joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Fundamentaaljada

Fundamentaaljadaks ehk Cauchy jadaks nimetatakse jada vn, mille elemendid teineteisele indeksi n kasvades lõputult lähenevad.

Definitsioon 

Olgu M meetriline ruum kaugusega . Jada  nimetatakse fundamentaaljadaks, kui iga positiivse reaalarvu ε > 0 korral leidub selline naturaalarv N, et iga naturaalarvu n, m > N jaoks kehtib
.

Seda asjaolu märgitakse lühemalt kujul 
 
ent öeldakse, et jada  koondub fundamentaalselt. 

Erinevalt koonduvusest, mis on seotud mõne kindla ruumiga, võib jada fundamentaalsust lugeda jada sisemiseks omaduseks.

Täielikkus 

Iga koonduv jada on fundamentaaljada, kuid vastupidine üldiselt ei kehti. Meetrilist ruumi, milles iga fundamentaaljada koondub, nimetatakse täielikuks meetriliseks ruumiks.

Matemaatiline analüüs
Surnud 11. veebruaril

''Siin loetletakse 11. veebruaril surnud tuntud inimesi.

244 – Gordianus III, Vana-Rooma keiser 
641 – Herakleios I, Bütsantsi keiser (Ida-Rooma keiser)
731 – Gregorius II, paavst
1503 – Yorki Elizabeth, Inglismaa kuninganna, Henry VII abikaasa
1650 – René Descartes, prantsuse filosoof
1929 – Johann II, Liechtensteini vürst
1929 – Jüri Tilk (aastast 1918 Yrjö Virola), eesti pedagoog, ajakirjanik ja karskustegelane  
1934 – Fritz Klatte, saksa keemik
1937 – Walter Burley Griffin, Ameerika Ühendriikide arhitekt
1938 – Mārtiņš Lācis, läti päritolu nõukogude riigitegelane
 1938 – Kazimierz Twardowski, Poola filosoof ja loogik
1939 – Ali Kelmendi, Albaania kommunist
1940 – Gunnar Höckert, Soome jooksja
1944 – Henrique Mitchell de Paiva Couceiro, Portugali sõjaväelane ja poliitik
 1944 – Gustav Jallajas, Eesti postiametkonna juht
1947 – Martin Klein, eesti maadleja
1948 – Sergei Eisenstein, vene filmirežissöör
1949 – Axel Munthe, rootslasest arst ning inglis- ja rootsikeelne kirjanik
1955 – Johann Georg Estam, eesti keele- ja pedagoogikateadlane  
1958 – Alexei Giers, rootsi päritolu Venemaa riigitegelane
 1958 – Velda Aurora Rüütli, eesti arstiteadlane ja stomatoloog
1960 – Victor Klemperer, juudi rahvusest Saksamaa filoloog-romanist, kirjanik ja ajakirjanik
1963 – Sylvia Plath, ameerika luuletaja, lühijuttude kirjutaja ja esseist
 1963 – Elmar Lohk, eesti arhitekt  
1967 – Elmar Umblia, eesti keemik
1968 – Pitirim Sorokin, komi-vene-ameerika sotsioloog
 1968 – Konrad Kongo, eesti advokaat
1972 – Otto Joost, Eesti sõjaväelane 
1975 – Konstantin Ramul, eesti psühholoog
1978 – Erna Normann, eesti rahvaluuleteadlane
 1978 – Harry Martinson, rootsi kirjanik
1979 – Aleksander Schneider, eesti tõstja ja maadleja
1980 – Roman Nõvandi, Eesti spordipedagoog ja -teadlane
1986 – Frank Herbert, Ameerika Ühendriikide ulmekirjanik
1989 – Leon Festinger, Ameerika Ühendriikide sotsiaalpsühholoog
1994 – Paul Feyerabend, Austrias sündinud teadusfilosoof
1995 – Nesti Nase, Albaania kommunistlik riigitegelane ja diplomaat
1999 – Asta Veski, eesti keeleteadlane
2000 – Roger Vadim, Ukraina päritolu prantsuse ajakirjanik, literaat, näitleja ja režissöör
2001 – Judita Vaičiūnaitė, leedu kirjanik ja tõlkija
2003 – Peeter-Enn Kukk, eesti füüsikateadlane
2004 – Shirley De La Hunty-Strickland, Austraalia kergejõustiklane
2005 – Mary Jackson, Ameerika Ühendriikide matemaatik ja kosmoseinsener
2010 – Irina Arhipova, vene ooperilaulja 
 2010 – Jevgeni Mezentsev, vene filmirežissöör 
 2010 – Juri Sevidov, vene jalgpallur ja treener 
 2010 – Roman Dmitrijev, jakuudi maadleja ja treener 
 2010 – Alexander McQueen, Inglise moedisainer 
2011 – Bo Carpelan, rahvusvaheliselt auhinnatud soomerootsi kirjanik
2012 – Whitney Houston, USA laulja ja näitleja
 2012 – Konrad Kikas, eesti raamatukogundustegelane
2013 – Rem Vjahhirev, Vene ja Nõukogude riigitegelane ja ettevõtja
2014 – Alice Babs, Rootsi laulja ja näitleja
2015 – Roger Hanin, prantsuse näitleja ja filmirežissöör
2016 – Siima Škop, Eesti raamatukunstnik ja plakatist

Veebruar, 11.
Semovente da 75/18

Semovente da 75/18 on Itaalias Teise maailmasõja ajal toodetud liikursuurtükk. 

Masina tootmine algas 1941. aasta jaanuaris ning kuni 1943. aastani ehitati firmas "Ansaldo" kokku 262 sellist liikursuurtükki. Seda liikurit kasutati edukalt nii tankihävitajana, kui ka iseliikuv haubitsana. Pearelvaks oli 75 mm mägihaubits Obice da 75/18 modello 34, teiseks relvaks aga 6,5 mm kuulipilduja Breda Mod.30 (mudelitel М41 ja М42 aga 8 mm kuulipilduja Breda Mod.38).

Modifikatsioonid 
Semovente da 75/18 su Scafo M40 – ehitati keskmise tanki M13/40 baasil, saksa armees sai tähistuseks Stug M40(i).
Semovente da 75/18 su Scafo M41 – ehitati keskmise tanki M14/41 baasil, saksa armees sai tähistuseks Stug M41(i).
Semovente da 75/18 su Scafo M42 – ehitati keskmise tanki M15/42 baasil, saksa armees sai tähistuseks Stug M42(i).
Carro Commando Per Reparto Semovente da 75/18 – komandörimasinad, saksa armees Pz.Bef.Wg M42 850(i).

Semovente da 75/18 kasutus 
Semovente da 75/18 osales Teise maailmasõja lahingutegevuses Itaalia ja Saksa armee koosseisus nii Põhja-Aafrikas, Balkanil, Prantsusmaal, Idarindel, kui ka Itaalias.

Välislingid 

Semovente da 75/18 Su Scafo M 41 lehel "wwiivehicles.com" inglise keeles
Tanks of World War II – Semovente M40 da 75/18 inglise keeles
Semovente da 75/18 su scafo M40  vene keeles

Tankitõrjesoomukid
Liikursuurtükid
Itaalia relvad
Eesti AGA

Eesti AGA on Eesti ettevõte, mis tegutseb alates 1908. aastast ja kuulub rahvusvahelisse töösturgaasikontserni AGA. 

1920. aastal asutati Eestis AGA esindus ning aasta hiljem tütarfirma Eesti AGA, mis 1940. aastal natsionaliseeriti. 1991. aastal taasasutati Eesti AGA, millest 2000. aastatel on saanud Eesti juhtiv tööstus- ja meditsiinigaaside tootja ja müüja.

AGA tegevusalad 
Eesti AGA on läbi aegade tegelenud tööstusgaaside (atsetüleen, hapnik, lämmastik, süsihappegaas, argoon jpt) ning meditsiinigaasidega (nt hapnik, dilämmastikoksiid). Lisaks tööstus-, toiduaine-, meditsiini- ja erigaaside tootmisele ning müügile töötab AGA välja ka uusi rakendusi.

