joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Käetugi

Käetugi on tooli, diivani või muu istme küljes olev rõhtne tugi käe toetamiseks.

Olenevalt istme funktsioonist ja disainist võivad käetoed olla jäigast materjalist (puust, metallist, plastmassist vm) või polsterdatud.

Käetoed võivad olla istme külge kinnitatud jäigalt või liigendiga, mis võimaldab neid pöörata vertikaalasendisse ajaks, kui neid ei kasutata.

Käetoed on tihti ka bussi-, lennuki- ja autoistmetel.

Mugavat käetugedega tooli nimetatakse tugitooliks.

Vaata ka
Accoudoir

Mööbliesemed
Vipratoks

Vipratoks on liniment ja salv, mis sisaldab erinevates kogustes mitmesuguste madude (0,0001%)  mürki, kamprit ja metüülsalitsülaati jt aineid.

Salvi kasutatakse välispidiselt reumaatiliste ja närvivalude, ishiase puhul ning traumade järgselt luumurdude, lihasevalude ja liigesepõletikkude puhul.

Olenevalt aine vormist on ka manustamine varieeruv. 

Linimenti (maomürki 0,0001%, kamprit 3% ja metüülsalitsülaati 6%) tuleb enne välispidist kasutamist loksutada. 1 kuni 2 teelusikatäit vipratoksi hõõrutakse sisse valutavale kohale 2 korda päevas. Raskematel juhtudel on soovitatav linimendi sissehõõrumisega ka maomürki sisaldavaid preparaate, näiteks viprasiidi, süstida.

Droogi allikas

Droogi tarbeks kogutavate madude mürgi kohta täpne teave puudub, nimi võib viidata rästiku perekonna madudele.

Vaata ka
 Viprosal B
 Hariliku rästiku mürk

Viited

Kirjandus
 VIPRATOKS 40G
 ВИПРАТОКС (VIPRATOX)
 Спину, поясницу, суставы летом спасет Випратокс

Ravimid
Jaan Siirak

Jaan Siirak (14. august 1897 Sangaste kihelkond – 30. jaanuar 1959 Tallinn) oli eesti sisearhitekt ja mööblikujundaja.

Elulugu 
Jaan Siirak sündis Sangaste mõisa metsatöölise Jaani ja Juuli Siiraku pere kuuenda lapsena, ka õde Veera Sarapuust sai kunstnik.

Õppis 1904–1914 Valga alg- ja linnakoolis ning 1914–1918 Penza kunstikoolis maali- ja tarbekunsti.

1918 naasis Eestisse ja andis alguses Tartus joonistustunde. Sama aasta sügisel asus Tartu Reaalkooli joonistusõpetajaks, kus töötas 1924. aasta kevadeni, kui otsustas ennast täiendama minna Pariisi.

Siirak viibis Pariisis aastatel 1924–1931, õppides 1926–1929 École des Beaux-Artsis, samal ajal kujundustöödega leiba teenides. Selle perioodi loomingust on teada vähe, kuigi ta viljeles nii maali kui ka skulptuuri. Teada on, et Siiraku skulptuurid, üks kergelt konstruktivistlik naise pea ja konsul Damasius Treude pea, said 1925. aasta Prantsuse kunstiajakirjades kiitvaid arvustusi. Maalidest on teada ka Siirakule iseloomulikku esteetikat jälgiv maal Eiffeli tornist, kuid säilinud on vaid konstruktivistlike sugemetega maal "Verduni katedraal sõjapurustustes". 1925 organiseeris Pariisi Eesti seltsi, oli korduvalt selle juhatuses ja esimees. Esindas eestlasi Prantsusmaal 2. ülemaailmsel eestlaste kongressil.

1932 tuli Siirak Tallinna tagasi ning pühendus peaaegu täielikult mööbli- ja sisekujunduskunstile. On muuhulgas teinud kujundusi ka müügikioskitele, Tallinna kohvikutele Tallinn ja Moskva ning mitmele kauplusele (nt Araratile). 1936. aastal valmis tema käe alt magusavabriku Kawe esinduskaupluse sisustus Vabaduse väljakul Majaomanike panga majas. 1936–1940 töötas ta ärisisustuse käitises Frankonia sisearhitektuuri tööde ja mööbli kavandajana. 1937 ostis ta koos äripartneritega Frankonialt metallitöökoja ja puutööstuse sisseseade ning üürisid vabrikuhoones Narva mnt 13/15 tootmispinna, pannes aluse ruumide sisustuse ja sisedekoratsiooni toodete valmistamise firmale "Vikeri tehased" J. Siirak ja Ko, mis tootis mööblikomplekte ja kauplusesisustust 1940. aastani.

