joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Matsalu mõis

Matsalu mõis (saksa keeles Matzal) oli rüütlimõis Läänemaal Karuse kihelkonnas. Praegu jääb kunagine mõisasüda Lääneranna valla territooriumile. Varasem linnusmõis asetseb kunagisel Matsalu (Einwiek) lahe saarel, praeguse rannikumadaliku künkal.

Ajalugu 
Mõisana on Matsalu olnud olemas ilmselt juba 1447. aastal. Dokumentaalselt on Matsalu mõisat esmakordselt mainitud 1560. aastal, mil see oli Läänemaa Lihula komtuurkonna majandusmõis. 1573. aastal läänistati mõis Koluvere lahingus Rootsi vägesid juhtinud Claes Åkesson Tottile. 17. sajandil oli mõis pikka aega Derfeldenite omanduses. Põhjasõja järel kuulus Matsalu mõis Mandelstjernadele, kelle ajal ehitati esinduslikult välja mõisasüda. 1790. aastatel panditi mõis Stackelbergidele, kelle käest läks see 1802. aastal Nasackinitele. 1821. aastast kuulus mõis Uexküllidele ja 1859. aastast taas Stackelbergidele. 1869. aastal omandasid Matsalu mõisa Hoyningen-Huened, kelle kätte jäi see 1919. aasta võõrandamiseni. Mõisa viimane omanik enne võõrandamist oli Nikolai von Hoyningen-Huene.

Mõisakompleks 
Kunagine mõisa härrastemaja on pikk ühekorruseline baroksete mõjudega varaklassitsistlikus stiilis ristkülikukujuline kiviehitis, mis asetseb nurkadega põhiilmakaarte suundades. Pika hoone moodustavad keskosa ja kaks tiibehitist, mis kõik on kaetud omaette poolkelpkatusega. Algselt oli tegu kolme eraldi hoonega, mis 1867. aasta ümberehitustööde käigus ühendati. Peahoone keskosa all on lihtsad suurte kaarvõlvidega keldrid. Härrastemaja rajati 18. sajandi teisel poolel, kuid mõned osad võivad olla ka vanemad. Nõukogude ajal plaaniti mõisasüdant kasutada Matsalu looduskaitseala keskusena, kuid valituks osutus kunagise Penijõe mõisa peahoone.

Matsalu mõisa peahoone vastas, sellest kirde pool paikneb suur ja ebakorrapärane tiik koos saarega. Linnusmõisa ristkülikukujulise krundi kagu- ja edelakülge piiravad suured sirged kraavid.

Enamik kõrvalhooneid paiknes peahoonest ida ja kirde pool. Säilinud kõrvalhooned on osalt ümber ehitatud ja osalt varemetes.

Mõisasüdamesse viis umbes kilomeetripikkune allee, mis on säilinud tänapäevani.

Kuni 2020. aastani kuulus mõisahoone Rootsi-Ameerika CJ Stefan Ridderstedtile (1945–2020) ja tema ettevõttele, kes omandas mõisahoone 1997. aastal ja hakkas seda korrastama, kuid tööd on jäänud väidetavalt maade erastamise takerdumise tõttu seisma ja hoone laguneb. Siiski on hoonel peal korralik katus. Peahoone kirdekülje keldrisse on sisse seatud keskküttekatlad ja lõunanurga keldris on uus elektrikilp. Muud ruumid on suletud.

Vaata ka 
 Matsalu mõisa park

Viited

Välislingid 
 Matsalu mõis. Inventariseerimine. Muinsuskaitseameti digiteeritud arhivaalid
 Matsalu mõis Mõisaportaalis

Läänemaa mõisad
Lääneranna vald
Karuse kihelkond
Aet Annist

Aet Annist (sündinud 6. mail 1973) on Eesti sotsiaalantropoloog.

Ta lõpetas 1995. aastal Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna sotsioloogia osakonna ning tal on magistrikraad sotsioloogias Tartu ülikoolist ja sotsiaalantropoloogias Cambridge'i ülikoolist. Doktorikraadi sai University College Londonist 2007. aastal.

On Tartu Ülikooli etnoloogia osakonna kaasprofessor ja Tallinna Ülikooli Humanitaarinstituudi vanemteadur. Teinud uurimistööd ETF Mobilitase järeldoktorina; töötanud õppejõuna Bristoli Ülikoolis, Tallinna Ülikooli Eesti Humanitaarinstituudis, Tartu Ülikooli Õigusinstituudis, Slaavi ja Ida-Euroopa uuringute instituudis (Londoni Ülikool), Tartu Ülikooli sotsiaalteaduskonnas ja Eesti Sisekaitse Akadeemias.

Uurimistöö puudutab kliimahirmu sotsiaalseid aspekte, muutusi arenguideoloogiates, maaelu sidusust ja pärandkultuuri institutsionaliseerimist; uurinud ka transnatsionaalset migratsiooni, noorte kujutamist meedias ning kuritegevust Eestis, sh inimkaubandust ja muutusi prostitutsiooni meediakuvandis.

On kirjutanud Müürilehe keskkonnakolumni (2021/2022 hooajal); Sirbi sotsiaaliaosasse igakuist kolumni "Kuulab maad" (2006-2011); arvamuslugusid mitmetesse Eesti meediaväljaannetesse.

Ta on esimese eestikeelse antropoloogilise uurimuse "Otsides kogukonda sotsialismijärgses keskuskülas. Arenguantropoloogiline uurimus" (Tallinna Ülikooli Kirjastus 2011) autor ja esimese eesti autoritega originaalõpiku "Sotsiaal- ja kultuuriantropoloogia" toimetaja koos Maarja Kaaristoga (Tallinna Ülikooli Kirjastus 2017).

Isiklikku
Tema ema oli ajaloolane Anne-Sirje Annist. Tema tädi oli kunstiajaloolane Mirjam Peil.

Viited

Välislingid

Eesti antropoloogid
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna vilistlased
Eestlased Suurbritannias
Sündinud 1973
Tubakavabrik Leek

Tubakavabrik Leek (vene keeles Табачная фабрика "Леэк") oli tubakatoodete valmistamise ettevõte.

Tubakavabrik Leek moodustati varasema, 1921. aasta aprillist tegutsenud aktsiaseltsi Laferme (prantsuse keeles farm) baasil. 
1940. aastal liideti natsionaliseeritud tubakatehasega „Leek", natsionaliseeritud tubakatehas „Kubana".

Tubakatoodete vabrik Leek tegutses Tallinnas 1945. aastast, Tartu maantee 35/Kunderi 8a  hoones. 

1945. aasta andmeil allusid Tubakatehas "Leek" (aadressil Tartu maantee 45), šokolaadi- ja kompvekitööstus "Kave", kompvekitehas "Karamell", taimevõi- ja õlitehas "Kombinaat", keemiavabrik "Odor", laboratoorium "Vino", keemiatööstus "Feival", "Viru Ettevõtted", keemiatööstus "Natron", šokolaadi- ja kompvekitööstus "Progress", uurimis- ja katselaboratoorium Eesti NSV Toiduainete, Liha-, Piima- ja Kalatööstuse Rahvakomissariaadi Parfümeeria- ja Maitseainetetööstuse Peavalitsusele  ja 1946. aasta märtsist Eesti NSV Toiduainetetööstuse Ministeeriumi Parfümeeria- ja Maitseainetetööstuse Peavalitsusele ning 1947. aastast Puu- ja Aedviljatööstuse Trust Parfümeeria- ja Tubakatööstuse Trustile. 1953. aastast Eesti NSV Kerge- ja toiduainetetööstuse Ministeeriumi Parfümeeria- ja Tubakatööstuse Trustile ja seejärel Eesti NSV Toidukaupade Tööstuse Ministeeriumi Parfümeeria- ja Tubakatööstuse Trustile. ENSV Ministrite Nõukogu korraldusega 1954. aastal Trust likvideeriti ja  Parfümeeria- ja Tubakatööstuse Trusti ettevõtted allutati Piirituse-, Õlle- ja Karastusjookide Tööstuse Trustile.