Välislingid 
Eesti AGA koduleht
The Linde Groupi koduleht

Eesti tööstusettevõtted
AGA

AGA on Rootsi päritolu ettevõte, mis tegeleb tööstus- ja meditsiinigaasidega.

AGA (esialgse nimega Aktiebolaget Gasaccumulator) asutati 1904. aastal. Samal aastal käivitus Saltsjö-Järlas Nackas ka AGA esimene tehas. Rahvusvahelise kontserni peakontor asub Stockholmis Lidingöl, tütarettevõtted on loodud paljudesse riikidesse.

AGA arengut on tugevalt mõjutanud Gustaf Dalén, kelle leiutised panid aluse ettevõtte edule. 1912. aastal anti Dalénile Nobeli füüsikaauhind. 

Alates 2000. aastast on AGA omanikuks maailma juhtiv tööstusgaasi- ja inseneriteadusettevõte The Linde Group, millel on enam kui 50 000 töötajat ca 100 maailma riigis. Linde peakontor asub Saksamaal Münchenis.

AGA tegevusalad 
AGA on läbi aegade tegelenud tööstusgaaside (atsetüleen, hapnik, lämmastik, süsihappegaas, argoon jpt) ning meditsiinigaasidega (nt hapnik, naerugaas). 

Kontsern on juba enam kui sada aastat rõhku pannud innovatsioonile. Lisaks majakate jaoks mõeldud süsteemidele ning raadio- ja teleseadmetele on AGA tootnud ka filmiprojektoreid, sihikuid, kaugusmõõtjaid, periskoope, vereringe- ja hingamisaparaate, patareisid, radiaatoreid jpm. Juba 1919. aastal tõi AGA turule raadiosaatja ja 1927. aastal esitles Euroopa esimest võrku ühendatud raadiovastuvõtjat. 50.–60. aastatel oli AGA tegev ka televaldkonnas, töötades välja koguni oma värviteleri.
  
1960. aastate teisel poolel hakkas AGA üha enam tähelepanu pöörama gaasivaldkonnale. Raadio- ja teleseadmete tootmine lõpetati järk-järgult, suurem osa sellest harust müüdi Philipsile. Osa tehnikaettevõtteid koondati börsil noteeritud tütarettevõttesse Pharos, soojustootmisettevõte CTC müüdi Saabile. 

Tänapäeval on AGA Skandinaavias ja Baltikumis üks juhtivaid tööstusgaasiettevõtteid. Lisaks tööstus-, toiduaine-, meditsiini- ja erigaaside tootmisele ning müügile tegeleb AGA ka uute rakenduste väljatöötamisega. Samuti on kontsernil juhtiv roll vedelgaasisektoris ning jõudsalt arendatakse ka LNG (veeldatud maagaas) valdkonda. AGA on ka aktiivne biogaasi tarnija ning haldab Skandinaavias paljusid biogaasitanklaid.

AGA Eestis 
Eestis tegutseb AGA alates 1908. aastast. 1920. aastal asutati Eestis AGA esindus ning aasta hiljem tütarfirma Eesti AGA, mis 1940. aastal natsionaliseeriti. Pärast poolesajandilist vaheaega, 1991. aastal, taasasutati Eesti AGA, millest nüüdseks on saanud Eesti juhtiv tööstus- ja meditsiinigaaside tootja ja müüja.

Välislingid 
Eesti AGA koduleht
The Linde Groupi koduleht

Tööstusettevõtted
Rootsi ettevõtted
Endel Laas

Endel Laas (29. august 1915 Tartu – 1. november 2009) oli eesti metsateadlane. 

Ta oli kauaaegne Eesti Maaülikooli professor ja metsandusteaduskonna dekaan,Tartu Tähtvere dendropargi rajaja.

Tunnustus
 1976 – Eesti NSV teeneline metsakasvataja
 1999 – Valgetähe III klassi teenetemärk
 2005 – Tartu linna aukodanik ja Tartu Suurtähe kavaler

Teoseid
 Laas, Endel 1987. Dendroloogia. Tallinn: Valgus. (Esmatrükk 1967; kordustrükk täienduste ja parandustega 1987.)
 Laas, Endel 1971. Kui igaüks istutaks oma puu. – Põllumajanduse Akadeemia, 29. aprill
 Laas, Endel 1971. Puud meenutavad. – Põllumajanduse Akadeemia, 9. juuli

Isiklikku
Endel Laasi poeg on Eino-Endel Laas, kes on samuti metsateadlane ja Maaülikooli õppejõud.

Viited

Kirjandus
 Etverk, Ivar 2000. Emeriitprofessor Endel Laas – inimene, õpetaja, teadlane. Rmt.: Sander, Heldur; Tamm, Ülo (toim.), Dendroloogilised uurimused Eestis II. Tallinn, 21–27.

Välislingid
 Lahkus Tähtvere dendropargi rajaja, Postimees, 2. november 2009

Eesti metsateadlased
Tartu Ülikooli metsandusteaduskonna õppejõud
Eesti Maaülikooli professorid
Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonna vilistlased
Üliõpilasselts Liivika liikmed
Tartu aukodanikud
Valgetähe III klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti NSV teenelised metsakasvatajad
Sündinud 1915
Surnud 2009
Tallinna–Riisipere rongiliin

Tallinna–Riisipere rongiliin on Elroni opereeritav rongiliin lõpp-peatustega vastavalt Tallinnas Balti jaamas ja Riisiperes.

Liini lõik Vasalemmast Riisiperre on viimane elektrifitseeritud raudteelõik Eestis, millel sõidavad elektrirongid aastast 1981.

Alates 1. jaanuarist 2014 liigub mõlemas suunas tööpäeviti 12 ja puhkepäeviti 11 elektrirongi koosseisu.

Liin läbib 20 peatust: Tallinn (Balti jaam), Lilleküla, Tondi, Järve, Rahumäe, Nõmme, Hiiu, Kivimäe, Pääsküla, Laagri, Urda, Saue, Valingu, Keila, Kulna, Vasalemma, Kibuna, Laitse, Jaanika ja Riisipere.

Seisuga 1. jaanuar 2014 maksab liini otspunktide vahel täispilet Elroni sõidukaardil 2,25 ja sooduspilet 1,62 eurot. Paberkandjal täispilet maksab 2,50 ja sooduspilet 1,80 eurot. Sõiduaeg on 58–61 minutit.

8. detsembril 2019 pikendati senist Riisipere rongiliini kuni Turbani.

Fakte ajaloost 
2008–2013 peatusid Riisipere liini elektrirongid ka Padula raudteepeatuses.

Seisuga 11. veebruar 2009 maksis liini otspunktide vahel täispilet 25, sooduspilet 15 krooni. Sõiduaeg oli 1 tund 18 minutit kuni 1 tund 21 minutit.

Kuni 2013. aasta lõpuni liikus Riisiperest Tallinna suunas tööpäeviti 9 ja puhkepäeviti 8 koosseisu, Tallinnast Riisiperre iga päev 8 koosseisu.

Peale Turba laiendust sõidab Riisiperre tööpäeviti kaks ja nädalavahetustel üks rong.

Vaata ka
 Tallinna–Keila raudteelõik
 Keila–Turba raudteelõik
 Tallinna–Turba rongiliin

Viited

Eesti rongiliinid
Harju maakond
Saue vald
Lääne-Harju vald
Gerhard Johann von Löwenwolde

Gerhard Johann von Löwenwolde (vene keeles Гергард (Герхард) Иоганн Левенвольде) (surnud 26. aprill 1723 Malla mõis) oli baltisaksa päritolu Rootsi ja Venemaa keisririigi sõjaväelane ning riigitegelane, salanõunik, parun.

Gerhard Johann von Löwenwolde alustas teenistust Rootsi sõjaväes Riia garnisonis, kus teenis 1686. aastaks majori auastme. Protestiks Karl XI poolt alustatud mõisate reduktsiooni vastu hakkas koos Johann Reinhold von Patkuliga koostööle Rootsi riigi vastastega, edastades neile sõjalist informatsiooni Liivi- ja Eestimaa kaitsevõime kohta. 1695. aastal tema riigivastane tegevus paljastati ning ta mõisteti kohtu poolt surma. Surmanuhtlus asendati siiski sunnitööga.