Nõukogude okupatsiooni ajal lõi Siirak kaasa Kunstnike Kooperatiivi organiseerimistöös. Sealt kut­suti ta Kergetööstuse Rahvakomissariaati vaneminspektoriks, ülesandeks tööstustoodangu kujundusliku külje kontrollimine ja juhendamine. Saksa okupatsiooni ajal tegutses ta vabakutselise kunstnikuna ning 1944. aastast Eesti Nõukogude Kunstnike Liidu sekretär-korraldajana. 1948. aastal asus ta Tarbekunsti Keskuse Dekoratiivkunsti Ateljee juhatajaks.

Isiklikku 
Oli 1922-1932 abielus Elma Siigiga. 1940. aastal abiellus kirjandusteadlase Erna Tillemanniga. Tema õepoeg on kunstnik Lembit Sarapuu.

Viited

Välislingid 
 Jaan Siiraku looming EKM-i digikogus

Eesti sisearhitektid
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1897
Surnud 1959
Johann Naha

Johann Naha (3. jaanuar 1902 Riia – 16. aprill 1982 München) oli eesti graafik ja tarbegraafik.

Elulugu 
Johann Naha õppis 1923–1929 Riigi Kunsttööstuskoolis, mille lõpetas Günther Reindorffi graafikaklassi õpilasena. Täiendas end Pariisis, Berliinis ja teistes Euroopa linnades (Viinis, Prahas ja mujal), hiljem ka Müncheni Kunstiakadeemias. 1936 sai rakenduskunstniku tunnistuse ja enne Teist maailmasõda töötas Oskar Kilgase tekstiilivabrikus mustrikavandajana. 

Lahkus Eestist 1944. aasta septembris, aastast 1945 jäi elama Münchenisse, kus tegutses vabakunstnikuna. Kuulus rakenduskunstnike koondise Dekoor asutajate hulka, oli aastast 1933 RaKÜ ja aastast 1953 Müncheni Kujutavate Kunstnike Kutseühingu liige. Kuulus erinevatesse ekslibristide seltsidesse mitmetes Euroopa riikides.

Looming 
Johann Naha meelistehnikateks olid puugravüür ja puulõige. Ta on tuntud eelkõige linnavaadete ja eksliibriste loojana, arvukate mappide koostajana mõlemas žanris. Kunstniku loomingu hulka kuulusid ka akvarellid ning õlimaalid, peamiselt maastikuteemalised, milleks ainet ammutas ta Euroopa reisidel koos abikaasa Dagmariga. 

Aastatel 1955–1969 andis Naha välja 15 seinakalendrit pealkirjaga "Aastaajad", mida illustreeris peamiselt Eesti-aineliste piltidega. Laiemat rahvusvahelist tuntust tõid talle siiski eksliibrised. Neid on ta loonud ligi 400, neist esimesed 60 Eestis. Aastatel 1942–1975 koostas kunstnik oma eksliibristest 16 väiksetiraažilist mappi. 

Mappe koostas Naha ka linnavaadetest – Nahale pakkusid Eesti linnad ja nende arhitektuur väga huvi, ta uuris nii Eestis kui ka Saksamaal arhitektuuri ja kultuurilugu, mõõdistas ja fotografeeris ehitisi. Eesti ehitus- ja kunstimälestisi kujutavate fotode ja jooniste kogu asub Muinsuskaitseameti arhiivis. Naha loomingut leidub Eesti Kunstimuuseumi, Tartu Kunstimuuseumi, Ajaloomuuseumi kogudes.

Teosed
Tallinna Püha Vaimu kirik: ehitus, ajalugu ja kunstivarad / koostanud Hugo Peets ja Johann Naha. Tallinn: Tallinna Pühavaimu kogudus, 1933

Viited

Välislingid 
 Johann Naha looming EKM Digikogus

Eesti tarbekunstnikud
Eesti graafikud
Eestlased Saksamaal
Sündinud 1902
Surnud 1982
Ain-Alar Juhanson

Ain-Alar Juhanson (sündinud 2. oktoobril 1976 Paides) on eesti triatleet.