Tubakavabriku Leek alusel asutati 15. jaanuaril 1991 samanimeline Eesti Vabariigi riigiettevõte, mis sai 1992. aastal Eesti Vabariigi ja Rootsi tubakakontserniga Svenska Tobak sõlmitud lepingu alusel osaks Rootsi-Eesti ühisettevõttest Eesti Tubakas. ET enamusaktsiate omanik Svenska Tobaks AB oli Rootsi firma Swedish Match tütarettevõte.

Tubakaaktsiisi tõusu tõttu aastatel 1992–1999 koliti tootmine Eestist Malmösse. 1996. aastal koondati 140 töötajat Eestis tubakatootmises. Kaubamärgid Leek, Rumba ja Priima müüdi 2000. aastal ettevõttele Austria Tabak ja 2007. aasta kevadel edasi ettevõttele Japan Tobacco.

Tooted
Tallinn (sigaretimark)

Viited 

Tallinna endised ettevõtted
Eesti töötlev tööstus
Eesti NSV majandus
Riiska järv

Riiska järv on järv Lõuna-Eestis Tõrva linna kaguservas Tõrva-Valga maantee ääres. 

Järve pindala on umbes 4,3 hektarit ning sügavus küündib kuni 12,5 meetrini. Kaldajoone pikkus umbes 800 m. Järv on ebaühtlase ovaalse kujuga. Järve ääres asuvad võrkpalliplatsid ja selle põhja- ning lõunakaldal väikesed tehislikud supelrannad, veidi eemal asuvad mõlemal kaldal eramud. Kaldad ääristatud ida ja lääne suunas puuderiviga.

Järv toitub peamiselt arvukatest külmaveelistest allikatest ja sissevoolavast kraavist. Väljavool on kitsas kraav Õhne jõkke. Järve vesi on väga punakaspruun, väikse kuni keskmise läbipaistvusega (1,2–2 m), keskmise karedusega ja tugevalt kihistunud.

Kaldad on võrdlemisi kõrged, laugjad, kohati esineb soostunud serva. Liivast kaldavöödet leidub peamiselt põhja- ja lõunakaldal ujumiskohtade juures (tehislikult liivatatud), sügavamal on põhi kaetud suhteliselt paksu mudakihiga.

Elustik
Kaladest on esindatud ahven, särg, haug, linask, angerjas, latikas ja karpkala. Taimestikku on suhteliselt vähe, liike keskmisel arvul. Veesiseste taimede seas leidub haruldast tömbilehist penikeelt. Loomadest vähesel hulgal esindatud jõevähid ja järvekarbid. Järve kõrjatest ümbritsetud kallastes pesitsevad erinevad veelinnud.

Meelelahutus
Järve kaldal asub 2014. aastal avatud Tõrva Wakepoint ja kohvik Supelung

Kirjandus
Aare Mäemets. "Eesti NSV järved ja nende kaitse". Tallinn 1977

Välislingid
 
Tõrva
Tõrva valla järved
Ózd

Ózd on linn Ungaris Borsod-Abaúj-Zempléni komitaadis. Asub 40 km Miskolcist loodes Slovakkia piiri lähedal.

Asulat on esmamainitud 1272. aastal. 1940 liideti Ózdi, Bolyoki ja Sajóvárkonyi külad üheks vallaks ning 1949 sai Ózd linnaõigused. 1978 liideti linnaga mitmed linnalähedased asulad, sealhulgas Hodoscsépány, Susa, Szentsimon ja Uraj.

Pärast Teist maailmasõda arenes linn rasketööstuse keskuseks.

Linnal on raudteeühendus Miskolciga.

93% elanikest on ungarlased ja 7% mustlased.

Viited

Välislingid 

 Ózdi ametlik koduleht

Ungari linnad
Borsod-Abaúj-Zempléni komitaat
Palivere mõis

Palivere mõis (saksa keeles Pallifer) oli rüütlimõis Lääne-Nigula kihelkonnas Läänemaal. Tänapäeval jääb kunagine mõis Lääne-Nigula valla territooriumile.

Ajalugu
Palivere mõis rajati keskajal, esmakordselt on seda mainitud 1493. aastal. Mõis kuulus eri aegadel Bergidele, Luederitele ja Pilar von Pilchaudele. 1909. aastal omandas mõisa Woldemar von Hunnius, kes jäi valduse omanikuks 1919. aasta võõrandamiseni.

Mõisakompleks

1805. aastal valmis varaklassitsistlik ühekorruseline kõrgema keskrisaliidiga härrastemaja. 19. sajandi II poolel lisati ehitisele hulknurksed trepikojad ja veranda.

Mõisa kivist peahoone ehitati 1845. aastal. Algselt oli see ühekorruseline, välja arvatud keskosa. Võõrandamise järel tegutses mõisas alates 1923. aastast Palivere lastekodu ning pärast reorganiseerimist 1960. aastast Palivere Eriinternaatkool. 1930. aastatel ehitati endine mõisahoone tervenisti kahekorruseliseks. Alates 1994. aastast asus mõisahoones Palivere Laste- ja Noortekodu, ruumides tegutses ka hostel ühes seminari- ja peoruumidega. 2012. aasta kevadel lõpetati nende asutuste tegevus ja mõis läks Riigi Kinnisvara ASi omandisse. Lastekodulapsed koliti ümber SA Haapsalu Hoolekandekeskus peremajadesse Haapsalus. Renoveeritud mõisa viinakööki, mis oli ehitatud 1926. aastal, jäi tegutsema Vidruka Kool, kuid de jure lõpetas ka see kool 2013. aastal tegevuse, sest Vidruka Kool liideti Haapsalu Sanatoorse Internaatkooliga ja moodustati Haapsalu Viigi Kool.

Riigi Kinnisvara AS on mõisa üritanud mitu korda müüa.

Vaata ka
Läänemaa mõisate loend
Palivere mõisa park

Viited

Välislingid 

Palivere mõis Mõisaportaalis
Palivere võõrastemaja
Palivere mõisa kontsept plaan

Läänemaa mõisad
Lääne-Nigula vald
Lääne-Nigula kihelkond
Pilar von Pilchaude mõisad
Ermlandi piiskop

Ermlandi piiskoppide loend loetleb Ermlandi piiskopkonna Ermlandi piiskoppe (Warmia piiskoppe) alates 13. sajandist kuni 20. sajandini.

Saksa ordu aegsed piiskopid
1249–1250 Heinrich von Streitberg (ka Strateich) (elekt), OT (Saksa ordu preestervend) 
1250–1278 Anselm von Meißen, OT
1278–1300 Heinrich I Fleming 
1301–1326 Eberhard von Neiße 
1327–1328 Jordan 
1329–1334 Heinrich II Wogenap 
sedisvakants 1334–1337
1338–1349 Hermann Prahast 
1350–1355 Johann I von Meißen 
1355–1373 Johann II Stryprock 
1373–1401 Heinrich III Sorbom 
1401–1415 Heinrich IV Heilsberg Vogelsangist 
1415–1424 Johann III Abezier 
1424–1457 Franz Kuhschmalz 
1457–1458 Aeneas Sylvius Piccolomini 
1458–1467 Paul von Legensdorf, alates 1464 Poola kuninga kaitse all

Poola kuninga kaitsealused piiskopid
1467–1489 Nikolaus von Tüngen 
1489–1512 Lucas Watzenrode 
1512–1523 Fabian von Lossainen 
1523–1537 Mauritius Ferber 
1538–1548 Johannes Dantiscus 
1549–1550 Tiedemann Giese 
1551–1579 Stanislaus Hosius 
1579–1589 Marcin Kromer 
1589–1599 Andreas Báthory 
1600–1604 Petrus Tilicki 
1604–1621 Szymon Rudnicki 
1621–1633 Jan Olbracht Waza 
1633–1643 Mikolaj Szyszkowski 
1643 Jan Karol Konopacki 
1644–1659 Waclaw Leszczynski 
1659–1679 Jan Stefan Wydzga 
1679–1689 Michal Stefan Radziejowski 
1689–1698 Jan Stanislaw Sbaski 
1698–1711 Andrzej Chryzostom Zaluski 
1711–1723 Theodor Andreas Potocki 
1724–1740 Chzysztof Andrzej Jan Szembek 
1741–1766 Adam Stanislaw Grabowski 
1766–1795 Ignacy Krasicki, alates 1772 ainult vaimuliku võimuga piiskop Preisi kuningriigi alal