Juba kolme aasta pärast oli ta teenistuses Poola kuninga August II Tugeva õukonnas ning seejärel Poola vasallriigi Kuramaa hertsogkonna õuemarssalina. 

1708. aastast oli Löwenwolde uuesti Vene tsaaririigi teenistuses ning määrati Peeter I poolt Venemaa peavolinikuks Liivi- ja Eestimaal Riia linnas (пост российского пленипотенциария (главного уполномоченного) в Лифляндии и Эстляндии).

Aastail 1711–1721 oli ta tsareevitš Aleksei Petrovitši abikaasa Charlotte Christine von Braunschweig-Wolffenbütteli ülemõuemarssal. 

Suri talle kuuluvas Malla mõisas Viru-Nigula kihelkonnas.

Perekond
Gerhard Johann von Löwenwolde oli abielus Magdalena Elisabeth von Löweniga, kes oli Eestimaa rüütelkonna peamees Georg Johann von Löweni (1630–1681) ja Barbara Dorothea von Ferseni (surnud 1698) tütar, ning Eestimaa asekuberneri (1711–1730) Friedrich von Löwen (1654–1744) õde. Abielust sündisid: 
Vabapreili Charlotte von Löwenwolde, abiellus Pornuse ja Olustvere mõisaomanik Friedrich von Schlippenbachiga, kes oli Rootsi väejuht Wolmar Anton von Schlippenbachi poeg ja Saaremaa kuberneri, vabahärra Reinhold von Lieveni (1621–1665) tütrepoeg.

Krahv Gustav Reinhold von Löwenwolde (1693–1758; ru), Maardu ja Kostivere mõisaomanik, Venemaa riigitegelane, Katariina I ja Anna I ülemõuemeister.
Krahv Karl Gustav von Löwenwolde (surn. 1735; ru), Malla ja Selja mõisaomanik, keisrinna Katariina I kindraladjutant, ülemtallmeister, kindralmajor.
Krahv Friedrich Casimir von Löwenwolde (1692–1769; pl), poliitik, jalaväekindral.

Sugupuu

Viited

Välislingid
 Остзейский род Лёвенвольде. Часть 1-я: до 1769 года

Rootsi majorid
Venemaa keisririigi poliitikud
Surnud 1723
Gerhard Johann
Kuramaa hertsogiriik
Otepää postmargid

Otepää postmargid on Eesti kohalikud postmargid, mis anti välja Otepää linnavalitsuse poolt 22. juulil 1941 pärast seda, kui linn oli nõukogude okupatsiooni alt vabastatud ja Saksa okupatsioon polnud veel lõplikult kanda kinnitanud. 

Anti välja kahes nimiväärtuses (20+20 kopikat ja 30+30 kopikat, heategevusliku lisamaksuga) postmarke neljas tüübis, perforeertud ja lõigatud äärtega. 

Margid kujundas August Valdmaa, trükkis Otepää trükikoda. Markidel oli kujutatud Eesti rahvusvärvides vapikilp. 

Kohe pärast väljaandmist muutusid Otepää margid legendaarseks ja neid tuldi ostma ka kauge maa tagant. Margid kehtisid kuni 15. augustini 1941.

Kirjandust
 Votele Org. Eesti post ja postmargid 1940-1942. Stockholm: EMP; New York: Estonian Philatelic Society, 1959, lk 37–46

Välislingid
 Artikkel Otepää markidest ajakirjas Eesti Filatelist (Eesti Filatelistide Ühingu Rootsis kodulehel) (inglise keeles)

Eesti postmargid
Otepää
Jaap de Hoop Scheffer

Jaap de Hoop Scheffer (; õieti Jakob Gijsbert de Hoop Scheffer; sündinud 3. aprillil 1948 Amsterdamis) on Hollandi poliitik ja diplomaat. Ta oli 5. jaanuarist 2004 juulini 2009 NATO peasekretär.

Jaap de Hoop Scheffer lõpetas 1974 Leideni Ülikooli õigusteaduse alal. Aastatel 1974–1976 teenis ta Hollandi õhujõududes.

Aastatel 1976–1986 töötas ta Hollandi välisministeeriumis. Ta töötas muu hulgas 1976–1978 Hollandi saatkonnas Ghanas Accras ning seejärel kuni 1980. aastani Hollandi esinduses NATO juures Brüsselis.

Ta kuulub alates 1982. aastast kristlik-demokraatlikku parteisse. Aastal 1986 valiti ta esmakordselt parlamendi alamkotta. Ta on olnud oma erakonna välissekretär. 1997–2001 oli ta oma erakonna parlamendifraktsiooni liider.

2002. aasta juulist kuni 2003. aasta detsembrini oli Jaap de Hoop Scheffer Hollandi välisminister. Tema erakonna liider Jan Peter Balkenende oli peaminister. Välisministrina oli tema tähtsaim otsus osaleda Iraagi sõjas. Aastail 2003–2005 osales Iraagis 1000-meheline Hollandi üksus. Iraagis hukkus 2 Hollandi sõjaväelast.

2003. aastal oli Jaap de Hoop Scheffer ühtlasi Euroopa Julgeoleku- ja Koostööorganisatsiooni tegevjuht.

22. septembril 2003 nimetati ta NATO peasekretäriks ja 5. jaanuaril 2004 astus ta ametisse.

9. juulil 2009 andis Eesti president Toomas Hendrik Ilves Eestisse ametist lahkumise eelsele visiidile saabunud Jaap de Hoop Schefferile üle Maarjamaa Risti I klassi teenetemärgi.

Viited

Välislingid
 Elulugu NATO lehel
  NATO peasekretär Eestis ERR, 11. märts 2004
 NATO peasekretär: Afganistani missioon ei ole valik Postimees, 7. veebruar 2008
 Jaap de Hoop Scheffer: julgeolek on vundament majanduslikule õitsengule Postimees.ee, 3. aprill 2009
  Jaap de Hoop Scheffer: muutuv vihmavari ajatute väärtuste kohal Postimees.ee, 5. mai 2009
 Ilves annab NATO peasekretärile Maarjamaa Risti - Postimees, 6. juuli 2009
 Urmas Seaver. NATO lahkuv peasekretär tunnistas heitlikku suhet Venemaaga Postimees, 9. juuli 2009
 Ott Heinapuu. NATO peasekretär: Balti riigid ei jää sõjalise kaitseta EPL.ee, 9. juuli 2009
 Priit Simson. Scheffer: NATO-st ei tohi saada maailma politseinik epl.ee, 17. september 2010

Hollandi poliitikud
Hollandi välisministrid
Hollandi diplomaadid
NATO peasekretärid
Maarjamaa Risti I klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1948
Radosław Sikorski

Radosław Tomasz Sikorski (sündinud 23. veebruaril 1963 Bydgoszczis) on Poola poliitik, ajakirjanik ja politoloog.  

Sikorski oli 31. oktoobrist 2005 kuni 5. veebruarini 2007 Poola kaitseminister ja 16. novembrist 2007 kuni 22. septembrini 2014 Poola välisminister. Alates 24. septembrist 2014 kuni 23. juunini 2015 oli ta Poola parlamendi alamkoja ehk seimi esimees. 2019. aastal valiti ta Euroopa Parlamenti.

Elulugu 
Sikorski osales 1970. aastate lõpus üliõpilaste protestiliikumises ja juhtis streigikomiteed Bydgoszczis. Pärast sõjaseisukorra kehtestamist emigreerus 1981 Suurbritanniasse, kus õppis Oxfordi ülikoolis filosoofiat ja politoloogiat. 1984 võttis ta Suurbritannia kodakondsuse. 