Ta on tulnud Eesti meistriks triatloni poolpikal distantsil (1998), kaks korda olümpiadistantsil (2000, 2003) ning kaks korda duatlonis (2002, 2003).

Tunnustus 

 2018 Eesti Kultuurkapitali kehakultuuri ja spordi sihtkapitali aastapreemia (triatloni populariseerija ja võistluste korraldaja, silmapaistvate liikuma kutsuvate eeskujuprojektide algataja)

Viited

Välislingid

Eesti triatleedid
Sündinud 1976
Helju Mikkel

Helju Mikkel (1936. aastani Amberg, 1936–1948 Ambre; 13. märts 1925 – 5. oktoober 2017) oli eesti tantsulooja ja rahvatantsujuht, üks üliõpilaste laulu- ja tantsupeo Gaudeamus algatajaid, üldtantsupeo üldjuht ja liigijuht ning pikaajaline Tartu Ülikooli Rahvakunstiansambli kunstiline juht.

Rahvatantsijad tunnevad Mikkelit ka nime alla Tantsumemm või lihtsalt Memm.

Mikkel on loonud hulgaliselt tantse. Nende seas on näiteks Tedremäng, Vanaisa polka, Otsapandjatse, Lina, Kullaketrajad, Kiigemäng ja Kaksteist kapukat

Helju Mikkel elas Haldja talus Luke külas Tartu maakonnas.

1997. aastast on ellu kutsutud Helju Mikkeli nimeline Tartumaa rahvatantsupreemia.

Tema kirjutatud on rahvatantsija usutunnistus "Olen iva Su algusest...", mille tantsumemm luges esmakordselt ette 1994. aasta üldtantsupeol. Katkendit aatetunnistusest kuulati salvestatud kujul 1999. aasta tantsupeol enne Helju Mikkeli tantsudest koosneva kavaosa algust. 2017. aasta noorte tantsupeol "Mina jään", vaid mõni kuu enne tantsumemme surma, lugesid usutunnistuse täispikkuses ette peaosalised Koit ja Hämarik ehk Merit Männiste, Jennifer Marisse Cohen, Jaagup Tuisk ja Hardo Adamson.

Aatetunnistuse tekst 
Rahvatantsija aatetunnistus

Olen iva Su algusest, Eestimaa,
olen kild Su paesest pinnast
ja suutäis Su leivakäärust,
olen tõru Su hiietammest
ja sulg Su pääsutiivast,
hell ebe Su rukkilillest
ja Su aadete narmasjuur, Eestimaa.

Olen kummelimuru Su õuel
ja pihlakobar Su väravapuul,
nestepiisk Su kurekella kambris
ja tahiniit Su Koidu-Hämariku lambis.

Olen pisar Su nutus
ja rõõm Sinu naerus,
kõla Su keeles ja õnnistuspalve
ja usk Su lootustes, Eestimaa.

Olen kestmise läkitus Sinust ja Sulle,
tulen ja tantsin Sinust ja Sulle, Eestimaa.
Olen iva Su algusest, Eestimaa.

Haldja talus 1994

Tunnustus 
 1964 – Eesti NSV teeneline kultuuritegelane
 1991 – Ullo Toomi nimeline rahvatantsustipendium
 2000 – Valgetähe III klassi teenetemärk
 2005 – Tartumaa Kuldne Tammeoks
 2011 – Anna Raudkatsi rahvatantsustipendium

Viited

Välislingid 
 Rahvatantsumemm Helju Mikkel: "Oma maa armastus peab olema!" Kultuur ja Elu
 "Tantsumemm Helju Mikkel kartis tantsupidu ära rikkuda" Eesti Päevaleht, 22. juuni 2007
 Helju Mikkeli teemaõhtu ETV2-s
 "Rahvatantsija usutunnistus" Eesti Raadio, 15.07.1994

Eesti tantsijad
Eesti koreograafid
Eesti tantsupedagoogid
Eesti NSV teenelised kultuuritegelased
Valgetähe III klassi teenetemärgi kavalerid
Nõo kalmistule maetud
Sündinud 1925
Surnud 2017
Dina Ellermann

Dina Ellermann
Dina Ellermann (sündinud Dina Radha'a; 20. detsembril 1980 Bagdadis Iraagis) on Eesti ratsutaja. Dina Ellermann on ratsutaja, kes tegeleb koolisõiduga. 

