanov levinuim perekonnanimi Eestis elavate 1946-1950, 1951-1955, 1956-1960, 1961-1965, 1971-1975, 1976-1980, 1981-1985 ja 1996-2000 sündinud meeste seas.

Nime kandjaid 
Andrei Ivanov, Eesti venekeelne kirjanik
Vladimir Ivanov, Eesti tennisist
Sergei Ivanov, Venemaa poliitik
Sergei Ivanov, Eesti poliitik
Vjatšeslav Ivanov, vene keeleteadlane, semiootik ja antropoloog
Vjatšeslav Ivanov, Eesti ajakirjanik
Vjatšeslav Ivanov, vene sümbolistlik luuletaja

Albertina Ivanova
Hiie Ivanova
Olga Ivanova
...

Viited

Välislingid
 
 

Vene perekonnanimed
Eestistamisel muudetud perekonnanimed
Nicholas Culpeper

Nicholas Culpeper (18. oktoober 1616 – 10. jaanuar 1654) oli inglise botaanik, taimeteadlane, arst ja astroloog.

Ta on kirjutanud näiteks raamatud "The English Physitian" (1652) ja "The Complete Herbal" (1653), mis sisaldab rikkalikke farmatseutilisi ja taimealaseid teadmisi, ning "Astrological Judgement of Diseases from the Decumbiture of the Sick" (1655), mis on üks detailsemaid kirjutisi meditsiinilise astroloogia kasutusest varajases Euroopas.

Culpeper veetis enamuse oma elust Inglismaa looduses, kataloogides sadu ravimtaimi.

Taimeomaduste kirjeldusi raamatust "The English Physitian"

Anemoon – mahlaga määrides saab ravida haavandeid, põletikku ja leeprat, sisse hingates saab puhastada ninasõõrmeid.
Takjas – õli sees keetmise järgselt peale määrida – töötab stimulandina. Toorena määrides aitab kaasa vere hüübimisele.
Puuvill – leelises keetmise järgselt hea peatäide raviks. Sissehingates peavalu ja köha leevendav.
Puju – aitab sünnitusele kaasa ning vähendab sünnitusega kaasnevaid valusid.
 Piparrohi – aitab gaase kehast väljutada (eriti head tulemused koos herneste ja ubadega tarvitades).

Viited 

Botaanikud
Arstid
Astroloogid
Sündinud 1616
Surnud 1654
Kadri Asmer

Kadri Asmer (sündinud 11. mail 1985) on eesti kunstiajaloolane, õppejõud, kunstikriitik ja kuraator.

Ta lõpetas 2004. aastal Hugo Treffneri Gümnaasiumi ja õppis aastatel 2004–2008 Tartu Ülikoolis kunstiajalugu. 2014. aastal kaitses samas magistrikraadi cum laude.

Kadri Asmer on töötanud 2008–2010 Kadrioru kunstimuuseumis haridustöö kuraatorina, 2009–2010 Kolga Keskkoolis kunstiajaloo õpetajana ning 2013–2014 Tartu Kunstimuuseumis graafika- ja joonistuskogu hoidjana. Alates 2014. aastast töötab Tartu Ülikooli kunstiajaloo osakonnas.

Kadri Asmer on kureerinud kunstinäitusi, näiteks Helle Vahersalu juubelinäitus "Lumi, rooste, värv" (koos Tiiu Talvistuga, Tartu Kunstimaja, 2019), "Silent Collections. Privately Owned Lithuanian and Estonian Art from the Second Half of the 20th Century" (Leedu Rahvusgalerii, Vilnius, 2018), "Maskuliinne eksistentsialism. Kunst Margus Punabi kogust" (Galerii Noorus, 2016), "The Age of Sex. Fotokunst Margus Punabi kogust" (Tartu Kunstimaja, 2016), "Avangardi aabits. 1960. ja 1970. aastate eesti kunst Margus Punabi kogust" (Jakobi galerii, 2016), "Valguse linn. Eesti kunstnikud Euroopa suurlinnades" (koos Kerttu Männistega, Eesti Kunstimuuseum, 2016), "Ilmar Malin. EluLõng" (koos Jaan Maliniga, Tartu Kunstimaja, 2014).

Ta on koostanud raamatuid, näiteks Armin Tuulse, "Linnad ja lossid" (2013), Ilmar Malin, "Kunsti pärast" (koos Jaan Maliniga, 2014), Indrek Hirv, "Tartust Pariisi ja tagasi" (2016), Juhan Maiste, "Vabadus mäletada" (2017), "In Search of the University Landscape: The Age of the Enlightenment" (koos Juhan Maistega, 2018).

Alates 2015. aastast on Kadri Asmer rahvusvahelise teadusajakirja Baltic Journal of Art History tegevtoimetaja.

Asmer on ICOMi, Eesti Kunstiteadlaste ja Kuraatorite Liidu ja Tartu Kunstnike Liidu liige.

Tunnustus 
 2020 Tartu Ülikooli aumärk
 2020 Tartu Kultuurikandja aunimetus (2019. aasta kultuurikorraldaja)

Välislingid 
Kadri Asmer Eesti Teadusinfosüsteemis
Uus Tartu kunst: Kadri Asmer Müürileht

Eesti kunstiajaloolased
Eesti kunstipedagoogid
Eesti kunstikriitikud
Kuraatorid
Hugo Treffneri Gümnaasiumi vilistlased
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna vilistlased‎
Sündinud 1985
Anu Ormisson-Lahe

Anu Ormisson-Lahe (sündinud 3. detsembril 1984) on eesti kunstiajaloolane ja Tartu Ülikooli õppejõud.

Ta lõpetas 2007. aastal Tartu Ülikooli usuteaduskonna ja kaitses kunstiajaloo õppetooli juures 2010. aastal magistritöö.

Alates 2009. aastast on ta töötanud Tartu Ülikooli kunstiajaloo osakonnas referendi (2009–2011), lektori (2014–2017) ja assistendina (2011–2014 ja alates 2017)

Teadustöö
Ta on avaldanud uurimusi ülikooli- ja pargiarhitektuurist, Tartu Ülikooli hooneteansamblist, Tartu toomkirikust ja Toomemäe pargist. Ormisson-Lahe on 2017. aastal ilmunud monograafia "Johann Wilhelm Krause 1757–1828. Kataloog" 4. osa kaasautor.

Tunnustused
2017 Eesti ajalookirjanduse aastapreemia nominent (monograafia "Johann Wilhelm Krause 1757–1828. Kataloog" 4. osa kaasautorina)

Isiklikku
Ormisson-Lahe on abielus õigusteadlase Janno Lahega.