Aastatel 1986–1989 töötas ta ajalehtede The Spectator ja The Observer korrespondendina Afganistanis, Angolas ja Jugoslaavias. 1988. aastal pälvis ta oma fotode eest World Press Photo auhinna. 1990–1991 töötas ta The Sunday Telegraphi Poola korrespondendina ja nõustas Rupert Murdochit Poolasse investeerimise osas.

1992. aastal oli ta lühikest aega Poola kaitseministri asetäitja. 1998–2001 oli ta välisministri asetäitja. Välisministri asetäitjana juurutas ta poliitika, millega Poola keeldus tunnistamast tuhandete Poolast kommunismi eest põgenenute ja nende laste uut kodakondsust, käsitledes neid endiselt Poola alamatena. Samal ajal muutis ta kodakondsusest loobumise bürokraatliku asjaajamise väga keeruliseks. Selle tulemusena lubati sellistel inimestel Poolasse siseneda, kuid keelati neil lahkumast ettekäändel, et neil pole kehtivat isikut tõendavat dokumenti. Nood pidid omandama kehtiva Poola passi, enne kui riigist välja said.

Sikorski on nimetanud Põhja-Euroopa gaasijuhtme projekti uueks Molotovi-Ribbentropi paktiks.

Aastatel 2005–2007 kuulus ta erakonda Õigus ja Õiglus, alates 2007. aastast kuulub Kodanikeplatvormi.

Ta on abielus ameerika ajaloolase Anne Applebaumiga, kellega tal on kaks last.

1990 avaldas ta raamatu "Prochy świętych" Afganistani sõjast.

Tunnustus
 2011 Vürst Jaroslav Targa orden, III klass
 2013 Kolme Tähe orden
 2014 Maarjamaa Risti I klassi teenetemärk

Välislingid 

Radosław Sikorski koduleht
Radosław Sikorski Poola seimi lehel
 Kellest saab NATO järgmine peasekretär? 21. veebruar 2009
 Aadu Hiietamm: Poola välisminister võitles Nõukogude vägede vastu, Õhtuleht, 28. november 2007.

Poola kaitseministrid
Poola välisministrid
Poolast valitud Euroopa Parlamendi liikmed
Maarjamaa Risti I klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1963
Esiliiga

Esiliiga on Eesti klubijalgpalli tugevuselt teine liiga. 2005. aastast mängib selles kümme meeskonda. Esiliiga võitja kerkib astme võrra kõrgemale Meistriliigasse, teisena lõpetanu peab kõrgliiga eelviimasega üleminekumänge. Duubelmeeskondadel puudub õigus pääsule Meistriliigasse. Esiliiga 9. ja 10. koht langevad Esiliigasse B ja Esiliiga B 1. ja 2. koht tõusevad Esiliigasse. Esiliiga 8. koht mängib üleminekumänge karikasüsteemis kodus-väljas printsiibil Esiliiga B 3. kohaga.

Klubid 
2021. aasta hooajal mängivad liigas järgmised klubid ja võistkonnad:
 FC Elva
 Tallinna FC Flora U21
 JK Tallinna Kalev
 Tallinna FCI Levadia U21
 Maardu Linnameeskond
 FC Nõmme United
 Paide Linnameeskond U21
 Pärnu JK
 Tartu JK Tammeka U21
 Tartu JK Welco

Statistika, tabelid ja loendid

Meistrid

Viited

Välislingid
Koduleht
Wilhelm Kühne

Wilhelm Kühne (28. märts 1837 Hamburg – 10. juuni 1900 Heidelberg) oli saksa füsioloog. Ta võttis 1878 kasutusele termini "ensüüm".

Pärast gümnaasiumi lõpetamist Lüneburgis astus ta Göttingeni ülikooli, kus õppis keemiat Friedrich Wöhleri juures ja füsioloogiat Rudolf Wagneri juures. Pärast lõpetamist 1856 täiendas ta end veel mitmel pool tolle aja parimate füsioloogide juures: Berliini ülikoolis Emil du Bois-Reymondi juures, Pariisi ülikoolis Claude Bernardi juures ning Viinis Carl Ludwigi ja Ernst Wilhelm von Brücke juures.

1863. aasta lõpul asus ta tööle Berliini patoloogiainstituuti, mida juhatas Rudolf Virchow, keemiaosakonna juhatajana. 1868 määrati ta Amsterdami ülikooli füsioloogiaprofessoriks ja 1871 professoriks Heidelbergi ülikoolis, kus sai Hermann von Helmholtzi ametijärglaseks. Sellel ametikohal töötas ta surmani ja rajas Heidelbergi ühe tolleaegse parima eksperimentaalse füsioloogia laboratooriumi Euroopas.

Kühne teadustööd jagunevad kahte ossa. Esimese osa moodustavad lihaste ja närvide füsioloogia, millega ta tegeles nooruses. Teise osa moodustab seedimise keemia, millega ta hakkas tegelema Berliinis Virchowi juures. 1876 avastas ta proteiinide omastamiseks kasutatava ensüümi trüpsiini.

Peale selle uuris Kühne nägemist, nimelt keemilisi muutusi, mis toimuvad võrkkestas valguse mõjul. Franz Christian Boll oli 1876 avastanud rodopsiini, mille põhjal Kühne püüdis luua nägemise fotokeemiateooriat. Kuigi ta suutis näidata rodopsiini tähtsust nõrgas valguses nägemises, vähendas rodopsiini puudumine võrkkesta kõige teravama nägemise piirkonnas tema teooria usaldusväärsust ja välistas seega selle teooria üldise omaksvõtu.

Ta oli teadusajakirja Zeitschrift für Biologie peatoimetaja.

Tema laboratooriumis Heidelbergis töötas 1890. aastail Jakob von Uexküll.

Tunnustus
1892 – valiti  Londoni Kuningliku Seltsi välisliikmeks

Saksamaa bioloogid
Sündinud 1837
Surnud 1900
Paide Linnameeskond

Paide Linnameeskond on Eesti jalgpalliklubi, mille esindusmeeskond mängib 2009. aastast Meistriliigas. 2004. aastal asutatud klubi koduväljak on Paide linnastaadion. Meistriliiga debüüdil 7. märtsil 2009 jäädi alla Narva Transile 0:3, kuid kahe diskvalifitseeritud mängija kasutamise tõttu kanti paidelastele tabelisse -:3 kaotus.

2015. aastal jõudis Paide Linnameeskond Evald Tipneri karikavõistluste finaali, kus jäädi 0:2 alla Nõmme Kaljule.

Ühtlasi on tegemist esimese Eesti klubiga, kes tõusis mudaliigast kõrgliigasse, tõustes liiga võrra kõrgemale iga aasta.

Ajalugu

Mängijad

Praegune meeskond
Seisuga 10. märts 2021

Mängijad laenul

Saavutused
II liiga lõuna/lääs
Võitja (1): 2007

III liiga lõuna
Võitja (1): 2006

IV liiga lääs
3. koht (1): 2005

Evald Tipneri karikas
2. koht (1): 2015

Personal

|-
|

Praegune tehniline personal

|

Peatreenerite ajalugu

|}

Statistika ja loendid

Varasemad liigahooajad ja karikavõistlused

Vaata ka
Eesti jalgpalliklubide loend

Viited

Välislingid

Paide Linnameeskond EJL-i kodulehel

 
Eesti jalgpalliklubid
Eesti karikavõistlused jalgpallis

Eesti karikavõistlused jalgpallis (alates 2012. aastast kannab võistlus nime Evald Tipneri karikavõistlused) on Eesti klubijalgpalli peamine karikavõistlus. Karika võitja saab aastaks enda valdusse Evald Tipneri nimelise rändkarika, millele graveeritakse vastaval hooajal võitjaks tulnud meeskonna nimi, ja õiguse osaleda UEFA Euroopa Liigas. Valitsev karikavõitja on Paide Linnameeskond, kes võitis 2021/22 hooaja finaalis Nõmme Kaljut 1:0.

