Etenduse analüüs

Etenduse analüüs on teatriteaduses lavastuvate etenduste sisuline ja vormiline analüüs. Etenduse analüüsi algatajateks olid 1970. aastatel noorema generatsiooni teatriuurijad, kes soovisid vastanduda teatriajaloolastele. Teatriteadus oli 70ndateni olnud eelkõige teatriajaloolaste pärusmaa, kus teatrile läheneti kui positivistlikule teadusele ning koguti varem etendunud lavastuste materjale ning tehti tagasivaatavalt kokkuvõtteid. Teatriteadus ei saa oma uurimisobjektina kasutada mineviku kunstiteost, nii nagu on see võimalik teistes kunstivaldkondades (nt. kirjandus, maalikunst, filmikunst jne.), kuna etendus toimub kindlas aeg-ruumis ning seda on võimalik täielikult kogeda vaid etenduse ajal. Etenduse analüüsi eristab teatri ajaloo uurimusest võimalus astuda otsesesse kontakti oma uurimisobjektiga, minnes etendust vaatama.

Etenduse analüüsi juhivad uurimisküsimused või hüpoteesid, mis on analüüsijal välja mõeldud juba enne analüüsiobjekti (etenduse) vaatamist. Uurimisküsimuste ja huviobjekti valik on subjektiivne, tähendab et etenduse analüüs on oma olemuselt “järjekindel subjektiivse tõlgendamise protsess”. Etenduse analüüsi lähtepunktiks on etendusest kui sündmusest osalemisest saadud kogemus, mida iga analüüsija hakkab lähtuvalt oma huvipunktist lahti kodeerima. Etendust analüüsides toetutakse mitmetele abimaterjalidele: märkmed, küsimustikud, kavalehed, intervjuud, reklaamtekstid jne.. Igal vaatajal nii ka uurijal on ligipääs ainult sellele, mida ta lavastuses märkab, seega on etenduse analüüs meetodina selekteeriv.

Etenduse analüüs algab teatrisündmuses osalemisega. Iga analüüs lähtub analüüsija tajudest, mis rakenduvad etendust jälgides. Teatriuurijad on välja toonud kaks peamist tajutüüpi:
 Projektiivne taju – kontseptualiseerimine, rakendub kui vaataja omistab laval nähtavatele märkidele tähendusi.
 Respekteeriv taju – andmeid analüüsiv, mitte tähendusi omistav, rakendub kui vaataja näeb ja salvestab laval toimuvat, kuid ei tegele tähenduste otsimisega.
1960. aastatest arenenud teatrikeel kutsub enamasti esile kas ühe tajutasandi domineerimise või vajaduse pidevalt kahe tajutasandi vahel pendeldada.

Lisaks tajule on etenduse analüüsis teine oluline aspekt mälu, kuna etenduse analüüsitakse enamasti pärast selle nägemist. Analüüsis rakenduvad eelkõige semantiline ja episoodiline mälu. Episoodiline mälu vastutab inimese mälestuste eest, mis on seotud sündmuste ja kogemustega. Episoodiline mälu rakendub teatrikontekstis eelkõige seoses respekteeriva tajuga, näiteks mälestused lavakujundusest, etendajate liikumisest jne.. Semantiline mälu vastutab faktide, teadmiste ja seoste loomise eest. Etenduse analüüsi kontekstis mõjutab semantiline mälu vaataja loodavaid seoseid (etenduse süžee, sümbolism jne.). Üldiselt toetavad semantiline ja episoodiline mälu teineteist.

Erika Fischer-Lichte on etenduse analüüsi jaganud kaheks meetodiks: semiootiline (semantikast lähtuv) ja fenomenoloogiline (performatiivsusest lähtuv), esimene neist selgemini välja kujunenud, teine veel arengujärgus.