Välislingid
Anu Ormisson-Lahe Eesti Teadusinfosüsteemis

Eesti kunstiajaloolased
Tartu Ülikooli humanitaarteaduste ja kunstide valdkonna õppejõud
Tartu Ülikooli usuteaduskonna vilistlased
Sündinud 1984
Novruz Məmmədov

Novruz İsmayıl oğlu Məmmədov (sündinud 15. märtsil 1947 Babəki rajoonis Nahhitševanis Aserbaidžaanis) on Aserbaidžaani tõlkija ja poliitik, ta on kuulunud NLKP ridadesse, ta on erakonna Uus Aserbaidžaan liige. Ta oli 21. aprillist 2018 kuni 8. oktoobrini 2019 Aserbaidžaani peaminister.

Ta sündis aastal 1947 Babəki rajoonis Nahhitševanis Aserbaidžaanis. Ta lõpetas aastal 1964 keskkooli, misjärel asus õppima Aserbaidžaani Pedagoogilisse Keelte Instituuti prantsuse keele erialale. Ta kaitses aastal 1991 filoloogiakandidaadi väitekirja.

Isiklikku 
Ta on abielus ja kolme lapse isa.

Aserbaidžaani peaministrid
Sündinud 1947
Hartbeespoort

Hartbeespoort on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Loodeprovintsis Bojanala Platinumi ringkonnas Madibengi vallas.

2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Hartbeespoort elanikest valgeid 59,41%, mustanahalisi aafriklasi 38,21%, värvilisi 1,14%, India või Aasia päritolu inimesi 0.73% ja teisi 0,50%. Afrikaani keelt pidas emakeeleks 46,51% inimesi, inglise keelt 19,29%, tsvana keelt 7,31%, tsonga keelt 6,24%, pedi keelt 5,93%, sotho keelt 2,50%, suulu keelt 1,92%, koosa keelt 1,58%, venda keelt 1,50% ja ndebele keelt 1,06%.

Viited

Loodeprovintsi (LAV) linnad
Mthatha

Mthatha (kuni 2004. aastani Umtata) on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Ida-Kapimaa provintsis, OR Tambo ringkonna ja King Sabata Dalindyebo valla halduskeskus.

Aastatel 1976–1994 oli Umtata Transkei bantustani pealinn.

2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Mthatha elanikest mustanahalisi aafriklasi 94,61%, värvilisi 2,66%, India või Aafrika päritolu inimesi 1,23%, valgeid 1,04% ja teisi 0,46%. Koosa keelt pidas emakeeleks 85,02%, inglise keelt 8,62%, afrikaani keelt 1,14%, sotho keelt 0,79% ja suulu keelt 0,79%.

Viited

Ida-Kapimaa provintsi linnad
Port St. Johns

Port St. Johns on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Ida-Kapimaa provintsis OR Tambo ringkonnas. Linn asub India ookeani rannikul Mzimvubu jõe suudmes.

Aastatel 1976–1994 kuulus Port St. Johns Transkei bantustani koosseisu.

2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Port St. Johns'i elanikest mustanahalisi aafriklasi 94,67%, värvilisi 3,49%, valgeid 1,10%, India või Aasia päritolu inimesi 0,62% ja teisi 0,11%. Koosa keelt pidas emakeeleks 89,66% inimesi, inglise keelt 6,22%, afrikaani keelt 0,99% ja suulu keelt 0,52%.

Viited

Ida-Kapimaa provintsi linnad
Mount Frere

Mount Frere on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Ida-Kapimaa provintsis Alfred Nzo ringkonnas, Umzimvubu valla halduskeskus.

Mount Frere on asutatud 1876. aastal. Aastatel 1976–1994 kuulus Mount Frere Transkei bantustani koosseisu.

2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Mount Frere elanikkonnast mustanahalisi aafriklasi 96,08%, värvilisi 1,24%, India või Aasia päritolu inimesi 0,80%, valgeid 0,78% ja teisi 1,10%. Koosa keelt pidas emakeeleks 86,58% inimestest, inglise keelt 6,05%, suulu keelt 1,62%, afrikaani keelt 0,81% ja sotho keelt 0,51%.

Viited

Ida-Kapimaa provintsi linnad
Kareedouw

Kareedouw on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Ida-Kapimaa provintsis Sarah Baartmani ringkonnas, Kou-Kamma valla halduskeskus.

Linn on asutatud 1905. aastal.

2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Kareedouw'i elanikest värvilisi 56,47%, mustanahalisi aafriklasi 32,78%, valgeid 9,51%, India või Aasia päritolu inimesi 0,26% ja teisi 0,96%. Afrikaani keelt pidas emakeeleks 72,58% inimesi, koosa keelt 22,07%, inglise keelt 2,43%, tsvana keelt 0,57% ja sotho keelt 0,53%.

Viited

Ida-Kapimaa provintsi linnad
Dordrecht (LAV)

Dordrecht on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Ida-Kapimaa provintsis Chris Hani ringkonnas Emalahleni vallas.

Dordrecht on asutatud 1856. aastal.

2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Dordrechti elanikest mustanahalisi aafriklasi 93,1%, värvilisi 3,3%, valgeid 2,8%, India või Aasia päritolu inimesi 0,4% ja teisi 0,4%. Koosa keelt pidas emakeeleks 90,1% inimesi, afrikaani keelt 5,4%, inglise keelt 2,0% ja teisi keeli 2,5%.,

Viited

Ida-Kapimaa provintsi linnad
Thohoyandou

Thohoyandou on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Limpopo provintsis, Vhembe ringkonna ja Thulamela valla halduskeskus.

Thohoyandou on asutatud 1977. aastal. Aastatel 1979–1994 oli Thohoyandou Venda bantustani pealinn.

2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Thohoyandou elanikest mustanahalisi aafriklasi 95,47%, India või Aasia päritolu inimesi 4,09%, värvilisi 0,19%, valgeid 0,16% ja teisi 0,10%. Venda keelt pidas emakeeleks 84,74% inimesi, tsonga keelt 2,61%, inglise keelt 2,11%, pedi keelt 1,15%, afrikaani keelt 0,37% ja sotho keelt 0,36%.

Viited

Limpopo provintsi linnad
Neljas Dimensioon

Neljas Dimensioon on Tartu Ülikooli ajakirjanduse ja kommunikatsiooni üliõpilaste veebiväljaanne. Väljaande lõi 21. jaanuaril 2016. aastal Margus Hanno Murakas koos oma kursusekaaslastega Tartu Ülikoolis. Ühtlasi oli Murakas ka väljaande esimene peatoimetaja. Väljaande veebiaadress on www.4dimensioon.org. 

Neljas Dimensioon on ühtlasi ka mittetulundusühing 4DIMENSIOON MTÜ. Neljas Dimensioon viis 2017. aastal läbi projekti "Noored meediatargad", mille eesmärk oli värskelt valimisõiguse saanud Tartu üldhariduskoolide õpilasi harida meediateemadel. 