Preisimaa kuningriigi ja Saksamaa aegsed piiskopid
Karl von Hohenzollern-Hechingen 1795–1803
sedisvakants 1803–1808
Joseph von Hohenzollern-Hechingen 1808–1836
Andreas Stanislaus von Hatten 1836–1841
Joseph Ambrosius Geritz 1841–1867
Philipp Krementz 1867–1886
Andreas Thiel 1886–1908
Augustinus Bludau 1908–1930
Maximilian Kaller 1930–1947

Poola piiskopid
Józef Drzazga 1972–1978
Józef Glemp 1979–1981
Jan Obłąk 1981–1988
Edmund Michał Piszcz 1988–2006 (alates 1992 esimene peapiiskop)
Wojciech Ziemba alates 2006, peapiiskop

Preisimaa inimesed
Ermlandi piiskopkond
Religiooni loendid
Katoliku piiskopid
Kalvi mõis

Kalvi mõis (saksa keeles Pöddes) oli mõis Viru-Nigula kihelkonnas, Virumaal. Mõisa härrastemaja asub Kalvi külas, mis tänapäeval jääb Lääne-Viru maakonda Viru-Nigula valda.

Mõisa mainiti esimest korda 1485. aastal, kui lossi valdaja Hans Lode lossimaja ja mõisa (Pöddese, tõestuskirjades ka Podwes, Podwis) tuhande marga eest Tallinna piiskopile Simon von der Borchile pantis.

Nime Kalvi (Kalf, Kalve) sai mõis selle hilisematelt omanikelt, kui Jürgen Kalf 1551. aasta 24. augustil oma vennale Diedrichile jättis.

18. sajandist kuulus mõis Essenitele, Schoulzidele, Baranoffidele, Lvovskitele ja Schillingitele. Mõisa viimased omanikud olid Schillingid.

1770. aastate alguses vasallilinnuse müüridele ehitatud vana härrastemaja sai 1910. aasta tulekahjus kannatada ja tollane omanik Nikolai von Stackelberg lasi sellest põhja poole püstitada uue peahoone. Hoone arhitektiks on peetud Wladislaw Karpowiczit. Mõisa uus peahoone valmis vahetult enne Esimest maailmasõda.

Tuudorstiilis massiivne hoone on väljast viimistletud klombitud graniidiga, hoonet ilmestavad nurgatornid ja kitsad aknaavad. Valmimisajal 1913 oli tegemist modernse ehitisega: selles oli näiteks oma elektrijaam ja ka autogaraaž. Mõisa sisemust ilmestab läbi kahe korruse ulatuv hall.Eesti NSV ajal asus mõisa peahoones Kalvi sanatoorium-profülaktoorium.

1993. aastal sai Stackelbergi perekond mõisa tagasi ja see müüdi 1999. aastal Taani ärimehele Henning Lykke Jensen. Koostöös Tiit Rannastega korrastati lossikompleks. Selle käigus tehti hoone läänepoolsesse otsa pikk uus tiibehitis ning katusesse tehti rida väljaehitusi. Korrastati ka mitmeid kõrvalhooneid, sh sepikoda. Luksushotelli uksed avati külalistele 2002. aastal. 2010. aastal müüs Henning Lykke Jensent hotelli Vene kapitaliga seotud investeerimisfirmale Belitex Invest OÜ.

Galerii

Välislingid
 Raivo Raigna. Kaunis Kalvi mõis suleb peagi turistidele uksed. Virumaa Teataja, 29. august 2010.
 Kalvi mõis müüdi Vene ärimeestele, firmale Belitex Invest (Uus omanikfirma on varem silma paistanud oma juhi Jevgeni Bolšakovi tõttu, kes juhtis varem kütusefirmat Lukoil ning oli ka Meelis Lao äripartner.), www.e24.ee, 30. august 2010
Peterburi ravimiärimehed nurjasid Aseri valla turismilootuse, www.e24.ee, 29. august 2014
Kalvi mõis (Viru-Nigula khk), Kinnistute register

Viited 

Viru-Nigula vald
Virumaa mõisad
Viru-Nigula kihelkond
Essenite mõisad
Aleksander Miller

Aleksander Miller 1. veebruar 1893 Tallinn – 7. märts 1937) oli Eesti sõjaväelane (kapten, 1935) ja piirivalvur.

Ta osales Vene sõjaväes Esimeses maailmasõjas ja 4. Jalaväerügemendi koosseisus Vabadussõjas. Piirivalve teenistuses oli ta alates 1923. aastast, olles seal Valga ja Uus-Irboska rajooni ülem. Teda jäi leinama abikaasa pojaga.

4. Üksiku Jalaväepataljoni koosseis
Eesti piirivalvurid
Vabadussõja veteranid
Sündinud 1893
Surnud 1937
Olev Liivik

Olev Liivik (sündinud 22. augustil 1975) on eesti ajaloolane.

Liiviku peamised uurimisvaldkonnad on teise maailmasõja järgne Eesti poliitiline ajalugu ja baltisaksa vähemuse tegevus Eestis 1920. ja 1930. aastatel.

Aastal 1999 lõpetas ta bakalaureusekraadiga Tartu Ülikooli ajaloo-osakonna ning kaitses 2005. aastal ajaloomagistri ja 2014. aastal ajaloodoktori kraadi. Olev Liivik on Eesti Mälu Instituudi vanemteadur.

Publikatsioone
"Eestimaa Kommunistliku Partei Keskkomitee organisatsiooniline struktuur 1940-1991"; kaasautor, peatoimetaja: Enn Tarvel. Tallinn: Kistler-Ritso Eesti Sihtasutus, 2002.
"Eestimaa Kommunistliku Partei kohalikud organisatsioonid 1940-1991"; kaasautor, peatoimetaja: Enn Tarvel. Tallinn: Kistler-Ritso Eesti Sihtasutus, 2005.
"Eestimaa Kommunistliku Partei Keskkomitee aparaat 1945-1953". Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus, 2006.
"Tagasivaade 1950. aasta märtsipleenumile. Kas venelased ja Venemaa eestlased saavutasid võidu "juunikommunistide" ja "korpusemeeste" üle?". – Tuna, 2010, nr 1, lk 55-69.

Välislingid

Eesti ajaloolased
Eesti muinsuskaitsjad
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna vilistlased
Sündinud 1975
Tuhala Kaarli kogudus

EELK Tuhala Kaarli kogudus on luterlik kogudus endises Kose kihelkonna Tuhala valla Kata külas.  

Tuhala kirikus on jumalateenistused igal pühapäeval kell12:00. Lõikustänupühast kuni ülestõusmispühadeni teenistused talvekirikus (Oru mõisas).

Kogudus kuulub Ida-Harju praostkonda.

Koguduse õpetaja on Tauno Kibur. Juhatuse esimees Laidi Suumann, aseesimees Arvo Rodi.

EELK Ida-Harju praostkond
Kose vald
Kiili vald
Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku kogudused
Sinabung

Sinabung (indoneesia keeles Gunung Sinabung) on tegevvulkaan, mis asub Indoneesias Sumatra saarel 60 kilomeetrit Medani linnast edelas. Vulkaani kõrgus on 2460 m, teistel andmetel 2451 m.

Sinabung asub Sunda vulkaanilises kaares, kus India-Austraalia laam sukeldub Euraasia laama alla. Ta on pleistotseenis tekkinud kihtvulkaan, mis koosneb andesiidist ja datsiidist. Sinabungil on 4 kraatrit, millest ainult üks on kaasajal aktiivne.