Semiootiline etenduse analüüs 
Semiootiline analüüs piirdub laval toimuva analüüsiga, kus otsitakse märke, millele saab tähendusi omistada. Semiootiline lähenemine on eelkõige huvitatud, sellest, mis prooviprotsessi käigus on välja töötatud ning mida iga kord taasesitatakse. Laval toimuvat vaadatakse kui teatriteost ning seda analüüsitakse kui teatrimärkidest koostatud teksti. Semiootilisi etendusanalüüsi viise hakati katsetama 1970. aastatel, kui teatriteaduses tekkis huvi süstemaatiliste uurimismeetodite vastu. Pikka aega domineeris semiootiline lähenemine avaldatud teatrikriitikas, selle mõisteline rangus, täpsus ja süsteemsus köitsid uurijaid, kes soovisid eristuda ja eemalduda muljelisest ning subjektiivsest teatrikriitikast. Usuti, et semiootilise käsitluse kaudu on võimalik lavastust objektiivsemalt analüüsida. Etendus kui tekst kujutab endast kindlat valikut üldiste võimaluste seast, seega tuleb uurida, millised märgid, kombineerimisreeglid ja tähendusvõimalused etendus välja valib, realiseerib ja aktualiseerib. Teatritekst on alati ehitatud mitmeid erinevaid märgisüsteeme (keel, valgus, heli jne.) kombineerides, märgisüsteeme tuleb osata lugeda individuaalselt aga ka üksteistest sõltuvana. Semiootlise analüüsi peamine kitsaskoht seisneb selles, et ta ei tegele publiku ja nende mõjuga lavastuse kulgemisele.

Fenomenoloogiline etenduse analüüs 
Fenomenoloogiline etenduse analüüs lähtub performatiivsuse aspektist, s.t. etendussituatsioonis keskendutakse terviku kogemusele oma tajudes. Fenomenoloogilist analüüsi “ei huvita näidatu/etendatu märgifunktsioon, vaid selle nii-olu fenomenina, nagu ka laad ja viis, kuidas vaataja seda kogeb ning kuidas see talle mõjub”. Nimetatud uurimismeetod on võrreldes semiootilise etendusanalüüsi meetodiga veel väga noor, selle vastu hakati huvi tundma alles 1990. aastail. Fenomenoloogiline analüüs on oma olemuselt (nagu selle filosoofiagi) subjektiivne ning seetõttu väga isiklik kriitilise seletuse vorm. Käsitlus keskendub vaataja tajule, olulised aspektid on atmosfäär ja kehalisus, analüüsi lähtepunktiks on etenduse sündmuslikkus. Fenomenoloogiline lähenemine keskendub neile performatiivsetele protsessidele, mille tagajärjel etendajate ja vaatajate vahel midagi sünnib, kui vaatajad on neist lavaprotsessidest ergastatud, puudutatud ja mõjutatud. Selline lähenemine keskendub just ainukordsele, kordumatule ja ennustamatule etendus situatsioonis. Fenomenoloogilises etenduse analüüsis ei ole siiani kindlaid meetodeid välja töötatud, on vaid aspektid, mida selle kaudu kirjeldatakse (atmosfäär, kehalisus, presence).

Semiootilise ja performatiivse lähenemise omavaheline ühendamine 
Etenduses endas on Erika Fischer-Lichte meelest märgi- ja performatiivsed protsessid lahutamatult seotud, mistõttu ongi tarvis ühendada semiootiline (märkidele ja tähendustele suunatud) ja fenomenoloogiline (performatiivsetele protsessidele suunatud) lähenemisviis. Autor on oma artiklis öelnud: “Semiootiline leiab alati põhjenduse ja lähtepunkti performatiivses, performatiivsusest eraldatuna ei ole tähendus etendustes võimalik, vaid see tekib performatiivsete protsesside kaudu”. Ka Bert O. States on nõus kaasaegse mõtlemisviisiga, et koondanalüüsis peaks rakendatama nii semiootilist kui fenomenoloogilist lähenemisviisi ning üritama neid omavahel ühendada. Fischer-Lichte (2011) on öelnud “semiootiline analüüs ei tohiks rahulduda toetumisega ainult konsteptualiseerivale tajule ja semantilisele mälule /.../vaid ta peab arvestama konkreetsete elementide nii-oluga, selgitamaks usutavalt et ja miks on võimalik näiteks teatud liikumisprotsessile omistada üks või mitu tähendust.”. Sarnaselt vajab ka fenomenoloogiline lähenemine semiootilise tuge, kuna performatiivsuse kirjeldus omandab enamasti olulisuse, kui see seostatakse mingi märgi ja tähendusega.

Viited

Kirjandus
 Fischer-Lichte, E. 2011a. Teatrihistoriograafia ja etenduse analüüs: erinevad valdkonnad, ühised lähenemisviisid? Rmt: Valitud artikleid teatriuurimisest. Tartu Ülikooli Kirjastus
 Fischer-Lichte, E. 2011b. Etenduse analüüsi probleeme. Rmt: Valitud artikleid teatriuurimisest. Tartu Ülikooli Kirjastus
States, B.O. 2011. Fenomenoloogiline hoiak. Rmt: Valitud artikleid teatriuurimisest. Tartu Ülikooli Kirjastus

Teatriteadus