2018. aasta septembris laienes Neljas Dimensioon ka raadiosse. Kord kuus on Vikerraadio eetris saade “Vähemolijad”, saatejuhid on Indrek Ojamets, Romet Toomas Tiitsaar ja Lisete Reineberg. Saade lõpetati peale ühte aastat. 

2020. aasta sügisest alates ilmub Postimehe lisalehena 4jaleht. 

Toimetuse koosseisu kuuluvad Tartu Ülikooli üliõpilased, kes kirjutavad Neljandasse Dimensiooni kirest ajakirjanduse vastu ja soovist luua midagi omanäolist. Peale 4jalehte saatnud edu, hakkas 4dimensioon võtma vastu ka kaastöid ning külalisautoreid. Samuti lubati 4dimensiooni liikmeks inimesi, kes õpivad teistel erialadel. 

Väljaande lööklause "Värskelt. Rikkumata. Otse." viitab sellele, et toimetus tegutseb iseseisvalt ja on sõltumatu. Neljas Dimensioon on reklaamivaba ning artikleid saab lugeda tasuta. Väljaande eesmärk ei ole teenida tulu, vaid lisada mitmekesisust Eesti ajakirjandusmaastikku. 

Neljas Dimensioon kajastab teemasid peamiselt publitsistlikes žanrides. Kindlaid teemasid veebiväljaandes ei ole, kuid üldiselt on need seotud ülikooliga. Väljaande ühed loetuimad kajastused on raamatumüüjate värbamisest Ameerikasse, Tartu korporatsioonidest, Taxify juhi tööst ja Tartu Ülikooli veidramatest õppeainetest.

Peatoimetajad 
2017. aasta 9. veebruaril sai väljaande peatoimetajaks Henry-Laur Allik. Alates 2019. aasta 15. veebruarist on Neljanda Dimensiooni peatoimetaja Karoliina Alaska Hussar ning peatoimetaja asetäitjad Indrek Ojamets ja Jete-Ri Jõesaar. 2020. aasta veebruaris valiti peatoimetajaks Jete-Ri Jõesaar ning tema asetäitjateks said Karoliina Hussar ja Kertu Liisa Mooste. Selle toimetuse koosseisuga hakati ka edasi laienema paberleheks, mida vedas eest Hussar. 2020. aasta augustis lahkus toimetaja asetäitja ametist Hussar ning koha võttis üle Kaili Malts. 2021. aasta veebruaris valiti traditsiooniliselt uus peatoimetaja, kelleks sai Kertu Liisa Mooste. Malts jätkas peatoimetaja asetäitja kohal ning üheks asetäitjaks/kommunikatsioonijuhiks sai ka Carlos Kuiv. 

4dimensioonil on traditsioon valida uus peatoimetaja iga aasta veebruaris, kui on dimensiooni asutamise sünnipäev.

Tunnustus 
2021. aastal nomineeriti 4jaleht Eesti Meediaettevõtete Liidu kujunduskonkursil väikeste lehtede avatud rühma kategoorias, infograafika + illustratsioonide eest.

Viited 

Eesti veebisaidid
Roossenekal

Roossenekal on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Limpopo provintsis Sekhukhune ringkonnas Elias Motsoaledi vallas.

Roossenekal on asutatud 1886. aastal. Linn on saanud nime kahe sõduri Stephanus Johannes Roosi ja Frederik Senekali järgi, kes hukkusid maputše hõimu vastu peetud sõjas.

2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Roossenekali elanikest mustanahalisi aafriklasi 92,50%, valgeid 6,10%, värvilisi 0,69%, India või Aasia päritolu inimesi 0,46% ja teisi 0,30%. Pedi keelt pidas emakeeleks 67,29% inimesi, ndebele keelt 8,83%, afrikaani keelt 6,27%, suulu keelt 3,29%, koosa keelt 2,33%, inglise keelt 2,03%, svaasi keelt 1,83%, tsonga keel 1,49% ja venda keelt 1,45%.

Viited

Limpopo provintsi linnad
Polokwane

Polokwane (kuni 2003. aastani Pietersburg) on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis, Limpopo provintsi ja Capricorni ringkonna halduskeskus.

Pietersburg asutati 1886. aastal. Asula sai nime buuride poliitikategelase Piet Jouberti järgi. Linnaõigused sai Pietersburg 1992. aastal.

2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Polokwane elanikkonnast mustanahalisi aafriklasi 74,38%, valgeid 18,25%, värvilisi 3,75%, India või Aasia päritolu inimesi 3,14% ja teisi 0,49%. Pedi keelt pidas emakeeleks 45,89% inimesi, afrikaani keelt 19,81%, inglise keelt 10,31%, venda keelt 6,68%, tsonga keelt 5,71%, sotho keelt 1,74%, ndebele keelt 1,36%, suulu keelt 1,35% ja tsvana keelt 1,24%.

Viited

Limpopo provintsi linnad
Fouriesburg

Fouriesburg on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Free State'i provintsis Thabo Mofutsanyana ringkonnas Dihlabengi vallas. Linn asub umber 8 kilomeetri kaugusel Lesotho piirist.

Fouriesburg on asutatud 1892. aastal.

2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Fouriesburgi elanikest mustanahalisi aafriklasi 96,5%, valgeid 2,5%, India või Aasia päritolu inimesi 0,6%, värvilisi 0,6% ja teisi 0,2%. Sotho keelt pidas emakeeleks 90,7%, afrikaani keelt 3,2%, inglise keelt 2,0%, viipekeelt 1,6% ja teisi keeli 2,6%.

Viited

Free State'i provintsi linnad
Ficksburg

Ficksburg on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Free State'i provintsis Thabo Mofutsanyana ringkonnas, Setsoto valla halduskeskus. Linn asub Lõuna-Aafrika Vabariigi ja Lesotho piiril.

Linna on asutanud kindral Johan Fick 1867. aastal.

2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Ficksburgi elanikest mustanahalisi aafriklasi 90,7%, valgeid 5,6%, värvilisi 1,9%, India või Aasia päritolu inimesi 1,6% ja teisi 0,3%. Sotho keelt pidas emakeeleks 86,1%, afrikaani keelt 7,3%, inglise keelt 3,8% ja teisi keeli.

Galerii

Viited

Free State'i provintsi linnad
Prokop Murra

Prokop Murra (24. november 1921 Tirana – 9. september 2005 Tirana) oli Albaania kommunistlik riigitegelane.

Prokop Murra õppis gümnaasiumi lõpetamise järel majandust. 