Formaat
Võistlustest võivad osa võtta kõik samal hooajal meistrivõistlustel ja rahvajalgpalli liigas mängivad võistkonnad. Võistlused toimuvad ühemängulises karikasüsteemis. Võistkonnad loositakse enne iga ringi juhuslikeks paarideks ning mäng toimub esimesena loositud võistkonna koduväljakul. Finaal toimub A. Le Coq Arenal. Karikavõistluste esimese ringi loosimine toimub eelmise turniiri finaalmängul.

Karikas
1826. aastal Inglismaal valmistatud kullatud hõbedast karikas oli algselt hobuste hipodroomivõistluste auhind. Ärimees Saarepera annetas selle esimeste Eesti jalgpalli meistrivõistluste jaoks. 1927. aastal võitis sõjaeelse jalgpalli edukaim meeskond VS Tallinna Sport oma viienda meistritiitli ja omandas sellega karika. 10 aastat hiljem panid nad selle rändkarikana välja esimestel karikavõistlustel, kus nad selle ka ise võitsid. Ajakirjandus hindas Spordi võidu aluseks väravavaht Tipneri tegutsemist. Evald Tipneri auks nimetas Eesti Jalgpalli Liit 2012. aastal Eesti karika võitjale antava rändkarika temanimeliseks.

Finaalid

Võidud klubide kaupa

Rekordid ja statistika

Finaal

Meeskond
Enim võite: 10
Tallinna FC Levadia (1999, 2000, 2004, 2005, 2007, 2010, 2012, 2014, 2018, 2021)

Individuaalne
Enim võite: 
Enim osalusi: 
Enim väravaid (ühes finaalis): 
Enim väravaid (kõik finaalid): 
Enim finaalides skoorinud:
Noorim finalist:
Noorim värvajalööja finaalis:

Kogu turniir

Meeskond
Suurim võit: Tallinna FC Infonet 36:0 Virtsu Jalgpalliklubi (1/64 finaal, 13. juuni 2015)

Individuaalne
Enim väravaid ühes mängus: 13
Alex Matthias Tamm (Nõmme Kalju FC 32:0 FC Mulgi, 1/32 finaal, 25. juuli 2021)

Viited
Suure-Jaani kihelkond

Suure-Jaani kihelkond (lühend SJn; saksa keeles Kirchspiel Groß-St. Johannis in Kreis Fellin, St. Johannis Kirchspiel im Fellinschen) oli kihelkond Viljandimaal, Pärnu ja Viljandi kreisis Liivimaa kubermangus.

Piirkonna ajalugu
Tõenäoliselt rajati Suure-Jaani kihelkond 13. sajandil  Suure-Jaani muinaskihelkonna aladele.

13.–16. sajandil kuulus kihelkond Viljandi komtuurkonda. Kihelkonnakirikuks oli Suure-Jaani Evangelist Johannese kirik

1865. aastal algas kihelkonnas talude päriseksostmine.

Kihelkonnas asunud mõisad
Aimla mõis (Aimel) – rüütlimõis
Brinkenländeri mõis, Taevere mõisa kõrvalmõis
Jaska mõis (Jaskamois) – rüütlimõis
Lahmuse mõis (Lachmes, Kleinhof) – rüütlimõis
Lõhavere mõis (Lehova, Lehhowa) – rüütlimõis
Navesti mõis (Nawwast) – rüütlimõis
Olustvere mõis (Ollustfer) – rüütlimõis
Reegoldi mõis (Weibstfer) – riigimõis
Suure-Jaani kirikumõis (Pastorat Groß-St. Johannis) – kirikumõis
Sürgavere mõis (Surgifer, Surjefer) – rüütlimõis
Taevere mõis (Taifer, Taefer) – riigimõis
Vastemõisa mõis (Wastemois)  – riigimõis
Ängi mõis (Enge) – rüütlimõis

Koolid 
Suure-Jaani kihelkonna aladel tegutsesid 18.–20. sajandil veel järgmised koolid:

Suure-Jaani kihelkonnakool (asutati 1825. aastal esimese omataolisena Liivimaal)
Lahmuse külakool (esmamainimine 1777. aastal)
Kase kool (asutati 1803. aastal Põhjaka külas Nõmme talus, suleti 1928. aastal)
Rääka kool (asutati umbes 1825. aastal, suleti 1958. aastal)
Lõhavere põhikool (asutati umbes 1800. aastal)
Paala algkool (asutati 1830-ndatel)
Ängi kool (asutati enne 1838. aastat, sulgemise aeg pole teada)
Tääksi põhikool (asutati 1875. aastal, tegutseb tänaseni)
Kaansoo kool (asutati 1889. aastal, suleti 1970. aastal, taasavati 1992. aastal ja suleti 2000. aastal)

20. sajandi esimesed pooles loodi ka:
Kildu kool (asutati 1909. aastal, suleti 2014. aastal)
Suure-Jaani keskkool (asutati 1920. aastal, tegutseb tänaseni)
Lõhavere kool (asutati 1926. aastal tütarlaste täienduskoolina, suleti 1947. aastal)

Varasemal ajal oli Suures-Jaanis tegutsenud ka köstrikool.

Suure-Jaani kihelkonna vallad
Lahmuse-Ängi vald (1866–1897)
Lõhavere vald (1866–1892)
Navesti vald (1866–1899)
Olustvere vald (1866–1917)
Reegoldi vald (1866–1897)
Sürgavere vald (1866–1917)
Taevere vald (1866–1917)
Vastemõisa vald (1866–1917)

Viited

Kirjandus

 (+ kaardid), lk.367–374
Alfred Rästas. Ajalooline traditsioon Suure-Jaani kihelkonna lõunapoolsest osast 1926. a. Eesti Kirjandusmuuseum. 2007.
Tony Bollmann. Ajalooline traditsioon Suure-Jaani kihelkonna põhjapoolsest osast 1926. a. Eesti Kirjandusmuuseum. 2007.

Välislingid
Suure-Jaani kihelkond. Kirchspiel Groß-St. Johannis in Kreis Fellin Eesti mõisaportaalis
Risti kabeliga seotud pärimus 18. sajandist tänapäevani

Viljandimaa kihelkonnad
Surnud 15. veebruaril

''Siin loetletakse 15. veebruaril surnud tuntud inimesi.
1637 – Ferdinand II, Saksa-Rooma keiser ja Austria ertshertsog
1690 – Joachim Baumgarten, Rootsi sõjaväelane 
1781 – Gotthold Ephraim Lessing, saksa kirjanik ja filosoof
1817 – Georg Philipp August von Roth, eesti ja soome keele lektor Tartu Ülikoolis
1857 – Mihhail Glinka, vene helilooja
1885 – Gregor von Helmersen, baltisaksa geoloog
1891 – Karl Eduard von Liphart, Eesti kunstiteadlane ja -koguja 
1893 – Fjodor von Lysander, baltisaksa päritolu Venemaa riigitegelane
1897 – Dimitrie Ghica, Rumeenia poliitik
1920 – Aleksander Aberg, eesti maadleja
 1920 – Peeter Abel, eesti muusikategelane  
1934 – Ai Xia, Hiina näitlejanna ja stsenarist
1937 – Aleksander Dokelin, eesti arst
1938 – Oskar Plaks, Eesti sõjaväelane 
1939 – Kuzma Petrov-Vodkin, vene kunstnik ja kirjanik
 1939 – Martin Taevere, riigikohtunik   
 1939 – Voldemar Neoma, Piiritusmonopoli juhataja 
1942 – Enn Kippel, eesti kirjanik
 1942 – Marie Heiberg, eesti kirjanik
1945 – Bernhard Abrams, Eesti sõjaväelane 
1964 – Leopold Hansen, eesti näitleja ja kirjamees  
1965 – Nat King Cole, ameerika džässmuusik
1977 – Lūcija Garūta, läti pianist, helilooja ja muusikateadlane
1981 – Karl Richter, saksa dirigent
1984 – Viktor Oxford (Oksvort), eesti graafik, näitleja ja helilooja ("Jää vabaks, Eesti meri")
1985 – Aino Ripus, eesti näitleja ja raadioteadustaja  
1988 – Richard Feynman, USA füüsik
1990 – Uno Nigul, eesti mehaanikateadlane  
1992 – Hermann Axen, Saksa DV riigitegelane
1993 – Eevi End, eesti kunstiajaloolane ja -kriitik  
1994 – Abram Glikman, Eesti arst
1995 – Sergio Bertoni, Itaalia jalgpallur
1999 – Big L, Ameerika Ühendriikide räppar
 1999 – Hugo Lepnurm, eesti organist, helilooja ja pedagoog
2000 – Arnold Reitsakas, eesti küberneetik  
 2000 – Gennadi Gerodnik, Eesti kirjanik, pedagoog ja koolijuht
2001 – Arvi Moor, eesti ajakirjanik ja kirjanik  
2002 – Endel Vunk, eesti näitleja  
2003 – Malle Peedo, eesti nukunäitleja
2004 – Hasse Ekman, Rootsi näitleja, stsenarist ja režissöör 
2006 – Andrei Žukov, vene afrikanist
2008 – Malle Normak, eesti sisearhitekt
2011 – Enelin Meiusi, eesti ettevõtja
2013 – Todor Kolev, bulgaaria näitleja, laulja, koomik
2014 – Herbert Blöcker, saksa ratsutaja 
2016 – George Gaynes, soome päritolu USA näitleja
2017 – Olaf Millert, eesti psühholoog USAs
2020 – Jüri Ant, eesti ajaloolane