Sinabungi külgedel on palju vanu laavavoole, mis pärinevad aastal 1600 toimunud viimasest purskest. Enne 2010. aasta purset täheldati Sinabungi vulkaanilist tegevust viimati 1912. aastal ning selleks olid solfataarid ehk praod, mille kaudu maapinnale ilmus laavat või väävlirikast auru.

Sinabung asub 40 km kaugusel Toba järvest. 70 tuhat aastat tagasi toimus Toba vulkaani purse, millest suuremat pole hiljem toimunud kusagil maailmas. Selle käigus Toba vulkaan hävis ja selle asupaigas on praegu järv.

2010. aasta purse

Vulkaan hakkas purskama 29. augustil 2010 pärast keskööd. Enne seda polnud see pursanud üle 400 aasta.

28. augustil oli vulkaan terve päeva suitsu ja tuhka välja paisanud kuni 1500 meetri kõrgusele. Vulkaanipurse toimus kohaliku aja järgi pärast südaööd. 30. augustil tõusis vulkaanikraatrist suitsu- ja tuhapilv rohkem kui kahe kilomeetri kõrgusele. 

Vulkaani ümbrustest evakueeriti 29. augusti seisuga ligi 10 000 inimest.

2013. aasta pursked
Sinabung purskas 15. septembril 2013.

Vulkaan hakkas uuesti purskama novembris.

Viited

Välislingid
 Sumatra saare vulkaan paiskas täna õhku 30 tuhasammast Postimees, 4. jaanuar 2014

Indoneesia vulkaanid
Indoneesia mäed
Kahetuhandelised
Alain Corneau

Alain Corneau (7. august 1943 Loiret, Meung-sur-Loire – 30. august 2010 Pariis) oli prantsuse filmilavastaja ja stsenarist.

Corneau sai muusikahariduse. Seejärel lõpetas ta kinoinstituudi (Institut des hautes études cinématographiques) Pariisis.

Mitme filmi juures töötas ta režissööri assistendina ja neist varaseim oli Costa-Gavrase "L'Aveu" (1970), mis valmis Arthur Koestleri "Keskpäevapimeduse" ainetel.

Aastal 1973 valmis Alain Corneau esikfilm "France, Inc.", mis rääkis narkootikumide legaliseerimisest. Ärilises mõttes kukkus see film läbi.

Seevastu järgmised filmid mõjutasid ühiskonda oluliselt. Need filmid näitasid selle aja euroopa kino jaoks ebatavalise naturalismiga igapäevaelu julmust. Enamasti tegi neis kaasa Yves Montand. Need filmid olid "Police Python 357" (1976), "La menace" (1977), "Série noire" (1979) ja "Le Choix des armes" (1981).

1980. aastatel hakkas Corneau tegema suurfilme. Tema film "Fort Saganne" (1984) koos Gerard Depardieu ja Catherine Deneuve'iga oli Prantsusmaa senise ajaloo kalleim film.

Aastal 1987 valmis tal telefilm Afganistanist "Afghanistan, le Pays Interdit".

Aastal 1989 valmis tal film "Nocturne indien", mis oli itaalia kirjaniku Antonio Tabucchi samanimelise romaani "Notturno Indiano" ekraniseering.

Aastal 1991 lavastas Alain Corneau Pascal Quignardi romaani "Tous les matins du monde" (eesti keeles "Kõik maailma hommikud"; 2004; tõlkija Triinu Tamm) põhjal filmi "Tous les matins du monde". Film kandideeris parima võõrkeelse filmi Kuldgloobusele ning võitis seitse Césari filmiauhinda: parim film, režissöör, naiskõrvalosa, operaator, helioperaator, helilooja ja kostüümid.

Aastal 2003 lavastas ta Amélie Nothombi romaani "Stupeur et tremblements" (eesti keeles "Jahmatus ja värinad"; 2006; tõlkija Eva Koff) põhjal filmi "Stupeur et tremblements".

Alain Corneau suri vähki ja maeti Père-Lachaise'i kalmistule.

Prantsusmaa filmilavastajad
Sündinud 1943
Surnud 2010
Eugen Krooni

Eugen Krooni (24. märts 1895 Sassi küla, Sinalepa vald, Ridala kihelkond, Läänemaa – 29. jaanuar 1975 Uppsala) oli Eesti arst ja sõjaväelane (sanitaarnooremleitnant). 

Ta õppis 1907–1915 Riia Vaimulikus Seminaris (lõpetas) ja astus 1917 Tartu Ülikooli arstiteadust õppima. Pärast Vabadussõjas osalemist jätkas õpinguid samal erialal, lõpetas ülikooli 1924. Akadeemiliselt oli ta Eesti Üliõpilaste Seltsi liige.

Ta registreeriti kutseõigusega arstina 1925 ja ta asus praktiseerima Ellamaa turbatööstuse arstina. 1929 siirdus ta erapraktikuna Keilasse ja 1933 Tartusse naistekliiniku assistendiks. 1934 asus Tallinna, kus pidas erapraksist sise- ja naistehaiguste erialal. 

Ta teenis Tallinna Garnisonis, ülendati 28. juunil 1937 lipnikuks ja sama aasta 19. augustil (vanusega 5. juulist) sanitaarnooremleitnandiks täiendusohvitseri õigustega. 

Põgenes 1944. aastal purjekal Luise Ahvenamaale, sealt edasi Rootsi.

Ta töötas aastatel 1945–1946 arstina Ekersta põgenikelaagris, seejärel Püha Birgitta haiglas Vadstenas ja Säteri haiglas, 1950–1955 psühhiaatrina Västra Marki vaimuhaiglas Örebros ning 1955–1969 Salberga haiglas Salas. Hiljem praktiseeris Uppsalas. 

Eugen Krooni on maetud õigeusklike alale Stockholmi Metsakalmistul.

Liikmesus
1970 Eesti Arstide Selts Rootsis

Tunnustus
1923 Eesti Vabadussõja mälestusmärk

Isiklikku
Tema vend oli advokaat Augustin Krooni.

1935. aastal abiellus ta Niina Laanusega. 1936 sündis poeg Jüri, 1939 poeg Paul ja 1943 poeg Peeter.

Viited

Kirjandus
Helbe Merila-Lattik. "Eesti arstid 1940-1960". Pärnu 2000. Lk 413

Välislingid
Eesti ohvitserid 1918-1940
Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944

Eesti arstid
Eesti sõjaväelased
Vabadussõja veteranid
Riia Vaimuliku Seminari vilistlased
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna vilistlased
Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmed
Arstide Koja liikmed
Eestlased Rootsis
Stockholmi Metsakalmistule maetud
Sündinud 1895
Surnud 1975
Johannes Heinrich Luther

Johannes Heinrich Luther (24. veebruar 1861 Tallinn – 29. mai 1932 Bad Cranz) oli Eesti vaimulik.

Õppis aastatel 1871–1879 Tallinna Kubermangugümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1880–1885. Ordineeriti õpetajaks 13. juulil 1886.

Oli aastatel 1886–1913 Kadrina Katariina koguduse õpetaja. Aastatel 1913–1918 oli ta Narva Johannese koguduse õpetaja, lisaks oli ta aastal 1918 Narva-Alutaguse praostkonna praost.

Lahkus aastal 1918 Saksamaale (täpsemalt Ida-Preisimaale). Oli aastatel 1918–1926 Karkelnis (praegu Mõssovka Kaliningradi oblastis) luterlik pastor. Jäi aastal 1926 emerituuri, elas Bad Cranzis (praegu Zelenogradsk Kaliningradi oblastis), kus ta ka suri.