Ta lõpetas aastal 2000 Tallinna 21. Kooli ja aastal 2005 Tallinna Ülikooli rekreatsioonikorralduse erialal.

Aastatel 2012, 2013 ja 2014 tuli ta Eesti meistriks ning 2008 Eesti sisemeistriks. Aastal 2013 oli ta Eesti parim koolisõitja. Ta osales 2020. aasta suveolümpiamängudel ning oli seal koos Tõnu Endreksoniga avadelifee lipukandja.

Isiklikku
Tema isa on iraaklane ning ema eestlanna.

Viited

Välislingid

Eesti ratsasportlased
Tallinna Ülikooli vilistlased
Sündinud 1980
Friedrich Issak

Friedrich Issak (20. november 1915 Petrograd – 11. mai 1991 Tallinn) oli Eesti kergejõustiklane, korv- ja jalgpallur ning spordiajakirjanik.

Ta lõpetas aastal 1935 Tartu Linna Poeglastegümnaasiumi. Aastatel 1936–1941 õppis ta Tartu Ülikoolis matemaatikat, loodusteadusi ja õigusteadust; ühelgi erialal ta ülikooli ei lõpetanud. Akadeemiliselt kuulus ta Üliõpilaste Seltsi Raimla.

Ta võitis Nõukogude Liidu meistrivõistlustel odaviskes 1943., 1944. ja 1947. aastal kuldmedali, 1945. aastal hõbemedali ja 1946. aastal pronksmedali. 1945 võitis hõbemedali ka granaadiviskes. 1940, 1946–1947 tuli ta odaviskes kolm korda Eesti meistriks. 1938–1940 tuli ta Eesti meistriks ka korvpallis, mängides EASK meeskonnas.

Aastatel 1944–1951 oli ta ajakirja Kehakultuur vastutav toimetaja.

Friedrich Issak suri 11. mail 1991 Tallinnas ja maeti 18. mail 1991 Pärnamäe kalmistule.

Isiklikku
Tema abikaasa Aino Issak on tennisist ja kehalise kasvatuse õpetaja; nende poeg Jaak Issak on tennisist ja treener.

Tunnustus
 1978 – Eesti NSV teeneline ajakirjanik.

Viited

Välislingid

Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944

Eesti kergejõustiklased
Eesti korvpallurid
Eesti jalgpallurid
Eesti ajakirjanikud
Eesti spordiajakirjanikud
Eesti NSV hävituspataljonlased
8. Eesti Laskurkorpuse koosseis
Eesti NSV teenelised ajakirjanikud
Üliõpilaste Selts Raimla liikmed
Pärnamäe kalmistule maetud
Sündinud 1915
Surnud 1991
Koljaadatsaarid

Koljaadatsaarid (valgevene keeles Цары Каляды) on traditsiooniline uusaastapidustus Valgevenes,  Minski oblasti Kapyli rajoonis Siemiežavas. Üritus on kantud UNESCO inimkonna suulise ja vaimse pärandi meistriteoste nimekirja. Pidustused leiavad aset Juliuse kalendri järgi enne uut aastat, 13. ja 14. jaanuaril.

Ühe oletuse kohaselt said pidustused alguse XVIII sajandil, mil Siemiežava lähedal peatus tsaariarmee väeosa. Kohaliku loo põhjal käisid sõdurid ja ohvitserid uusaasta eel lõbusat etendust andes majast majja, kogudes koljaadatavade kohaselt ande. Peale väeosa lahkumist jätkasid seda kohalikud noored, kellele pakkus lõbu end sõjaväevormiga ehtida.  See versioon ei ole aga kinnitust leidnud, on andmeid, mis kinnitavad, et traditsioon pärineb ajast enne tsaarivägede tulekut. 

Pidustusel osalevad valges mundris noormehed ("tsaarid") kelle rinnal on punase Siemiežava tikandiga vööd ja kel on peas lintidega mütsid. Tsaare saadavad sõdurid ja koomilised tegelased Baba (eit, kehastab mees) ning Dzed (taat, kehastab naine). Rongkäik külastab Siemiežava maju, etendades näidendit "Tsaar Maximilian". Rongkäik toimub tõrvikute valgusel.

Traditsioon kestis XX sajandi kuuekümnendate aastateni, seejärel see katkes. Aastal 1996 taastati see kohalike elanike initsiatiivil. Aastal 2009 lisas UNESCO selle inimkonna suulise ja vaimse pärandi meistriteoste nimekirja.