Albaania Kommunistlikku Parteisse astus ta 1943. aastal. Teise maailmasõja ajal osales ta partisanivõitluses. Sõja järel oli ta parteitööl tööstuses. 1956. aastal sai ta Albaania Tööpartei Keskkomitee liikmeks. 1962–1966 ja 1978–1991 oli ta Albaania Rahvakogu liige. 1970. aastatel oli ta Albaania Tööpartei Shkodëri allorganisatsiooni esimene sekretär. 1976. aasta novembrist kuni 1980. aasta aprillini oli ta Albaania Tööpartei Keskkomitee sekretariaadi liige. 1980–1981 oli ta tööstuse ja kaevanduste minister ja lisaks ka Albaania Plaanikomitee asejuhataja. 1981. aasta novembris valiti ta Albaania Tööpartei Keskkomitee Poliitbüroo liikmekandidaadiks ja 1986. aastal liikmeks.

Alates 14. oktoobrist 1982 kuni 9. juulini 1990 oli Prokop Murra Albaania kaitseminister.

1993. aastal oli ta koos üheksa endise kõrge võimukandjaga kohtu all süüdustatuna võimu kuritarvitamises. Kohus määras Prokop Murrale viieaastase vabaduskaotuse. 1996. aastal alustati tema vastu uut kohtuprotsessi. Inimsusvastaste kuritegude eest määrati talle 20-aastane vanglakaristus. 1997. aastal vabastati ta amnestiaga vanglast.

Viited

Albaania poliitikud
Kaitseministrid
Sündinud 1921
Surnud 2005
Aurach bei Kitzbühel

Aurach bei Kitzbühel on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Kitzbüheli ringkonnas Kitzbüheli Alpides. Vald asub 846 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 54,2 km², 1. jaanuaril 2016 elas seal 1091 inimest.

Aurauch paikneb 5 km Kitzbühelist lõunas Kitzbühler Ache jõe ja Thurni kuru maantee ääres. Valda kuuluvad Unteraurach, Oberaurach ja mitu hajaasustust, sealhulgas Haberberg, Haselwand, Kochau, Sonnberg ja Wiesenegg-Grüntal. Küla on esmakordselt dokumendis mainitud 1289. aastal kui Orwiorwe. Kitzbüheli ringkonna osana sai Aurach omaette vallaks 1833. aastal.

Ajaloolise tähtsusega on endine kaevandus Kelchalm piirkonnas.

Aurachis on safaripark, paiknedes 1100 m kõrgusel, mis on koduks tüüpilistele alpiloomadele, nagu punahirv, kaljukits, muflon, metssiga ja ilves, samuti loomad muudest mägipiirkondadest, sealhulgas kabehirv, tähnikhirv, laama ja jakk.

Naabervallad 

Fieberbrunn, Jochberg, Kitzbühel, Salzburgi liidumaal: Saalbach-Hinterglemm

Viited

Välislingid 

 www.aurach.tirol.gv.at
 www.geschichte-tirol.com: Aurach
 Tirooli atlas

Tirooli liidumaa vallad
Ratta peale tõmbamine

Ratta peale tõmbamine oli antiikajast 18. sajandini kasutatud hukkamisviis, mille käigus asetati hukatav selili ratta peale ning purustati tema luud. Protsess oli äärmiselt piinarikas ja  pärast seda võis hukatav tunde või koguni päevi veel teadvusel olla. Surma põhjustaja oli enamasti šokk või vedelikukaotus.

Kirjeldus 
Hukatav seoti tavaliselt suure puidust vankriratta peale nii, et jäsemed jääksid kodarate vahele. Sel moel andsid luud löökide korral järele ja murdusid. Timukas peksis hukatava luid suure raudkangiga (vahel ka ratta endaga, kuid sel juhul seoti hukkamõistetu maapinnal olevale raamile). Tavaliselt välditi elutähtsaid elundeid, kuid halastussurma võis tuua löök rindkerre, kõhtu või kõrri. Lööke oli tavaliselt üheksa: iga jäseme pihta kaks nii peal- kui ka allpool liigeseid ja üheksas löök selgroole. Lõpuks aeti ratas koos hukkamõistetuga kõrge teiba otsa, kus keha jäeti mädanema ja lindudele nokkida. 

Hukatava elusolekuaeg pärast protsessi võis varieeruda, tavaliselt oli see mõnest tunnist mitme päevani. 1581. aastal elas Saksamaa sarimõrvar Christman Genipperteinga pärast protsessi veel üheksa ööpäeva, kuna teda hoiti elus südant tugevdava kange joogiga.

Kuulsaid hukatuid 
Christman Genipperteinga – saksa röövel ja mõrvar, kes tappis 13 aasta jooksul (1568–1581) kokku 964 inimest. Ta tabati pärast seda, kui ori ta reetis. Pärast ratta peale tõmbamist elas veel üheksa päeva.

Peter Niers (ka Nirsch) – saksa nõid, röövel ja mõrvar, kes tabati 1581. aastal ühissaunast. Kahepäevase pikendatud piinamise järel tõmmati ta rattale, kus tema luud purustati 42 hoobiga. Seejärel rebiti Niers elusalt neljaks.

Peter Stumpp – 16. sajandil elanud saksa talunik, keda peeti libahundiks. Metsas leiti püünisest hundi vasak käpp ja teda oli selle koha lähedal nähtud. Et ka Stumppil oli vasak käsi puudu, peeti asju kokkulangevaiks ning ta mõisteti süüdi.

Hukkamisviisid
Tõnu Mellik

Tõnu Mellik (12. mai 1934 Tartu – 3. juuni 1993 Tallinn) oli eesti arhitekt.

Elukäik 
Lõpetas 1952. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja jätkas õpinguid Moskvas Üleliidulises Riiklikus Kinematograafia Instituudis režii erialal. Aastast 1953 õppis Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis, mille lõpetas aastal 1959. Töötas 1959–1962 Tallinnas ning 1964–1968 Ehituse ja Ehitusmaterjalide Instituudi vaneminseneri ja nooremteadurina. 1968–1975 töötas ta Eesti Maaehitusprojektis arhitektina. 1975–1987 oli ta ERKI vanemõpetaja ning 1981. aastast osaühingu Esmar peaarhitekt.

Aastast 1960 oli ta Arhitektide Liidu liige.

Isiklikku 
Tõnu Melliku vanemad olid skulptor Voldemar Mellik ja Linda Mellik. Vend oli arhitekt Ants Mellik.

Looming 
Tõnu Mellik projekteeris tööstus- ja avalikke hooneid ning elamuid. Koostas külade ja alevike planeerimis- ning hoonestuskavu: Kiili, Kohila, Kuusalu, Loksa, Taebla ja Viru-Jaagupi. Tervikliku ansambliga paistavad silma koos Rein Veberiga Haabneeme ja koos Peep Jänesega Padise.