Isiklikku 
Tema äi Hermann Krause oli Rannu Püha Martini koguduse õpetaja (aastatel 1860–1870), äia vend Alexander Johann Krause oli Rannu Püha Martini koguduse õpetaja (aastatel 1853–1860), abikaasa vend Max Reinhold Krause oli Hanila- ja Varbla koguduse ning Viru-Nigula koguduse õpetaja (ja aastatel 1915–1916 Eestimaa kindralsuperintendent). Tema isa Alexander Martin Luther oli kaupmees ja tööstur, Lutheri mööblivabriku rajaja. Tema onu Johann Christian Luther oli Tallinna Niguliste koguduse abiõpetaja, vanaisa Christian Wilhelm Luther oli kaupmees ja Tallinna raehärra. Tema poolvend Ferdinand Justius Luther oli Emmaste Immanueli koguduse esimene õpetaja, Käina Martini koguduse õpetaja ja Tallinna Niguliste koguduse ülemõpetaja. Vennapoeg Ralf Johannes Ferdinand Luther oli Kuusalu Laurentsiuse koguduse ja Tartu Ülikooli koguduse (saksa pihtkonna) õpetaja.

Viited 

Narva-Alutaguse praostid
Baltisaksa vaimulikud
Eestimaa vaimulikud
Peterburi konsistoriaalringkonna vaimulikud
Tartu Ülikooli usuteaduskonna vilistlased
Gustav Adolfi Gümnaasiumi vilistlased
Sündinud 1861
Surnud 1932
August Mae

August Mae (25. märts 1912 Jõhvi – 8. jaanuar 1990 Toronto) oli Eesti sõjaväelane (nooremleitnant) ja arst.

Elukäik
Lõpetas Jõhvi gümnaasiumis kolm klassi, kuna aga isa pensionile jäi, siis oli ta sunnitud õpinguid jätkama töö kõrvalt. Töötas Jõhvis rahukohtu kantseleis ning õppis selle kõrvalt õhtugümnaasiumis, mille lõpetas 1931. 1931/32. aastal oli Kaitseliidu liige ning õppis Tartu Ülikoolis. Asus seejärel sõjaväkke ajateenistusse ning pääses lennukooli reservlendurite kursusele, mille lõpetas 1934. aastal oma kursuse paremuselt teise tulemusega. Kuid sel aastal tal lendurina teenistusse pääseda ei õnnestunud ning ta arvati reservi. Sama aasta suvel asus taüleajateenija allohvitserina Üksiku Lennuväedivisjoni nr 2 teenistusse raadiojaama operaatorina, sealt lähetati ta Üksikusse Merelennusalka.

1936. aastal asus õppima Sõjakoolis, lõpetas 15. augustil 1937 ohvitserideklasside jalaväeklassi ja viidi üle Tartus asunud 2. Lennuväedivisjoni, kus määrati I salga lenduriks.

1939. aastal oli ta uuesti Tartu Ülikooli arstiteaduskonda õppima asunud ning kui ta pärast Eestis toimunud 1940. aasta juunipööret viidi üle Punaarmee 22. laskurkorpuse üksikusse lennueskadrilli, siis palus ta end seetõttu teenistusest vabastada. 1944. aastal lahkus Eestist Rootsi. Lõpetas 1947. aastal Karolinska Instituteti nime kandva meditsiiniülikooli Stockholmis. Emigreerus Kanadasse. Töötas arstina Torontos, kus suure osa tema patsientidest moodustasid kohalikud eestlased.

Auastmed
lipnik – 2. oktoober 1936
nooremleitnant – 18. veebruar 1938

Kirjandus
Toivo Kitvel, Toomas Türk, Arvo Lennart Vercamer (koostajad). Põhjakotkad. Eesti lendurid ja lendurvaatlejad tsaariajast kuni 1940. aastani. Tallinn, 2011.

Välislingid 
Ohvitserdide andmekogu

Eesti arstid
Eesti lendurid
2. Lennuväedivisjoni koosseis
Korporatsioon Sakala liikmed
Eestlased Kanadas
Sündinud 1912
Surnud 1990
Juhan Tammistu

Juhan Tammistu (kuni 1937. aastani Johannes Stammberg; 31. mai 1909 Tartu – 5. juuli 1982 Mannheim, Saksamaa) oli Eesti sõjaväelane (nooremleitnant).

Ta ülendati lipnikuks 2. oktoobril 1936, lõpetas Sõjakooli ohvitserideklasside jalaväeklassi 15. augustil 1937 ja viidi üle Sidepataljoni, ülendati nooremleitnandiks 18. veebruaril 1938.

Välislingid
Ohvitseride andmekogu

Sidepataljoni koosseis
Eestistatud nimega inimesed
Eestlased Saksamaal
Sündinud 1909
Surnud 1982
Galway

Galway (iiri keeles: Gaillimh) on suuruselt kuues linn Iirimaal, Galway krahvkonna keskus.

Galways asub Oscar Wilde'i ja Eduard Vilde skulptuuri koopia.

Galway on 2020. aastal Euroopa kultuuripealinn.

Ajalugu

Välislingid

Koduleht

Iirimaa linnad
Connachti provints
Tata Group

Tata Group on India konglomeraat, mille tütarettevõtted on tegevad (Tata Groupi enda liigituse järgi) seitsmes sektoris: materjalide sektor, masinaehitus, kommunikatsiooni- ja infosüsteemid, energia, kemikaalid, teenused ja tarbekaubad.

Tata Group kontrollib enam kui sadat ettevõtet, tegutsetakse enam kui 85 riigis. Suurem osa tootmisest paikneb Indias, peakorter asub Mumbais.

Tata omanikeringist umbes 2/3 moodustavad heategevusorganisatsioonid.

Ettevõte asutamisajaks loetakse 1868. aastat, mil Jamsetji Tata asutas Bombays (tänases Mumbais) puuvillakaubandusega tegeleva ettevõtte Tata Sons. Ettevõtte juhid on kuni 21. sajandini olnud Tata perekonna liikmed. Alates 1991. aastast juhib Tata Groupi Ratan Tata.

Tata Groupi kuuluvad ka autootjad Tata Motors ning selle tütarfirmad Jaguar Land Rover ja Tata Daewoo. 

Tata Groupile kuulub ka The Taj Mahal Palace'i hotell Mumbais, mis oli 2008. aasta 26. novembri terrorirünnakute üks sihtmärk.

Vaata ka 
 Tata Winger

Välislingid 
 Tata veebileht

India ettevõtted
Elering

Elering AS (varem OÜ Põhivõrk) on elektri põhivõrke haldav Eesti riigile kuuluv ettevõte, mis loodi 2009. aastal. Selle põhitegevuseks on elektrienergia ülekanne, elektrivõrgu arendamine ja käitamine, Eesti elektrisüsteemi toimimise tagamine, elektrisüsteemi juhtimine ja võimsusbilansi hoidmine ning Eesti energiabilansi tagamine ja selgitamine.

Ettevõte maksis 2019. aastal Eesti riigile 29,4 miljonit eurot dividende. Sama aasta juunikuu lõpu seisuga oli ettevõtte varade maht 1,02 miljardit eurot ja põhivara 879 miljonit eurot. 2020. aastal maksab ettevõte dividende 25,6 miljonit eurot.

2018. aastal töötas ettevõttes 221 inimest.

Ajalugu 
Elering loodi 2009. aastal, mil valitsus eraldas põhivõrgud Eesti Energia ASi omandist, eesmärgiga tagada põhivõrguettevõtte sõltumatus elektrienergia tootmise ja müügiga seotud tegevustest. Alates 2015. aasta jaanuarist kontrollib gaasi ülekandevõrku Elering ning Eesti Energia AS.

Juhtimine 
Eleringi juhatuse esimees on alates 2009. aastast Taavi Veskimägi. Juhatusse kuuluvad ka finantsjuht Peep Soone ja varahaldusjuht Kalle Kilk.

Ettevõtte nõukogusse kuulusid 2014. aasta seisuga Heikki Tammoja, Thomas Auväärt, Tarmo Mänd, Timo Tatar ja Kajar Lember.

2016. aasta seisuga taandus Priit Alamäe nõukogust ning jätkasid Kajar Lember, Thomas Auväärt, Tarmo Mänd ja Timo Tatar.

2019. aasta seisuga kuuluvad nõukokku Timo Rajala, Timo Tatar, Tarmo Porgand, Indrek Kasela ja Toomas Põld.