Viited

Välislingid
Pidustused UNESCO lehel (inglise keeles)
Pidustused  YouTube'is
Kapyli rajoon
Valgevene kultuur
Vaimne kultuuripärand
Johanna Lahesalu

Johanna Lahesalu (10. märts 1899 – 8. märts 1979 Tallinn) oli Keila elanik; sai tuntuks ajaloolise kirjutisega Keila minevikust.

Johanna Lahesalu esitas ajaloolise uurimistöö "Killukesi Keilast" Etnograafiamuuseumi XVII teatmematerjali kogumise võistlusele 1975. aastal. Seda tööd säilitatakse Eesti Rahva Muuseumis, koopia sellest on olemas Harjumaa Muuseumi kogus. Katkendeid sellest tööst on ilmunud veebilehel eestielu.delfi.ee.

Lahesalu isa oli Keila ettevõtja, kaupmees ja fotograaf Gustav Kulp. Lahesalu omandas Keila raudteejaamas telefonisti elukutse. 1940. aastal asus ta tööle telegrafistina Keila raudteejaamas ja töötas seal 1954. aastani. 10 aastat pärast Gustav Kulbi maja natsionaliseerimist tõsteti maja omanik ja tema tütar perekonnaga majast välja. Pensionärina elas Lahesalu Pääskülas tütre peres.

Tema abikaasa Eduard Lahesalu (sündinud Lammas) oli kooliõpetaja.

Johanna Lahesalu on maetud Tallinna Liiva kalmistule.

Viited

Välislingid
Keila 770: Katked Johanna Lahesalu tööst "Killukesi Keilast" "Keila minevikust" (u 15. saj keskpaik). eestielu.delfi.ee. 28.06.2011.

Keila
Eesti inimesed
Liiva kalmistule maetud
Sündinud 1899
Surnud 1979
Tartu Hansapäevad 2015

Tartu Hansapäevad 2015 on 11.–12. juulil 2015 Tartus toimuv festival. Kuna tegu on 20. Tartu hansapäevadega, kannavad need alapealkirja "Juubeldavad hansapäevad".

Nagu viimastel aastatel kombeks, on Tartu kesklinn ka 2015. aasta Tartu Hansapäevadel jagatud eri aladeks. Jaanilinnas asuval Antoniuse õue laval esinevad muusikud ja tantsijad, Jaani kiriku ümbruses on käsitöö ja töökojad. Toomemäel Tartu Tähetorni ja Tartu Ülikooli Ajaloo Muuseumi läheduses on Teaduslinn, kus korraldatakse katseid, tutvustatakse leiutisi ja tehnikat. Toomkiriku varemetes asuval Toomelaval toimuvad ka kontserdid ning õhtuti näidatakse välikino. Lastelinnas toimuvad lasteüritused: muinasjutuvestmine, õpikojad jms, mängitakse laua-, spordi- ja osavusmänge ning näidatakse loomi. Tasku keskuse ümbruses asub Raualinn, kus toimuvad spordi- ja tehnikaüritused, sealhulgas amatöör-rammumeeste karikasari. Avatud on Jõelinn, kus toimuvad kontserdid ja tantsuõhtud Lodjakoja Jõekohvikus. Pirogovi platsil seatakse üles Maitseelamuste linn. Raekoja platsil, Rüütli ja Küüni tänaval ning nende ümbruses toimub tavapärane hansalaat.

Hansapäevadega samal ajal toimub ka muusikafestival Klaaspärlimäng 9.-14. juulil.

Nagu ka eelmisel aastal, juhib Tartu 2015. aasta hansapäevade korraldustoimkonda Jaanus Tepomees.

Vaata ka
 Tartu Hansapäevad 2007
 Tartu Hansapäevad 2008
 Tartu Hansapäevad 2012
 Tartu Hansapäevad 2013
 Tartu Hansapäevad 2014

Välislingid
 Tartu Hansapäevade kodulehekülg

2015. aasta Eestis
Tartu Hansapäevad
Eesti 1920. aasta suveolümpiamängudel

Eesti osales 1920. aasta suveolümpiamängudel 14 sportlasega ja 3 spordialaga. See oli esimene kord, kui Eesti esines olümpiamängudel eraldi riigina.