Ta osales 1968. Tallinna generaalplaani ja kesklinna rekonstrueerimise projekti koostamisel. Kõige tuntum on tema ja Peep Jänese projekteeritud Otepää spordibaas (1974–1978), mille arhitektid projekteerisid kuppelmaastiku looduskaitsealale sõõrja ehitisena, mille muruga kaetud kaldu olev välissein lasknuks majal mõjuda veel ühe kuplina. Ehitajad ei suutnud aga kaldseina vett pidama saada ning ehitis näeb vastupidi oma märkamatult loodusesse sulandumise taotlusele välja nagu betoonist punker.

Nõukogudejärgsest ühiskonnast olid arhitektid ühes Tõnu Mellikuga lihtsalt praktikud ning teoreetilisemate probleemidega enam üldse ei tegeldud. Nõukogudeaegsed tellimused ei lasknud arhitektidel vabalt oma loomingut teha.

Hooneid 

 Tallinnas Eesti Teaduste Akadeemia Männiku katsebaas (1962)
 Tehase Volta tehnokorpus (1965)
 Kooperatiivelamu "Ühistare" (1966)
 Keila-Joal Sanatoorse Internaatkooli õppehoone (1976)
 Koos Peep Jänesega suusaspordi õppe- ja treeningubaas (1978)
 Koos Peep Jänesega Padisel 12 korteriga kolmekorruselised terrasselamud (1979)
 Koos Peep Jänesega Tamsalu kultuurimaja (1980)
 Viimsi kontorihoone (1991)

Tunnustus 
 Ants ja Tõnu Mellik, Mustamäe elamurajooni planeering, I-II auhind (1958)
 Saha-Loo aleviku planeering ja hoonestus, I auhind (1971)
 Koos Peep Jänesega ooperi- ja balletiteateri Tallinnas Tõnismäel, I-II auhind (1972)
 Pajusi kolhoosi keskus, I auhind (1976)
 Koos Peep Jänesega Elva vanadekodu, I auhind (1977)
 Tartu Projekteerijate Maja, I auhind (1978)

Viited

Välislingid 
 Padise Koidula kolhoosi terrasselamud, vaade suusatajatega esiplaanil
 Otepää suusabaas
 Kiili alevik 1970. aastatel
 Keila-Joa sanatoorne kool
 Korterelamud Padisel
 Arvo Niineväli, Tõnu Mellik ja Peep Jänes ette valmistamas näitust «Eesti arhitektuur» Tallinna Kunstihoones (1972)
 Tamsalu kultuurimaja

Eesti arhitektid
Tallinna Reaalkooli vilistlased
Eesti Kunstiakadeemia vilistlased
Eesti Kunstiakadeemia õppejõud
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1934
Surnud 1993
Going am Wilden Kaiser

Going am Wilden Kaiser on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Kitzbüheli ringkonnas Sölllandli piirkonnas, 773 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 20,6 km², 1. jaanuaril 2016 elas seal 1870 inimest. Vald paikneb 8,5 km Kitzbühelist loodes ja 5 km Sankt Johann in Tirolist läänes. Küla koosneb viiest osast ja seda on esmakordselt mainitud 1160. aastal kui Gouwingen. Selle peamine sissetulekuallikas on turism. See on ühendatud suurema Ski Welti suusapiirkonnaga Asitzbahni köisteega, mis viib suusatajad kiiresti Goingist orus üles ulatuslikule suusamaastikule mäeküljel.

Asend 

Going asub Sankt Johann in Tirolist läänes Kitzbüheli Alpide (lõunas) ja Wilder Kaiseri (põhjas, Sölllandlis) vahel. Teised valla asundused on: Schwendt, Aschau, Prama, Sonnseite ja Schattseite.

Naabervallad: Ellmau, Oberndorf in Tirol, Reith bei Kitzbühel, Sankt Johann in Tirol, Kirchdorf in Tirol

Ajalugu 

Küla mainiti esmakordselt 1160. aastal Baumbachi kloostri dokumendis kui Gouwingen. Nimi tuleb bajuvaari aadlimehe nimest Guowo või Gauwo. See näitab, et see asutati bajuvaaride poolt. Külakirik on üks kõige muljetavaldavamaid rokokoo kirikuid Tiroolis. See on pühendatud Pühale Ristile ja märter Laurentiusele. Selle arhitekt oli Andrä Hueber ja freskod maalis Matthias Kirchner, mõlemad Kitzbühelist. Altarid ja pühakujud nikerdas Goingi skulptor Thomas Blieml. Vasakpoolse altari nišis on huvitav jumalaema kuju, nikerdatud 1480. aasta paiku.

Vaske ja hõbedat kaevandati Goingi ja Oberndorfi vahel Rehrobichlis 16. sajandi esimesel veerandil. Kaevurid (Bergknappen) elasid Prama asunduses. Prama tuleb keldi keelest ja tähendab "kohta, kus kasvavad põldmurakad (Brombeeren)". See on vihje, et see oli keldi asula. Keldid kaevandasid selles piirkonnas vaske ja hõbedat 800. aasta paiku eKr. Kaevandus suleti 1773. aasta paiku. Oma õitseajal saadi igal aastal umbes 12 000 kg vaske ja 7000 kg hõbedat. Sulatusahi oli Bärenstätten von Sankt Johanni asunduses. Kõige sügavam vertikaalne kaevandusešaht oli umbes 880 m sügav.

Majandus 
Täna domineerib Goingis lisaks paljudele käsitöö-, tööstus- ja kaubandusettevõtetele põllumajandus ning tali- ja suveturismitööstus.

 Suveüritused ja rajatised: matkarajad, ronimine, mägironimine, looduslik suplusjärv, milles on pikim vabaõhu veeliumägi Tiroolis, rannavõrkpall, tenniseväljakud ja -saalid, squash'i-saal, 27 auguga golfirada, ratsasaal ja ratsarada, jalgrattarajad, Asphaltstockbahnen, Zimmergewehri lasketiir, vabaõhu ronimissein, laste ja perede programmid, nõmmeelamuse maailm, jne.
 Talvised tegevused ja rajatised: Skiwelt Wilder Kaiser-Brixental, Going-Ellmau suusapiirkond, murdmaasuusarajad, kelgurajad, talvised matkarajad, tennisesaal, squash'i-saal, liuväli, Zimmergewehri lasketiir, Asphaltstockhalle, siseruumis ronimissein.

Tuntud inimesi 

 Johann von Sieberer (1830–1914), kindlustuse peainspektor ja filantroop

Viited

Välislingid 

 www.going.tirol.gv.at
 Goingi infoamet
 Goingi panoraam
 Külakroonika
 www.geschichte-tirol.com: Going am Wilden Kaiser

Tirooli liidumaa vallad
Alutaguse rahvuspark

Alutaguse rahvuspark on rahvuspark Ida-Viru maakonnas. See on loodud 2018. aastal eesmärgiga kaitsta Ida-Eesti tüüpilisi ja haruldasi soo-, metsa- ja rannikumaastikke ning pärandkultuuri.