Veebruar, 15.
Martin Taevere

Martin Taevere (31. oktoober 1879 Olustvere, Viljandimaa – 15. veebruar 1939 Tallinn) oli Eesti riigikohtunik ja maalikunstnik.

Maalikunstiga puutus lähemalt kokku õppides Riia vaimulikus seminaris. Taevere töötas edukalt "ikonopiissi" (pühakutemaali) klassis, kus maalis kaks aastat altaripilte. 1902. aastal võitis üks tema maastik Tartu Põllumeeste Seltsi näitusel auhinna. 1906–1911 õppis Martin Taevere Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas ning uus kokkupuude kunstiga tekkis alles 1914. aastal, mil Taevere tutvus kunstnik Jaan Vahtraga, kellega koos maalitakse mõned etüüdid. 1916. aastal tuli Taevere juurde Kasaritsa suvitama Konrad Mägi ning Taevere hakkas tema innustusel kohtuniku töö kõrvalt taas maalima. Igal aastal on üks või kaks tema maali esindatud ka näitustel. 

Martin Taevere kui maalikunstniku lemmiktemaatika oli Kasaritsa, Viljandimaa ning Virumaa ranniku maastikud.

Üliõpilasseltsi Raimla vilistlane.

Karjäär kohtunikuna
1911–1917 Võru 2. ülemtalurahvakohtu esimees 
1917 Tartu-Võru rahukogu 7. jaoskonna rahukohtunik
Võru miilitsaülem ja Võrumaa komissar
16. novembril 1918 Tartu-Võru rahukogu 1. jaoskonna rahukohtunik 
30. mail 1919 Tartu-Võru rahukogu abiesimees 
19. augustil 1919 Tartu-Võru rahukogu esimees 
31. oktoobril 1919 Riigikohtu administratiivosakonna liige

Viited

Kirjandus
"Riigikohtunik M. Taevere suri", Uus Eesti, 17. veebruar 1939, nr. 47, lk. 6.

Eesti riigikohtunikud
Tartu Ringkonnakohtu liikmed
Eesti jaoskonnakohtunikud
Eesti maalikunstnikud
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Üliõpilaste Selts Raimla liikmed
Sündinud 1879
Surnud 1939
Rahumäe kalmistule maetud
Flensburgi valitsus

Flensburgi valitsuseks nimetatakse Saksa valitsust, mis tegutses Teise maailmasõja lõpus, pärast Adolf Hitleri surma, Flensburgis Põhja-Saksamaal.

Valitsuse nimetas ametisse Adolf Hitler oma poliitilise testamendiga 30. aprillil 1945 ja see jõustus samal päeval. Riigikantsleriks nimetatud Joseph Goebbelssooritas 1. mail enesetapu.

Valitsuse esimene koosolek toimus 5. mail 1945. Valitsus töötas Mürwiki merekoolis Flensburgis ja hoidis enda kontrolli all umbes 14 km2 suurust ala. 

Kuigi Winston Churchill nimetas pärast Saksamaa tingimusteta kapitulatsiooni peetud kõnes Karl Dönitzit Saksamaa riigipeaks, ei tunnustanud Flensburgi valitsust ametlikult ükski välisriik. Valitsuse liikmed arreteeriti 23. mail 1945.

 Karl Dönitz, riigipresident ja sõjaminister
 Joseph Goebbels, riigikantsler (suri 1. mail 1945)
 Lutz Graf Schwerin von Krosigk, valitsusjuhi kohusetäitja, välisminister ja rahandusminister
 Heinrich Himmler, siseminister (kuni 6. maini 1945)
 Alfred Rosenberg, riigiminister (kuni 6. maini 1945)
 Wilhelm Stuckart, kultusminister, alates 6. maist siseminister
 Albert Speer, tööstusminister
 Herbert Backe, toidu-, põllutöö- ja metsandusminister
 Franz Seldte, töö- ja sotsiaalminister
 Julius Dorpmüller, posti- ja teedeminister

Saksamaa poliitika
Kolmas Riik‎
Julius Dorpmüller

Julius Heinrich Dorpmüller (24. juuli 1869 Eberfeld – 5. juuli 1945 Malente) oli Saksa poliitik.

Ta oli aastatel 1937–1945 Saksamaa teedeminister. 1942. aastal külastas ta Eestit.

Sündinud 1869
Surnud 1945
Surnud 16. veebruaril

''Siin loetletakse 16. veebruaril surnud tuntud inimesi. 
1247 – Heinrich Raspe, Tüüringi maakrahv ja Saksa vastukuningas
1270 – Otto von Lauterberg, Liivi ordu maameister 
1279 – Afonso III, Portugali kuningas
1631 – Thomas von Ramm, Riia linnapea
1907 – Giosuè Carducci, itaalia luuletaja
1917 – Octave Mirbeau, prantsuse kirjanik
 1917 – August Rauber, saksa anatoom ja embrüoloog
1919 – Arseni Jefimov, Eesti sõjaväelane
1929 – Vilhelmine Klementi, Eesti Kommunistliku Noorsooühingu aktivist
1932 – Ferdinand Buisson, Prantsuse teadlane
1934 – Eduard Bagritski, Vene luuletaja
1937 – Erkki Melartin, soome helilooja ja dirigent
1940 – Nikolai Kramerev, Vene sõjaväelane
1942 – Artur Tuldava, Eesti diplomaat
1951 – Leonid Arbusow noorem, baltisaksa ajaloolane
1956 – Ezio Vanoni, Itaalia majandusteadlane ja poliitik
1980 – Aado Lüüs, Eesti sõjaväelane 
1990 – Nikolai Trankmann, Eesti Vabariigi ja hiljem Nõukogude Liidu sõjaväelane
 1990 – Keith Haring, Ameerika Ühendriikide kunstnik 
 1990 – Uno Nigul, eesti tehnikateadlane
1992 – Charles Carnegie, Southeski krahv
 1992 – Aino Põldmäe-Undla, eesti kirjandusloolane
1998 – Valdur Ohakas, eesti maalikunstnik
1999 – Björn Afzelius, rootsi autorilaulude esitaja ja kirjanik
2005 – Liisi Vilt, eesti pikaealine
2006 – Susie Gibson, USA pikaealine  
 2006 – Sid Feller, USA dirigent, arranžeerija ja muusikaprodutsent
 2006 – Ernie Stautner, USA elukutseline jalgpallur
 2006 – Rufin Grijp, Belgia poliitik  
 2006 – Ülo Kurvits, eesti jurist ja tõlkija
 2006 – Michael Durham, USA elukutseline maadleja
2007 – Lilli Promet, eesti kirjanik
2008 – Bobby Lord, USA kantrimuusik  
 2008 – Boriss Hmelnitski, vene näitleja 
2011 – Justinas Marcinkevičius, leedu luuletaja, näitekirjanik ja tõlkija
 2011 – Uno Heinapuu, eesti ooperilaulja
2012 – Tiiu Sild, eesti molekulaarbioloog
2013 – Grigori Pomerants, juudi päritoluga Vene kirjandusteadlane, kultuuriteoreetik, filosoof ja õiguskaitsja
2014 – Jaroslav Krejčí, tšehhi ühiskonnateadlane
2016 – Boutros Boutros-Ghali, Egiptuse poliitik ja diplomaat, ÜRO peasekretär 1992–1996
2017 – Dick Bruna, hollandi lastekirjanik ja raamatuillustraator
2018 – Heli Lääts, eesti laulja
2019 – Peter Sandelin, soomerootsi luuletaja ja kunstnik 
 2019 – Bruno Ganz, Šveitsi näitleja
2020 – Kęstutis Navakas, leedu luuletaja, esseist, kirjanduskriitik ja tõlkija
 2020 – Külli Sulg, eestluse hoidja Peterburis
2021 – Gustavo Noboa, Ecuadori poliitik
 2021 – Bernard Lown, Ameerika Ühendriikide kardioloog 
 2021 – José Álvarez de Paz, Hispaania poliitik 
 2021 – Jan Sokol, tšehhi filosoof, poliitik ja tõlkija 
 2021 – Joan Margarit, hispaania luuletaja ja arhitekt 
 2021 – Ülle Einasto, eesti sisearhitekt ja vabadusvõitleja 