ESS Kalev saatis Belgia Olümpiakomiteele osavõtutaotluse, millele saabus küllalt lootusetult kõlav vastus: võistlejate ülesandmine olümpiamängudeks võib toimuda Venemaa Olümpiakomitee kaudu, kuna Eesti Vabariik ei ole ROK-i liige. Johannes Villemsoni juhtimisel asuti otsima muid võimalusi. Ühendusse astuti Eesti tolleaegse saadikuga Londonis, Kalevi seltsi liikme Ants Piibuga, kes omakorda saatis kirja Belgia OK-le, et taotleda eestlaste osavõttu olümpiamängudest. Sealne olümpiakomitee andis meie taotluse edasi ROK-i presidendile Pierre de Coubertinile. Pariisis oleva kalevlase, Eesti saadiku Karl Robert Pusta ja P. de Coubertini läbirääkimiste tulemustest informeeris ROK-i president belglasi, kes teatasid ametlikult, et Eesti soov on rahuldatud, kuid tuleb luua sporditegevust juhtiv keskne organisatsioon.

Eestit esindasid olümpiamängudel
Võistkonna esindajad olid Ado Anderkopp, William Fiskar, Karl Metti, Leopold Tõnson.

kergejõustiklased
Eduard Hermann (käimine), Aleksander Klumberg (odavise, viie- ja kümnevõistlus), Jüri Lossman (maraton), Johann Martin (teivashüpe), Reinhold Saulmann (200 m ja 400 m jooks), Harald Tammer (kuulitõuge), Johannes Villemson (800 m ja 1500 m jooks);

maadlejad 
Herman Kruusenberg, Artur Kukk, Mihkel Müller, Eduard Pütsep;

tõstjad 
Karl Kõiv, Alfred Neuland, Alfred Schmidt. 

Eestlaste teekond olümpialinna kulges Tallinnast aurikul Viola Helsingisse, sealt koos Soome koondislastega aurikul Oihonna Antwerpenisse. 

Võistlusvorm oli valge õlgkübar, sinine ülikond, kollased kingad, valge särk ja lips (kodumaalt sõideti välja tollases kaitseväeriietuses ja võistlusvorm muretseti alles kohapeal).

Eesti lippu kandis avadefileel kuulitõukaja Harald Tammer. 

Sõiduraha kogumiseks korraldati ülemaalised korjandused ja anti välja loteriipiletid üldtiraažiga 30 000 (á 10 marka). Valitsuselt kaubeldi välja 18 000 Soome marka ja 20 000 Prantsuse franki. Sõjaministeeriumist saadi teemoonaks mitu kasti lihakonserve, biskviite ja paar puuda võid.

Eesti sportlased võitsid 3 medalit: Alfred Neuland tõstmises kulla, Jüri Lossmann maratonis hõbeda ja Alfred Schmidt tõstmises hõbeda.

Välislingid
Eesti 1920. aasta suveolümpiamängudel lehel Sports-Reference. Inglise keeles

1920
Eesti 1924. aasta suveolümpiamängudel

Eesti osales 1924. aasta suveolümpiamängudel 44 sportlasega ja 5 spordialaga.

Jalgpall: August Lass, Eduard Ellman, Ernst Joll, Harald Kaarman, Elmar Kaljot, Arnold Pihlak, Voldemar Rõks, Hugo Väli, Ralf Liivar, Evald Tipner, Heinrich Paal, Bernhard Rein, Oskar Üpraus, Alfei Jürgenson, Otto Silber

Kergejõustik:
Aleksander Antson (1500 m, 3000 m takistusjooks)
Aleksander Klumberg (odavise, kümnevõistlus)
Elmar Rähn (kümnevõistlus)
Jüri Lossman (maraton)
Reinhold Kesküll (100, 200, 400 m jooks)
Johannes Villemson (800 m jooks)
Valter Ever (teivashüpe, kõrgushüpe, kaugushüpe, kümnevõistlus)
Eugen Neumann (kümnevõistlus)
Elmar Reiman (maraton)
Harald Tammer (kuulitõuge)
Gustav Kalkun (kettaheide)

Maadlus: 
Anton Koolmann (vaba- ja Kreeka-Rooma maadlus)
Osvald Käpp (vaba- ja Kreeka-Rooma maadlus)
Alfred Praks (vaba- ja Kreeka-Rooma maadlus)
Eduard Pütsep (Kreeka-Rooma maadlus)
Albert Kusnets (Kreeka-Rooma maadlus)
Voldemar Väli (Kreeka-Rooma maadlus)
Roman Steinberg (Kreeka-Rooma maadlus)
Rudolf Loo (Kreeka-Rooma maadlus)

Poks: Valter Palm 

Tõstmine: Harald Tammer, Gustav Ernesaks, Eduard Vanaaseme, Voldemar Noormägi, Alfred Neuland, Jaan Kikkas, Saul Hallap, Kalju Raag, Aleksander Richmann (osutus sulgkaalus lubatust raskemaks)

Läti koondises
Eestlasest kergejõustiklane Juhan Oja ja Kreeka-Rooma maadleja Rudolf Rone võistlesid Läti koondise koosseisus.