Rahvuspargi pindala on 44 331 hektarit, millega see on üle kolme korra suurem kui Karula rahvuspark. Kaitseala asub Alutaguse, Lüganuse, Jõhvi ja Toila valla aladel ning see moodustub mitmest lahustükist.

Rahvuspark loodi 24. novembril 2018 11 senise kaitseala põhjal. Rahvuspargi alale jäid Puhatu, Agusalu, Muraka ja Selisoo looduskaitseala, Iisaku, Kurtna, Smolnitsa, Jõuga, Struuga ja Mäetaguse maastikukaitseala ning Narva jõe ülemjooksu hoiuala. Seniste kaitsealade kaitse-eeskirjad kehtisid rahvuspargi kaitse-eeskirja jõustumiseni 1. jaanuaril 2021.

Alutaguse rahvusparki üritas luua Eesti botaanik ja looduskaitsja Gustav Vilbaste juba 1920. aastail.

Rahvuspargis elutsevad lendoravad, kaljukotkad, rabapüüd ja muud liigid.

Viited

Välislingid 
 Alutaguse rahvuspark saidil Kaitsealad.ee

Eesti rahvuspargid
Alutaguse vald 
Lüganuse vald
Jõhvi vald
Toila vald
Rahvusmuuseum

Rahvusmuuseum (inglise keeles national museum) on muuseum, mida peab üleval riik, enamasti keskasutus (näiteks ministeerium). Enamikus riikides antakse rahvusmuuseumi nimetus vaid pealinnas asuvale muuseumile. 

Eesti tuntuim rahvusmuuseum on Eesti Rahva Muuseum, mis algupärast nimekirjutust järgides ei kanna nime Eesti Rahvusmuuseum (vrd Eesti Rahvusarhiiv, Eesti Rahvusraamatukogu).

Rahvusmuuseume
Brasiilia Rahvusmuuseum
Eesti Rahva Muuseum
Rahvusmuuseum (Praha)
Soome Rahvusmuuseum
Taani Rahvusmuuseum
Tōkyō Rahvusmuuseum
Ungari Rahvusmuuseum

Vaata ka
rahvusarhiiv
rahvusraamatukogu

Muuseumid
Taani Rahvusmuuseum

Taani Rahvusmuuseum (taani keeles Nationalmuseet) on rahvusmuuseum Taanis Kopenhaagenis. Muuseumis eksponeeritakse nii taani kui ka välismaa kultuuriajalooga seotut.

Muuseum asutati 1849.

Muuseum asub 1744 valminud hoones (Printsessi palee, taani keeles Prinsens Palæ).

Näiteks 2015 külastas muuseumi 1 377 000 inimest.

1994 tunnistati muuseum Euroopa aasta muuseumiks.

Välislingid
Muuseumi koduleht

Taani muuseumid
Kopenhaagen
Waleed Al-Husseini

Waleed Al-Husseini (araabia keeles وليد الحسيني) on Palestiina esseist, kirjanik ja blogija. 

2010. aasta oktoobris vahistas Palestiina omavalitsus ta väidetava jumalateotuse pärast Facebookis ja blogipostitustes; tema vahistamine pälvis rahvusvahelist tähelepanu. Hiljem põgenes ta Prantsusmaale, kus taotles edukalt varjupaika. 

Ta asutas 2013. aastal Endiste Muslimite Nõukogu Prantsusmaal ja kirjutas 2015. aastal oma kogemustest raamatu "Blasphémateur! : les prisons d'Allah".

Teoseid
"Blasphémateur ! : les prisons d'Allah", 2015, Grasset (ISBN 978-2-246-85461-6)
tõlge inglise keelde: 
"Une trahison française : Les collaborationnistes de l'islam radical devoilés" ("A French Treason: The Collaborators of Radical Islam Unveiled"), 2017, Éditions Ring (ISBN 979-1091447577)

Välislingid

Palestiina inimesed
Kirjanikud
Blogijad
Sünniaeg puudub
Koit Alekand

Koit Alekand (29. august 1929 Tartu – 19. oktoober 2018) oli eesti maaparandusteadlane, maastikuplaneerija ja Eesti Maaülikooli professor.

Sündis 29. augustil 1929 Tartus, oli Eesti maaparandusteadlane ja õppejõud.

1996. aastast oli Eesti Maaülikooli emeriitprofessor. Alekand on uurinud kuivendussüsteemide töökindlust ja maaparandusobjektide maastikuökoloogilist kujundamist.

Ta oli Eesti taasiseseisvumisjärgsel perioodil Eesti maastikuarhitektuuriõppele aluse panija. Alekandi teeneks on maastikuarhitektuuri eriala avamine toonases Eesti Põllumajandusülikoolis, kui üliõpilaste vastuvõtmine maastikuarhitektuuri erialale algas 1995. aastal.

Ta oli Tartu Ökoinsenerikeskuse asutaid ja esimees aastatel 1992–1998.

Ta suri 19. oktoobril 2018 ja on maeti 1. novembril 2018 Tartu Uspenski kalmistule Raadil.

Haridus ja töökäik
Alekand lõpetas 1949. aastal Tartu 6. Keskkooli ja 1954. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi ehitusteaduskonna hüdrotehnikainseneri kutsega.
Ta kaitses 1966. aastal Valgevene Maaparanduse ja Veemajanduse Teaduslikus Uurimisinstituudis tehnikakandidaadi kraadi. Väitekiri käsitles savitorudrenaaži ummistumist mineraalpinnases.

1954. aastal asus Alekand tööle Eesti Põllumajanduse Akadeemiasse. Aastatel 1971–1978 ja 1981–1985 töötas ta maaparanduse kateedri juhatajana. 1989. aastal anti talle professori kutse. 1994. aastal sai ta veemajanduse instituudi maaparanduse õppetooli professoriks. Alekand emeriteerus 1996. aasta septembris.

Tunnustus
1985 – Eesti NSV teeneline insener
2006 – Valgetähe IV klassi teenetemärk
2012 – valiti Eesti Maastikuarhitektide Liidu auliikmeks teenete eest Eesti maastikuarhitektuuri edendamisel

Raamatuid
1995: Koit Alekand. "Maastikuplaneerimine". Tartu: Eesti Põllumajandusülikool. 94 lk. ISBN 998-5904109 
2002: Koit Alekand ja Toomas Timmusk. "Vooluveekogude maastikuökoloogiline käitlus".  Tartu : Eesti Põllumajandusülikooli Kirjastus. 69 lk. ISBN 998-5816536

Viited

Välislingid
Foto. maastikuarhitekt.ee
Koit Alekand 80. library.emu.ee

Eesti tehnikateadlased
Eesti Maaülikooli professorid
Eesti NSV teenelised insenerid
Tallinna Tehnikaülikooli vilistlased
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Uspenski kalmistule maetud
Sündinud 1929
Surnud 2018
Leida Leesment

Leida Leesment, neiupõlves Liidak, kuni 1936. aastani Liidemann (11. juuni 1918 Turkestan – 3. juuli 1998 Malmö) oli Rootsi võimlemisorganisatsiooni Malmöflickorna asutaja.