Veebruar, 16.
Peeter Algma

Peeter Algma (kuni 1934 Peeter Adamson, 6. detsember 1885 Holstre mõis, Viljandimaa – 18. mai 1951 Viljandi) oli eesti algkooliõpetaja ja koolijuht, haridus- ja seltsitegelane.

Haridustee

Õppis aastail 1894–1897 Holstre-Pulleritsu algkoolis, 1897–1901 Paistu kihelkonnakoolis ja 1901–1905 Tartu Õpetajate Seminaris.

Teenistuskäik

Töötas aastail 1905–1911 Vastemõisa valla Kabila ministeeriumikoolis, 1911–1918 Kärstna ministeeriumikoolis õpetajana ning 1919–1944 Viljandi 3. algkooli juhatajana (alates 1936 vanemõpetaja). Andis tunde ka Viljandi Linnagümnaasiumis ja Viljandi Kaubanduskoolis. 1944–1951 oli Viljandi 2. Mittetäieliku Keskkooli (hiljem Viljandi 3. Mittetäielik Keskkool) direktor.

Oli aastail 1923–1926 Riigikogu liige ning kuulus korduvalt Viljandi linnavolikokku.

1944. aastast alates võttis osa ametiühingutööst olles Hariduse ja Kunstitööliste Ametiühingu Viljandi maakondliku komitee esimees.

Ühiskondlik tegevus

Kuulus aastail 1926–1940 Eesti Õpetajate Liidu juhatusse ja oli Viljandimaa Õpetajate Liidu ning Õpetajate Koja nõukogu liige.

Algma osales Viljandimaa Rahvaülikoolide Seltsi, Ugala teatriseltsi, Viljandi Kodu-uurimise Seltsi, Noorkotkaste maleva ja Viljandimaa Ühispanga tegevuses. Oli Vastsemõisa Haridusseltsi asutajaid ja Viljandi Helikunsti Seltsi ning Viljandi linna vaeslaste kohtu liige.

Tunnustus
Eesti Punase Risti V klassi teenetemärk (1939)

Isiklikku
Ta vend oli Toomas Algma.

Eesti pedagoogid
II Riigikogu liikmed
Eesti omavalitsustegelased
Õpetajate Koja nõukogu liikmed
Kotkajuhid
Eesti Punase Risti V klassi teenetemärgi kavalerid
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1885
Surnud 1951
Toomas Algma

Toomas Algma (kuni 1934 Toomas Adamson, 15. veebruar 1896 Holstre vald, Viljandimaa – 17. oktoober 1971 Tartu) oli eesti õpetaja.

Algma pooldas Johannes Käisi kooliuuenduslikke põhimõtteid, propageeris neid ajakirjanduse vahendusel ning rakendas töös õpetajana. Koostas 1930. aastatel ajaloo ja maateaduse töövihikuid ning ajaloo ja kodanikuõpetuse õpikuid.

Haridus
Õppis Vastemõisa ja Kärstna ministeeriumikoolis. Lõpetas 1917. aastal Tartu Õpetajate Seminari ja 1923. aastal eksternina gümnaasiumi. Aastail 1923–1927 õppis Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas.

Teenistuskäik
Töötas aastail 1917–1918 Vastemõisa Kõrgemas Algkoolis, 1918–1919 Viljandi Linna 1. Algkoolis, 1919–1920 Viljandi Eesti Hariduse Seltsi Tütarlastegümnaasiumis ja 1920–1921 Viljandimaa Poeglaste Reaalgümnaasiumis õpetajana. Oli aastail 1921–1923 Tartu Reaalkooli võimlemisõpetaja ning 1923–1927 õpetaja mitmes Tartu algkoolis. 1926–1940 Tartumaa tagavaraõpetaja.

Oli aastail 1940–1941 Tartumaa rahvahariduse inspektor ja 1941–1942 Tartu linna metoodikakabineti ametnik. 1942–1944 viibis vangistuses Saksa koonduslaagris.

Pärast vabanemist töötas 1944. aastal lühikest aega Tartu koolide inspektorina.

1945–1946 oli Tartu 3. Keskkooli direktor. Seejärel kuni 1957. aastani Tartu Ehitustehnikumi direktor.

Ühiskondlik tegevus
Oli Õpetajate Koja nõukogu liige aastail 1936–1940.

Tunnustus
1939 Eesti Punase Risti V klassi teenetemärk

Isiklikku 
Tema vend oli Peeter Algma.

Viited 

Eesti pedagoogid
Eesti koolijuhid
Õpetajate Koja nõukogu liikmed
Eesti Punase Risti V klassi teenetemärgi kavalerid
Eestistatud nimega inimesed
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1896
Surnud 1971
Ott Rünk

Ott Rünk (kuni 1937 Otto Alexander Tief, 23. juuni 1914 Tallinn – 19. jaanuar 1968 Tallinn) oli eesti matemaatik.

Rünk lõpetas Tallinna Linna Poeglaste Reaalgümnaasiumi 1932. aastal ja Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna 1938. aastal. Akadeemiliselt oli ta Fraternitas Liviensise liige.

Ta oli alates 1937. aastast Tartu Ülikooli matemaatika ja mehaanika instituudi abijõud.

Ta oli Teises maailmasõjas Saksa relvajõududes, viimati 20. Eesti diviisis (Untersturmführer). 

Ta oli aastatel 1944-1968 Tallinna Polütehnilise Instituudi kujutava geomeetria õppejõud, alates 1961. aastast dotsent.

Välislingid
Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944

Eesti matemaatikud
Tartu Ülikooli õppejõud
Tallinna Tehnikaülikooli õppejõud
Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna vilistlased
Korporatsioon Fraternitas Liviensise liikmed
Tallinna Reaalkooli vilistlased
Eestistatud nimega inimesed
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1914
Surnud 1968
Anni Warma

Anni Warma (ka Anna, Varma; neiupõlvenimi Anni Pulk; 12. märts (vkj)/ 24. märts 1891 Kärstna vald, Helme kihelkond, Viljandimaa – 12. jaanuar 1957) oli eesti õpetaja.

Oli Tallinna Linna Naiskutsekooli juhataja. Külastas 1929. aastal Brüsseli rahvakunstinäitust, et tutvuda eri maade rahvusliku käsitööga ning pitsitööstusega. Külastas ka Barcelona 1929. aasta maailmanäitust. 

Oli küüditatuna Vene NFSV-s aastatel 1949–1956.

Tunnustused
1929 Eesti Punase Risti II järgu II astme teenetemärk
1938 Valgetähe IV klassi teenetemärk

Isiklikku
Oli abielus Aleksander Warmaga.