Ettevõtte finantsnäitajad

Vaata ka
 Nord Pool Spot
 Elektrituru andmeladu

Viited

Välislingid 
 Ettevõtte koduleht

Eesti energeetikaettevõtted
Riigi osalusega äriühingud Eestis
Majandus- ja Kommunikatsiooniministeerium
Camerata Universitatis

Eesti Maaülikooli kammerkoor Camerata Universitatis on Tartus tegutsev kammerkoor. 

1991. aastal loodi Tartu Ülikooli arstiteaduskonna tudengite initsiatiivil Tartu Ülikooli arstiteaduskonna koor, mis hiljem nimetati Tartu Ülikooli Kunstide Osakonna Kammerkooriks. Sellest kujunes 2000. aastal kammerkoor Camerata Universitatis. Eesti Maaülikooli egiidi all tegutseb koor 2004. aastast. Koori lauljate hulgas on nii Tartu Ülikooli kui ka Eesti Maaülikooli tudengeid, õppejõude ja vilistlasi.

Koori dirigent on alates 1995. aastast Seidi Mutso. Koori koormeister on Roosi Rõõmusaare ja hääleseadja Karmen Puis. 

Camerata Universitatis on Eesti Kammerkooride Liidu liige.

Viited

Välislingid 
 Eesti Maaülikooli kammerkoori Camerata Universitatise veebisait

Tartu koorid
Eesti segakoorid
Karl Hunnius

Karl Konstantin Hunnius (12/23. oktoober 1766 Tallinn – 1/13. jaanuar 1841 Tallinn) oli Tallinna raehärra aastail 1814–1817.

Ta oli abielus Emilie Friederike Dreyeriga, tema pojad olid Konstantin Hunnius ja Karl Abraham Hunnius.

Välislingid 

 Väljavõte Eestimaa rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust

Tallinna rae liikmed
Karl
Sündinud 1766
Surnud 1841
32 (Tallinna bussiliin)

Tallinna bussiliin 32 sõidab Männiku ja Kopli peatuse vahel. Liini teenindab Tallinna Linnatranspordi AS ning liiklus toimub tööpäevadel tipptunni ajal.

Peatuste loend

Kopli > Männiku
 Kopli
 Sepa
 Marati
 Sirbi
 Maleva
 Lõime
 Madala
 Ehte 
 Nisu
 Kolde puiestee
 Ädala
 Ülase
 Taksopark
 Lilleküla jaam
 Uus-Maailm
 Vineeri
 Tallinn-Väike
 Kalev
 Hallivanamehe
 Järve
 Virve
 Risti
 Liiva jaam
 Värava
 Karusmarja
 P. Kerese
 Pihlaka
 Kauge
 Männiku

Männiku > Kopli
 Männiku
 Kauge
 Pihlaka
 P. Kerese
 Karusmarja
 Värava
 Liiva jaam
 Risti
 Järve
 Hallivanamehe
 Kalev
 Tallinn-Väike
 Vana-Lõuna
 Kitseküla
 Virmalise
 Lilleküla jaam
 Taksopark
 Ülase
 Sõle
 Ädala
 Kolde puiestee
 Nisu
 Ehte
 Madala
 Lõime
 Maleva
 Sirbi
 Marati
 Sepa
 Kopli

Tallinna bussiliinid
Uuemõisa mõis (Ridala)

Uuemõisa mõis (saksa keeles Neuenhof) oli rüütlimõis Läänemaal Ridala kihelkonnas. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Haapsalu linna territooriumile.

Ajalugu
Uuemõisa mõisa on esmakordselt mainitud 1539. aastal, mil see kuulus Saare-Lääne piiskopile. 17. sajandil kuulus mõis De la Gardiedele. 9. märtsil 1911 ostis Uuemõisa ja Vilkla mõisa 275 000 rublaga vürstinna Eugenie Šahhovskaja-Glebova-Strešneva (1841–1924), kes oli sõjaväelase ja riigitegelase vürst Mihhail Šahhovskoi-Glebov-Strešnevi abikaasa. Vürstinna jäi mõisa omanikuks 1919. aasta võõrandamiseni.

Mõisakompleks
Uuemõisa mõisa kahekorruseline järelklassitsistlikus stiilis hoone valmis 1833. aastal. 

1920. aastatel ehitati endine härrastemaja arhitekt Karl Burmani projekti järgi ümber. Hoonele lisati pikad ühekorruselised tiibhooned. Aastatel 1923–1932 tegutses ümberehitatud mõisakompleksis Läänemaa Õpetajate Seminar. 

1. augustist 1932 anti tühjaks jäänud mõis haridusministeeriumilt üle kaitseministeeriumile.

Varemetesse jäänud hoone taastati 1980. aastatel.

Vaata ka
Uuemõisa mõisa park
Läänemaa mõisate loend

Viited

Välislingid
Uuemõisa 360° aeropanoraam / aerofoto
Uuemõisa mõis Mõisaportaalis

Läänemaa mõisad
Haapsalu linn
Ridala kihelkond
Vác

Vác on linn Ungaris Pesti komitaadis.

Linna saksakeelne nimi oli Waitzen, slovakikeelne on Vacom.

Vác asub Doonau vasakul kaldal Budapestist 34 km lõuna pool. Ta on pisut allavoolu kohast, kus Doonau murrab läbi Börzsöny ahelikust ja pöördub seejärel lõunasse.

Linna läbivad suur maantee ja raudtee. Lõuna poole lähevad mõlemad piki Doonau kallast Budapesti. Raudtee pöördub Vácis läände piki Doonaud, aga maantee läheb otse põhja; mõlemad jõuavad peatselt Slovakkiasse.

Tänapäeva Váci kohal oli asula juba Vana-Rooma ajal. Kuid tänapäevast linna mainiti esimest korda alles 11. sajandil. Linna maeti aastal 1077 Ungari kuningas Géza I.

1241. aastal hävitasid linna mongolid, aga linn taastati. 14. ja 15. sajandil saabus majanduslik õitseng.

Váci piiskopkond oli Ungari kuningriigis väga mõjukas. Piiskopkond rajati István Püha ajal. Mitu Váci piiskoppi said riigi kantsleriks või peapiiskopiks.

Osmanite riik vallutas Váci 1541. Kuid Habsburgide Austria võitis Váci all türklasi 1597 ja 27. juunil 1684 ning vallutas linna tagasi. Strateegilise asukoha tõttu Viini ja Budapesti vahelisel veeteel käisid linna pärast sageli lahingud ja ajavahemikul 1541–1686 vahetas linn omanikku 40 korda. 1686. aastaks oli linn täielikult varemetes ja inimtühjaks jäänud.

1731 tabas linna ränk tulekahju. Alles pärast seda hakkas linna tähtsus taastuma ja sajandi teisel poolel rajati esimesed tänapäevani säilinud majad.

Linna vanim hoone on piiskopi loss, mis ehitati pärast türklaste väljaajamist. Tänapäeval asub selles ajaloomuuseum. Säilinud on gooti stiilis Terav torn ja mõned kindluseseina jäänused, millest osa on tänapäeval kasutusel elumajade seintena. 18. sajandi algul rajati halastajaõdede kellatorn, 1745 piaristide klooster, 1755 dominiiklaste klooster (tänapäeval on seal näitus "Memento mori"). 1764 rajati linna keskväljakule barokkstiilis raekoda. Samal aastal külastas linna keisrinna Maria Theresa ja tema auks püstitati linna Ungarile väga ebaiseloomulik triumfikaar. 1770 valmis uusklassitsistlikus stiilis katedraal, mis asub kunagise romaani stiilis kiriku kohal, kuhu oli maetud Géza I. 1795 valmis kreeka kirik, milles tänapäeval on näitusesaal.

Raudtee jõudis Váci 1846.

Ungari 1848. aasta revolutsiooni ajal toimus 10. aprillil 1849 Váci juures suur lahing, milles ülestõusnud kihutasid Austria sõjaväe linnast välja. 17. juulil toimus samas teine lahing, milles Venemaa sõjavägi võitis ülestõusnuid.