Leida Leesment oli lõpetanud Tartu Ülikooli võimlemisinstituudi ja töötanud paar aastat Tallinnas võimlemisõpetajana, kui perekond 1944. aastal Rootsi põgenes. Stockholmis töötas ta Ernst Idla assistendina tema võimelmisrühma juures.
 
1954. aastal kolis perekond Leesment Malmösse, kus Leida Leesment asutas võimlemisrühma Malmöflickorna, mis põhines peamiselt rütmilistele liigutustele ja tantsule pallidega. Algusest peale osalesid selles Leida vanemad tütred ja seejärel ka noorim tütar Tiina. Mõni aasta pärast seda, kui Tiina oli õpinguid lõpetanud ning saanud võimlemisõpetaja kutse, jätkas Leida Leesmenti tööd Malmöflickorna juhina ta tütar Tiina Leesment Bergh.

Tunnustus
Kuninglik medal Illis Quorum

Isiklikku 
Leida Leesmenti isa oli Karl Liidemann. Tema abikaasa oli Hans Leesment ja tütred Reet Sepp, Kaja Leesment ja Tiina Leesment Bergh.

Viited

Välislingid
Malmöflickorna koduleht

Eesti võimlemisõpetajad
Eestistatud nimega inimesed
Eestlased Rootsis
Sündinud 1918
Surnud 1998
Minna Lindgren

Minna-Liisa Gabriela Lindgren (sündinud 22. jaanuaril 1963 Helsingis) on soome kirjanik ja ajakirjanik.

Elukäik
Minna Lindgren lõpetas Helsingi Ülikooli magistrikraadiga 1993. aastal ja on hariduselt muusikateadlane. 

1986. aastast ta töötas Yleisradios programmijuhi, saatejuhi ja produtsendina, alates 2002. aastast vabakutseline kirjanik.

Oma romaanides seob Lindgren traditsioonilise krimikirjanduse vananemise temaatikaga, mis on kirjanikku ennast väga isiklikult puudutanud. 2008. aastal kirjutas Lindgren oma isa haigusest ja surmast dramaatilise artikli, mille avaldas Soome suurima ajalehe Helsingin Sanomat kuulisa Kuukausiliite. Tema isa, Helsingi Ülikooli saksa keele professor Kaj Brynolf Lindgren (1922–2007), oli haigeks jäädes otsustanud keelduda haiglaravist ning surra lihtsalt "omamoodi". See soov oli Soome tervishoiuametnikele arusaamatu ja ennekuulmatu. Bürokraatide arvamus oli, et kõige turvalisem on vanuritel surmale vastu minna hooldekodus. Niisiis alustati kohtuprotsessi, et Lindgreni isa saaks surra ravi ja ravimiteta. Selle traagilise loo kajastamise eest pälvis Lindgren 2009. aastal Bonnieri preemia. Soome rahvusringhääling YLE tegi sellest 2011. aastal dokumentaali "Isa surm" ("Isän kuolema").

Minna Lindgren on esinenud Tartus ja Haapsalus 2016. aasta kirjandusfestivalil Prima Vista.

Teosed
 "Jean Sibeliuksen viulukonsertto: Alkuperäinen ja lopullinen versio. Pro gradu". Helsinki: Helsingin yliopiston musiikkitieteen laitos, 1993.
 "Musiikki on vakava asia. Pakinat on aiemmin julkaistu Suomen kuvalehdessä ja Radio Ylen ykkösessä". Helsinki, 1998.
 "Pianon palkeilta orkesterin koskettimille". Helsinki, 2002.
 "Leif Segerstam nyt!". Helsinki, 2005.
 "Sivistyksen turha painolasti". Helsinki, 2011.
 Lindgren, Minna & Löytty, Olli: "Sinfoniaanisin terveisin: kirjekurssi klassisen musiikin maailmaan". Helsinki, 2014
 "Vihainen leski". Helsinki, 2018.

Õhtuhiie-triloogia 
 "Kuolema Ehtoolehdossa". Helsinki, 2013. Eesti keeles pealkirja all “Surm Õhtuhiies”, tõlkija Katrin Kurmiste, Varrak, 2015.
 "Ehtoolehdon pakolaiset". Helsinki, 2014.
 "Ehtoolehdon tuho". Helsinki, 2015.

Enne romaanikirjanikuna tuntuks saamist kirjutas Minna Lindgren kaks följetonikogumikku ning oma erialaga seotud teoseid, nagu soome helilooja Leif Segerstami elulooraamat „Leif Segerstam nüüd!” ning tema ja doktor Olli Löytty klassikalist muusikat käsitlev kirjavahetus „Sümfooniliste tervitustega“.

Õhtuhiie-triloogiat on saatnud suur rahvusvaheline edu. Õhtuhiie-raamatud on tõlgitud 10 keelde. Triloogia esimesest raamatust plaanitakse teha film.

Tunnustus
 2009 Bonnieri ajakirjanduspreemia 
 2014 Aleksis Kivi Seltsi auhind

Nominatsioon
2015. aastal valiti tema teos „Õhtuhiie pagulased” Runebergi auhinna kandidaadiks, kuid ei võitnud seda auhinda.

Viited

Välislingid
 http://www.teos.fi/kirjailijat/minna-lindgren.html

Soome kirjanikud
Soome ajakirjanikud
Sündinud 1963
Wilfried Zaha

Wilfried Zaha (sündinud 10. novembril 1992 Abidjanis) on Elevandiluuranniku jalgpallur, kes mängib Premier League'i klubis Crystal Palace FC. Zaha on positsioonilt äärepoolkaitsja.

Välislingid 

 Profiil Crystal Palace F.C. kodulehel

Elevandiluuranniku jalgpallurid
Crystal Palace FC mängijad
Manchester United FC mängijad
Cardiff City FC jalgpallurid
Sündinud 1992
Tiit Masso

Tiit Masso (sündinud 21. detsembril 1935 Tallinnas) on eesti ehitusinsener ja autor.

Haridus
Ta lõpetas aastal 1954 kiitusega Tallinna Arhitektuuri- ja Ehitustehnikumi. Aastal 1960 lõpetas ta kaugõppe teel Tallinna Polütehniline Instituudi ehitusteaduskonna.