Viited

Välislingid

Eesti kommunismiohvrid 1940–1991
Haud Helme kalmistul

Eesti pedagoogid
Õpetajate Koja nõukogu liikmed
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti Punase Risti II järgu II astme teenetemärgi kavalerid
Eesti represseeritud isikud
Helme kalmistule maetud
Sündinud 1891
Surnud 1957
Nikolai Gorlinski

Nikolai Gorlinski (vene keeles Горлинский Николай Дмитриевич; 1907 Poltava kubermang – 1965 Moskva) oli nõukogude sõjaväelane, riigiametnik, kindralleitnant.

Asus tööle Tšekaasse 1920. aastail, 1930. aastail töötas operatriivtööl. Alates 1933. aastast töötas Harkivi ja Tšernigivi oblastis NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi 4. Peavalitsuse operatiivvolinikuna. 

1938–1940 oli Ukraina NSV siseasjade rahvakomissari 2. asetäitja, veebruarist 1941 NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Rahvakomissariaadi 3. valitsuse ülem, pärast NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi ja NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Rahvakomissariaadi ühendamist 1941. aasta juunis määrati ta NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi 3. (salajas-poliitilise) valitsuse ülemaks.

1943. aasta maist Riikliku Julgeoleku Rahvakomissariaadi Stavropoli krai valitsuse ülem, juhtis Stavropoli krais kasakaelanikkonna vastu suunatud karistusoperatsioone ja banditismivastast võitlust.

1943–1945 oli NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Rahvakomissariaadi Krasnodari krai valitsuse ülem.

Seosed Eestiga 
1945. aasta septembrist kuni 1947. aasta maini oli NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Rahvakomissariaadi volinik Eesti NSV-s, juhtis nendel aastatel Nõukogude julgeolekuorganite tööd Eestis. 

1949. aasta veebruarist aprillini Leedu NSV riikliku julgeoleku minister, viis läbi 1949. aasta küüditamisoperatsiooni Leedus.

21. märtsist 1949 NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi Leningradi oblastivalitsuse ülem, viis läbi 1949. aastal nn Leningradi süüasja, mille käigus ÜK(b)P sisemise võimuvõitluse käigus represseeriti (Н.А. Вознесенский, М.И. Родионов, А.А. Кузнецов, П.С. Попков, Я.Ф. Капустин, П.Г. Лазутин).

Pärast NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi juhi Viktor Abakumovi vahistamist ning tema kaastööliste represseerimist vallandati julgeolekuorganitest 29. augustil 1951 "jämedate seaduserikkumiste eest", 13. detsembril 1951 viidi üle NSV Liidu Siseministeeriumi ja määrati Volski Parandusliku Töö Koloonia ülema asetäitjaks režiimi ja operatiivtöö alal.

1953. aasta märtsis peale Jossif Stalini surma ning lühikeseks ajaks NSV Liidu juhiks saanud Lavrenti Beria poolt moodustatud NSV Liidu Siseministeeriumi ja NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi liitmise teel moodustatud NSV Liidu Siseministeeriumi 5. Valitsuse (Majandusliku julgeoleku kontroll) ülemaks. Pärast Beria aresti aga vallandati uuesti "ametiseisundi kuritarvitamise ja riigivara riisumise" süüdistusega, samuti Leningradi süüasja organiseerimise eest; 23. novembril 1954 jäeti ilma sõjaväelisest auastmest ja 1955. aastal visti välja NLKP-st.

1964. ennistati sõjaväeauaste kindralleitnant.

Vaata ka 
 NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi volinik Saksamaal, 
 NSV Liidu RJRK ja SARK volinik Saksamaal, 

Nõukogude Liidu kindralid
Sündinud 1907
Surnud 1965
Vladimir Hižnjakov

Vladimir Hižnjakov (sündinud 25. mail 1938 Venemaal Rostovi oblastis) on Eesti füüsik, Eesti Teaduste Akadeemia liige (alates 1977).

Haridus 
Lõpetas 1955. aastal Tapa Raudteekeskkooli ja 1960. aastal Tartu Riikliku Ülikooli cum laude. Järgnes aspirantuur Eesti TA Füüsika ja Astronoomia Instituudi teoreetilise füüsika sektoris. Kandidaaditöö “Mitmefooniliste üleminekute teooria” kaitses Vladimir Hižnjakov 1966. aastal Tartu Riikliku Ülikooli juures ning selle edasiarendusena doktoriväitekirja “Resonantse sekundaarkiirguse teooria” 1972. aastal.

Töökäik 
Aastatel 1976–1992 oli ta Tartu Ülikooli tahkisefüüsika ja aastast 1987 laseroptika professor. Aastatel 1987–1991 oli ta Teaduste Akadeemia Füüsika Instituudi peateadur. Aastatel 1993–2003 Tartu Ülikooli Teoreetilise Füüsika Instituudi professor ja 1998–2003 Tartu Ülikooli Füüsika Instituudi laboratooriumi juhataja. Aastal 2004–2020 oli ta Tartu Ülikooli Füüsika Instituudi vanemteadur, alates 2021 kaasprofessor.

Ta on töötanud ka California Ülikoolis USA-s (1973), Tokyo Tahkisefüüsika Instituudis Jaapanis (1977) ja Arizona Ülikoolis USA-s (1983). 

1976. aastal sai alguse Vladimir Hižnjakovi õppejõutöö Tartu Riiklikus Ülikoolis, kus ta on lugenud nii põhikursusi, nagu kvantmehaanika ja elektrodünaamika, kui ka erikursusi kiirgus- ja rühmateooriast, mittelineaarsest optikast ning Greeni funktsioonidest tahkistes. 1982. aastal sai ta professorikutse. 

Eesti Teaduste Akadeemia liikmeks valiti Vladimir Hižnjakov 1977. aastal füüsika alal.

Teadustöö 
Kuuludes Tartu tahkisefüüsika koolkonda, väärib enim esiletõstmist Vladimir Hižnjakovi töö kõrgtemperatuurse ülijuhtivuse vallas. Selle kõrval on ta uurinud ka tahkiste optilisi omadusi ja spektrograafiat, kristalli lisandi-tsentrite teooriat, kuuma luminestsentsi, mittelineaarset optikat, kvantoptikat jpm. 

1987. aastal algas koostöö Stuttgardi, Bonni, Ulmi ja Zürichi ülikoolide teadlastega, kus muuhulgas oli teemaks kõrgtemperatuurne ülijuhtivus. Selle koostöö tulemusel avaldati mitukümmend publikatsiooni, sh ka koos kõrgtemperatuurse ülijuhtivuse avastaja, Nobeli auhinna laureaadi K. A. Mülleriga. 

Tema sulest on ilmunud üle 400 teaduspublikatsiooni ning ta on juhendanud 13 doktori- ja 3 magistritööd.

Tunnustus
 1965 – Nõukogude Eesti preemia 
 1986 – Eesti NSV teeneline teadlane
 1995 – Eesti Füüsika Seltsi aastaauhind
 2001 – Valgetähe III klassi teenetemärk
 2003 – Eesti Vabariigi teaduspreemia
 2009 – Eesti Teaduste Akadeemia medal
 2011 – Eesti Vabariigi teaduspreemia (elutööpreemia)

Isiklikku 
Pärineb Doni ja Kubani kasakatest põlvnevast põllumajandusharitlaste perekonnast. Pärast II maailmasõda sattus perekond elama Eestisse.

Viited

Kirjandus 
 Margus Maidla. Akadeemik Vladimir Hižnjakovi kristalliseerunud maailm. Teaduste Akadeemia – Eesti kollektiivne aju. Tallinn, 2014, lk 99–106.

Välislingid
 Vladimir Hižnjakov Eesti Teaduste Akadeemia kodulehel
 

Eesti füüsikud
Tartu Ülikooli loodus- ja täppisteaduste valdkonna professorid
Eesti NSV Teaduste Akadeemia liikmed
Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna vilistlased
Eesti NSV teenelised teadlased
Valgetähe III klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1938