1910. aasta rahvaloenduse andmetel olid Váci elanikest 76,3% katoliiklased, 11,2% juudid, 8,3% kalvinistid, 2,8% luterlased ja 1,4% muust usust.

Tänapäeval on Vác arenenud infrastruktuuri ja kasvava elanikkonnaga linn. Kuna ta asub kahe välisriigi läheduses, on viimasel ajal linna jaoks tähtsaks muutunud turism.

Vácil on kuus sõpruslinna: Deuil-la-Barre (Prantsusmaa), Donaueschingen (Saksamaa), Dubnica nad Váhom (Slovakkia), Giv'atayim (Iisrael), Järvenpää (Soome), Odorheiu Secuiesc (Rumeenia) ja Šahy (Slovakkia).

Viited

Välislingid 

 Váci koduleht 

Ungari linnad
Pesti komitaat
Hüüdre järv

Hüüdre järv (ka Hüüdra järv) on järv Põlvamaal Kanepi vallas Jõgehara külas.

Kirjeldus
Hüüdre järv on ida-lääne suunas piklik järv, mille pindala on 5,3 ha. Sügavus koos lendmudaga on umbes 11,5 m, millest vett umbes 8 m. Kaldad on järve põhja küljel järsud ja kruusased. Järve ümbritseb peamiselt mets, selle kaldale on rajatud ja rajamisel mõned elamud.

Veetaimi on järves umbes 16 liiki. Kaldaveetaimedest oli 1972. aastal ohtramalt näiteks kalmust, tarna, pilliroogu, soovõhka, hundinuia, ubalehte jt. Ujutaimedest oli ohtramalt vesikuppu, ujuvat jõgitakjat. Veesisestest taimedest domineeris vesikatk. 

Zooplankton on äärmiselt liigivaene.

Kaladest leidub mudamaimu, kokre, teiste liikide (näiteks ahvena) esinemine on aastati ebaühtlane, sest järv jääb periooditi ummuksile.

Vaata ka 
Eesti järvede loend

Kirjandus
Aare Mäemets, "Eesti NSV järved ja nende kaitse", Tallinn 1977.

Välislingid
Hüüdre järv Keskkonnaregistris

Kanepi valla järved
Hundipiim

Hundipiim  (Lycogala epidendrum) on limakuliik.

Kõdupuidule ilmuvad hundipiima ümarad, läbimõõduga 3–15 mm müksamööbid on algul roosad ja pehmed, hiljem hallikaspruunid kuni mustad ja kõvad.

Hundipiim on levinud kogu maailmas.

Välislingid 
 

Urmas Tartes,  Hundipiim – see on taibukas tegelane, 3.11.2007

Limakud
Eesti protistid
Ilmar Sikemäe

Ilmar Sikemäe (sündinud Helmut-Hugond Bötker; 18. detsember 1914 – 25. juuli 1998) oli eesti kirjanik. 

Tema teoste hulgas on dokumentaalraamat "Kirjad Vargamäelt" (1962) ja lühiproosakogumik "Sada lugu" (1979). 

Ta oli ajakirja Looming toimetaja ja Eesti Kirjanike Liidu konsultant.

Tunnustus 
 1980 – A. H. Tammsaare nimeline kirjanduspreemia ("Kirjad Vargamäelt")

Välislingid 
 

Eesti kirjanikud
8. Eesti Laskurkorpuse koosseis
Eestistatud nimega inimesed
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1914
Surnud 1998
Otitiik

Otitiik (ka Kärmase tiik; võru keeles Oti tiik või Tritski tiik) on paisjärv-veehoidla Põlva maakonnas Kanepi vallas Rebaste külas. 

Otitiigi pindala on 20,4 ha, millest 6 saart moodustavad 1,3 ha. Tegemist on madala ja veetaimestikurohke veekoguga, mis on Alopi oja kaudu ühenduses Alopi järvega.

Välislingid
Otitiik Keskkonnaregistris

Kanepi valla järved
Johann Ignatius

Johann Ignatius (25. märts 1719 Kambja – 1. september 1774 Märjamaa) oli eesti vaimulik.

Õppis Tallinna toomkoolis. Immatrikuleerus Halle Ülikooli 17. augustil 1741, oli kohal aastani 1744, õppides tasuta, töötas samal ajal õpetajana. Märjamaa kirikuraamatu järgi teenis ja täitis seal meetrikat juba novembrist 1746. Ordineeriti õpetajaks 4. märtsil 1747 (ametlikult Kullamaa Püha Johannese koguduse adjunktõpetajaks).

Oli Märjamaa Maarja koguduse (kutsuti õpetajaks 11. juulil 1747) aastatel 1747–1774. Maa-Lääne praostkonna abipraostiks sai 19. veebruaril 1764, praostiks 19. juunil 1768. Samal aastal sai ta ka apellatsioonikohtu liikmeks.

Isiklikku 
Tema isa oli Kambja koguduse köster Ignatsi Jaak. Johann Ignatius oli kaks korda abielus, esimese naise isa oli Noarootsi Püha Katariina koguduse õpetaja Carl Friedrich Hasselblatt. Poeg Johann Friedrich Ignatius oli Vigala Maarja koguduse õpetaja, pojapoeg Georg Friedrich Ignatius oli Käina Martini koguduse õpetaja.

Viited 

Märjamaa Maarja koguduse vaimulikud
Maa-Lääne praostid
Eestimaa vaimulikud
Sündinud 1719
Surnud 1774
Aado Lüüs

Aado Lüüs VR II/3 (kuni 5. augustini 1936 Adolf-Voldemar Lüüs; 18. september 1896 Vana-Antsla vald, Võrumaa – 16. veebruar 1980 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant, 1938).

Ta osales Vene sõjaväe koosseisus Esimeses maailmasõjas, 1918–1919 oli Karula ja Petseri algkooli õpetaja. 

Osales Vabadussõjas Scouts-rügemendis, sai 24. mail 1919 Irboska lahingus haavata. 1920 ülendati alamkapteniks ja arvati reservi.

1921–1923 õppis Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonnas.

Alates 1923. aastast teenis Eesti piirivalves, alates 1. jaanuarist 1928 Siseministeeriumi Piirivalvetalituse Tallinna jaoskonna ülem. 

Teises maailmasõjas teenis ta Punaarmees. Pärast Teist maailmasõda oli muuhulgas Tallinna Polütehnilise Instituudi õppejõud ja kuni 1951. aastani Tallinna loomaaia direktor.

26. detsembril 1922 abiellus Marta Bekkeriga (lahutati 16. aprillil 1932). Hiljem abiellus ta Amarta-Rosalie Kasega, tütar Maret (1934).

Kirjandus
Eesti ohvitserid ja sõjandustegelased. III kogumik. Sentinel, Tallinn 2003. Lk. 42–44.

Vabadusristi II liigi 3. järgu kavalerid
Scouts Üksiku Jalaväepataljoni koosseis
Eesti piirivalvurid
Vabadussõja veteranid
Kotkaristi III klassi teenetemärgi kavalerid
Eestistatud nimega inimesed
Rahumäe kalmistule maetud
Sündinud 1896
Surnud 1980
Mary Jane West-Eberhard

Mary Jane West-Eberhard (sündinud 20. augustil 1941 Pontiacis, Michiganis) on ameerika bioloogiateoreetik. Ta on tegelenud evolutsiooniteooriaga (eriti plastilisuse rolliga) ja sotsiaalsete herilaste uurimisega.

Ta on lõpetanud Michigani ülikooli.
Ta töötab Costa Ricas.

Tunnustus
1988 – valiti USA Rahvusliku Teaduste Akadeemia liikmeks (evolutsioonilise bioloogia sektsioon)
1996 – valiti  Ameerika Kunstide ja Teaduste Akadeemia liikmeks
2005 – valiti Accademia Nazionale dei Lincei  välisliikmeks

Teoseid
West-Eberhard, M. J. 2003. Developmental Plasticity and Evolution. New York: Oxford University Press.