Töökäik
Ta töötas aastatel 1954–1957 Võru Ehitusvalitsuses, aastatel 1958–1964 töötas ta toimetajana Eesti Riiklikus Kirjastuses. Aastatel 1964–1968 töötas ta Eesti Tööstusprojektis vaneminseneri, grupijuhi ja projektide peakonstruktorina. 1968. aastast töötas ta projekteerimisinstituudi Tsentrosojuzprojekt Tallinna filiaali peakonstruktorina. Tiit Masso omab Tiit Masso OÜ firmat ning töötab tänaseni ehituskonsultandina.

Ta on projekteerinud kergfassaade (Haapsalu kaubanduskeskus), kerghooneid (Kiisa kauplus), mittetüüpseid monteeritavaid hooneid (ETKVL-i hooned Tallinnas Narva maanteel, Tallinna Kaubahall (praegu Rimi Kaubahall), Kehra kauplus), monoliitraudbetooni ja terasest ruumkandureid (Pirita rannahoone) ja hooneid nõrkadele pinnastele.

Ta on toimetanud palju ehitusraamatuid, samuti on ta mitme ehitusraamatu autor.

Tiit Masso on publitseerinud ehitusvaldkonnaga seonduvaid raamatuid, mida tänaseni kasutatakse õppematerjalidena. 

Välja antud raamatud:

"Matkale" - 1965

"Ehituskonstruktori käsiraamat" (esimene trükk) - 1980

"100 ehitist" - 1983

"Eesti ehitusmälestised" - 1990

"Väikemajad" - 1990

"Palkmajad. Konstruktsioon ja ehitamine " - 1991

"Ehituskonstruktori käsiraamat 1." - 2002

"Ehituskonstruktori käsiraamat 2. osa" - 2002

"Ehituskonstruktori käsiraamat 3. osa" - 2003

"Ehitusfüüsika ABC. Soojus, niiskus, müra" - 2012

"Vanade väikemajade tarindid" - 2022

Tunnustus
 2001 Valgetähe V klassi teenetemärk

Isiklikku 
Tema ema oli kokk ja kokanduspedagoog Salme Masso, isa Nikolai Masso oli agronoom, emapoolne vanaisa Oskar Karl Johann Liigand oli koolmeister ja Riigikogu liige.

Viited

Kirjandus 
Ehitusinsenerid TPI-st. Tallinna Polütehniline Instituut 1936–1986. Tallinn 1986

Eesti ehitusinsenerid
Eesti ehitusteadlased
Tallinna Tehnikaülikooli vilistlased
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1935
Viljakuivati

Viljakuivati on seadeldis, mille ülesandeks on kuivatada vilja. Kuivatiks nimetatakse ka hoonet, kus selline seadeldis paikneda võib.

Viljakuivati töö põhineb õhu ja vilja segamisel, kui tugev kuumutatud õhuvool juhitakse läbi kuivatatava vilja. Õhuvool aurustab terade pinnalt vett ja viib seda välisõhku. Kuivatamisõhu temperatuur sellise aurustumise tõttu väheneb.

Viljakuivatite tüübid 

Šahtkuivatid:   portsjonkuivatid, läbivoolukuivatid
Punkerkuivatid

Šahtkuivatid 
Tegu on ühe levinuima teraviljakuivatite tüübiga. Kuivatil on risttahukakujuline kuivatusšaht, mida läbivad horisontaalsed õhujaotuskarbid. See jagab aeglaselt põhja valguva viljamassi ventileeritavateks kihtideks. Õhujaotuskarpide võrk tagab seega vilja kuivenemise terve šahti kõrguses.

Portsjonkuivatid 
Portsjonkuivati puhul kuivatatakse vilja koguseliselt ehk portsjoni kaupa. See tähendab seda, et kuivatatakse korraga niipalju, kui palju on võimeline vastuvõtt läbi töötlema. Kuivatusprotsess jaguneb oma olemuselt neljaks osaks, nendeks on: täitmine, kuivatus, jahutus ja tühjendamine. Sõltuvalt portsjonkuivati mudelile on võimalik vilja kuivatuse ajal tsirkuleerida, sellega suureneb kuivatusprotsessi töökiirus. Portsjonkuivati suureks eeliseks on tema võime kuivatada niiskemat vilja, samuti ei pea kuivati tööline pidevalt jälgima kuivatis toimuvat.

Läbivoolukuivatid 
Läbivoolukuivatid on üle maailma äärmiselt populaarne lahendus, olles laialdaselt kasutusel suuremates teraviljakasvatusettevõtetes. Tegu on pidevtoimelise šahtkuivatiga. Samal ajal teostatakse nii vilja pealelaadimist, vilja jahutamist ja ka väljalaadimist. Läbivoolukuivatis on omavahel tihedalt ühendatud kaks tööülesannet, nendeks on kuivatus ja jahutus.

Punkerkuivatid 
Punkerkuivati on ventileeritav punker, kus vilja kuivatus temperatuur on kuni 70°C. Seejuures õhu erikulu on 300 – 500 m³/h ühe tonni vilja kohta, on omakorda umbes 10 korda väiksem kui šahtkuivatil. Sõltuvalt vilja algniiskusest ja kuivatusõhu temperatuurist kuivab vili punkerkuivatis 1 – 7 ööpäeva. Punker tüüpi kuivati eelisteks on: lihtne konstruktsioon ja juhtimine, kergelt puhastatav – oluline seemnetootjatele ning lihtne saavutada soovitud lõppniiskust automaatsete niiskuse mõõtjatega. Seda saab kasutada ka atmosfääri õhu kuivatina, lihtsalt eemaldades kütusepõleti.

Viited 

Põllumajandus
Ehitised
Howli liikuv kindlus

"Howli liikuv kindlus" (inglise keeles "Howl's Moving Castle") on 2004. aasta Jaapani animafilm. Filmi stsenaariumi kirjutas ja lavastas Hayao Miyazaki ning film põhineb Briti kirjaniku Diana Wynne Jonesi samanimelisel raamatul. Jaapani keeles andsid tegelastele hääle Chieko Baisho (Sophie) ja Takuya Kimura (Howl).

Tegevus toimub väljamõeldud kuningriigis, kus kasutatakse maagiat ja 20. sajandi tehnoloogiat, et teist kuningriiki sõjas võita. Lugu räägib väikesest tüdrukust Sophiest, kes töötab tagasihoidlikus kübaraäris. Ühel päeval muutub Sophie Tühermaanõia loitsu tagajärjel vanaks memmeks. Häbenedes oma välimust, otsustab Sophie põgeneda linnast ning otsida uut elukohta. Tee peal leiab Sophie ühe kepi, mis osutub äranõiutud hernehirmutiseks. Hernehirmutis juhatab Sophie Howli liikuva kindluseni, millest peagi saab Sophie uus kodu.

Film nomineeriti parima joonisfilmi Oscarile ning saavutas teise koha filmi "Wallace ja Gromit: Libaküüliku needus" järel.

Viited

Jaapani filmid
Animafilmid
2004. aasta filmid