Välislingid
Tema koduleht

Ameerika Ühendriikide bioloogid
Sündinud 1941
Ameerika Kunstide ja Teaduste Akadeemia liikmed
Ameerika Ühendriikide Rahvusliku Teaduste Akadeemia liikmed
Kommunistlik sümboolika

Kommunistlik sümboolika (kitsamas tähenduses ka nõukogude sümboolika) on sümboolika, mida kasutavad kommunistlikud organisatsioonid ja kommunistlikud riigid alates 19. sajandi lõpust.

Sirp ja vasar
Tuntuim kommunistlik sümbol on sirp ja vasar (☭), mis on kommunistliku liikumise sümbol. Vasar (ka haamer) tähistab töölist ja sirp põllumajanduses töötavat inimest. Kahe sümboli kooskasutamine näitab nende kahe sotsiaalse klassi ühtsust.

Esimest korda kasutati sellist sümbolit 1917. aastal Venemaal oktoobrirevolutsiooni ajal. Nõukogude Liidus sai see ametlikuks sümboliks 1924. aastal.

Punane viisnurk 

Punane viisnurk on nii kommunismi kui ka sotsialismi sümbol. Viisnurga võttis 1918. aasta 19. aprillil kasutusele Nõukogude Venemaa sõjaasjade rahvakomissariaat ja sellest sai Tööliste ja Talupoegade Punaarmee sümbol..

Punalipp

Punast lippu kasutatakse tavaliselt koos teiste kommunistlike sümbolitega, kuid algselt kasutati seda Pariisi Kommuuni ajal 1871. aastal.

Teised nõukogude sümbolid
 Viljapead, puuvillapead ja teised põllukultuurid olid NSV Liidu liiduvabariikide vappidel vastavalt iga liiduvabariigi peamisele põllumajandussaadusele. Eesti NSV vapil oli rukis. 
 Punased loosungid kollaste või kuldsete sõnadega.
 Lenin. Tema portreesid ja ka täispikkuses kuju võis leida kõikidelt NSV Liidu linnade peaväljakutelt ja pead paljudelt autasudelt, dokumentidelt ja märkidelt.
 Stalin samades funktsioonides kuni 1953. aastani.
 Stalini valitsusajal kasutati ka profiilis nelikportreed, kus olid kõrvuti Marx, Engels, Lenin ja Stalin.
 Tõrvikud. Kasutati märkidel ja tihti seoses spordiüritustega.
 Moskva Kreml ja Punane väljak. Kuna Kremlis asusid NSV Liidu võimuorganid, kasutati nii Kremli kui ka selle ümbruse pilte paljudes kohtades, sealhulgas stalinistliku arhitektuuriga majade dekooril.

Pildid

Viited

Välislingid
Leedu karistab 9. mail Nõukogude sümboolika eest. 4. mai 2010
Siseminister asub sõtta NSVLi sümbolitega 27. juuli 2004

Kommunism
Poliitika
Wikimedia Eesti

Mittetulundusühing Wikimedia Eesti (lühend WMEE) on eesti- ja võrukeelse Vikipeedia ning eestikeelse Vikisõnastiku, Vikiõpikute, Vikitekstide ja Vikitsitaatide arengu toetamise ning nende tutvustamisega tegelev mittetulundusühing. 

Ehkki iseseisev ja sõltumatu juriidiline isik, on Wikimedia Eesti ühtlasi Wikimedia Foundationi kohalik haruorganisatsioon (inglise chapter), mis asutati 2010. aasta juulis ja registreeriti 6. oktoobril samal aastal. 2016. aasta alguses oli Wikimedia Eestil 36 liiget ja 2020. aasta lõpus 38 liiget.

Wikimedia Eesti kanda on koostööprojektide ellukutsumine, võistluste ning aktsioonide teostamine, loengute korraldamine jms. MTÜ ei tegele aga artiklite kirjutamise ega Vikipeedia sisu haldamisega.

Tegevus 

Aastatel 2011 kuni 2015 korraldati fotovõistlust Wiki Loves Monuments (Kultuurimälestised Vikipeediasse), millega koguti ligi 10 tuhat fotot kultuurimälestistest. 2014–2016 korraldati ka fotovõistlust Wiki Loves Earth. MTÜ on seotud ka teadusfoto võistluse korraldamisega ning mitmete väiksemate pildikogumistega.

Wikimedia Eesti on korraldanud mitmeid artiklikirjutamise võistlusi Vikipeedias. Sealhulgas algatati igakevadine "Kesk- ja Ida-Euroopa kevad", mis toimub samaaegselt paljudes Kesk- ja Ida-Euroopa riikides. Toetatakse ka Keeletoimetamistalgute läbiviimist.

2012. aasta algul kaebas MTÜ kohtusse Maksu- ja Tolliameti, kuna ei olnud rahul selle asutuse uue ja varasemast kitsama heategevuse mõiste tõlgendusega. Otse enne 27. märtsil 2012 toimuma pidanud kohtuistungit tühistas Maksuamet oma sellekohase otsuse ning kandis Wikimedia Eesti maksuvabastusega MTÜ-de nimekirja tagasiulatuvalt, alates 1. jaanuarist 2012.

2014. ja 2015. aastal korraldas MTÜ Eestis soome-ugri vikiseminari. 2015. aastal toimus siin ka Kesk- ja Ida-Euroopa vikipedistide konverents ning 2019. aastal põhjala vikipediste kokkusaamine. 2017. aastal korraldati Eesti digihumanitaaria konverentsi.

Koos Tartu Ülikooliga veeti projekti Miljon+. Välja antakse Vikipeedia sõbra tiitlit ja valitakse aasta vikifotograafi.

MTÜ valiti aastateks 2022–2024 Haridus- ja Teadusministeeriumi strateegiliseks partneriks poliitika elluviimisel valdkonnas "Eesti keele mainet ja staatust tugevdavad tegevused".

Juhatus
 Ivo Kruusamägi – juhatuse liige alates 2021; varem juhatuses 2010–2012
 Jaan Meriniit – juhatuse liige alates 2021
 Virgo Siil – juhatuse liige alates 2022

Juhatusse on varem kuulunud ka Eva Lepik, Tanel Pern, Sven-Erik Soosaar, Siim Tuisk, Ursula Erik, Raul Veede, Käbi Suvi, Uku Kangur, Märt Põder, Nicolás Tamargo de Eguren ja Teele Vaalma.

Vaata ka 
 Wikimedia Eesti põhikiri

Viited

Välislingid 

 Koduleht
 Wikimedia Eesti metavikis

Wikimedia
Eesti mittetulundusühingud
Nõukogude Liidu põhiseadus

Nõukogude Liidu põhiseadusest oli kokku kolm versiooni: 

 1924. aasta konstitutsioon
 1936. aasta konstitutsioon
 1977. aasta konstitutsioon

Kõik kolm põhinesid 1918. aastal vastu võetud Venemaa Nõukogude Vabariigi konstitutsioonil.

Välislingid 

 

Konstitutsioon
Põhiseadused
Kommunism
Rahvusvaheline Punane Rist

Rahvusvaheline Punane Rist on rahvusvaheline liikumine, mille ülesandeks on töö inimeste tervise heaks.

Punase Risti rajajaks peetakse Jean Henri Dunant'i, kes 1859. aastal Solferino sõjaväljal kogus kokku haavatuid ja organiseeris kannatanute abistamiseks kohalikest külanaistest erapooletu abistamise rühma. Dunant kirjutas sellest raamatu "Solferino mälestus", mis avaldati 1862. 

1863. aastal loodi Genfis Rahvusvaheline Punase Risti Komitee ja 1919. aastal sealsamas Punase Risti Seltside Liiga

Vaata ka
Eesti Punane Rist
Punase Risti embleem
Rahvusvaheline Punase Risti Komitee
Punase Risti Seltside Liiga

Välislingid 

 International Committee of the Red Cross: The International Red Cross and Red Crescent Movement
 The International Federation of Red Cross and Red Crescent Societies (IFRC)

Tervishoiuorganisatsioonid
Meditsiin
Rahvusvahelised organisatsioonid