Mängude käik
Olümpiamängude avatseremoonial kandis Eesti lippu maratonijooksja Jüri Lossmann. 

Eesti sportlased võitsid 6 medalit: Eduard Pütsep Kreeka-Rooma maadluses kulla, Alfred Neuland tõstmises hõbeda ja lisaks võideti 4 pronksi.

Välislingid
Eesti 1924. aasta suveolümpiamängudel lehel Sports-Reference. Inglise keeles
Eesti 1928. aasta suveolümpiamängudel

Eesti osales 1928. aasta suveolümpiamängudel 5 spordialal kokku 20 sportlasega.

Kergejõustik:
Nikolai Feldmann
Gustav Kalkun
Karl Laas
Johan Meimer

Maadlus: 
Albert Kusnets
Osvald Käpp
Otto Pohla
Alfred Praks
Eduard Pütsep
Voldemar Väli 

Poks:
Valter Palm 

Purjetamine:
Andreas Faehlmann 
Georg Faehlmann
Nikolai Vekšin
William von Wirén
Eberhard Vogdt

Tõstmine:
Aleksander Kask
Leonhard Kukk
Arnold Luhaäär
Olaf Luiga

Mängude käik
Olümpiamängude avatseremoonial kandis Eesti lippu kettaheitja Gustav Kalkun. 

Eesti sportlased võitsid 5 medalit: Osvald Käpp vabamaadluses kulla, Voldemar Väli Kreeka-Rooma maadluses kulla, Arnold Luhaäär tõstmises hõbeda ja lisaks võideti 2 pronksi.

Välislingid
Eesti 1928. aasta suveolümpiamängudel lehel Sports-Reference. Inglise keeles
Eesti 1932. aasta suveolümpiamängudel

Eesti osales 1932. aasta suveolümpiamängudel 2 sportlasega 2 spordialal. Eesti vähene esindatus oli tingitud rahalistest raskustest.

Eesti sportlased jäid medalita.

Olümpiamängude avatseremoonial kandis Eesti lippu maadleja Osvald Käpp.

Välislingid
Eesti 1932. aasta suveolümpiamängudel lehel Sports-Reference. Inglise keeles
Eesti 1936. aasta suveolümpiamängudel

Eesti osales 1936. aasta suveolümpiamängudel 37 sportlasega 8 spordialal.

Eesti sportlased võitsid 7 medalit: Kristjan Palusalu Kreeka-Rooma maadluses ja vabamaadluses kulla, Nikolai Stepulov poksis hõbeda, August Neo vabamaadluses hõbeda ja lisaks võideti 3 pronksi.

Olümpiamängude avatseremoonial kandis Eesti lippu korvpallur Erich Altosaar.

 
1936. aasta suveolümpiamängud
Marju Mutsu

Marju Mutsu (kodanikunimega Mutso, 6. juuli 1941 Tallinn – 4. jaanuar 1980 Tallinn) oli eesti graafik.

Haridus
Ta lõpetas 1960. aastal Tallinna 7. Keskkooli ja õppis aastatel 1962–1969 Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis.

Looming
Peamiselt oforditehnikas looming paistab silma spontaanse eneseväljenduse ja erilise tundlikkusega, iseloomulikud on avatud kompositsioon, vaba joonekäsitlus ja valge paberipinna oskuslik kasutamine. 1970. aastate alguse teoseis valdab lüüriline tundetoon, kümnendi keskpaiga portreekompositsioonides on inimeste suhestatus keerukam. Viimaste eluaastate loomingus on unistuslik meeleolu taandunud argisema ees, küllalt suur osa on huumoril, mis teoseti võib ulatuda sarkasmini.

Kirjutanud ja illustreerinud lasteraamatu "Vappu ja valge hobune" (1973). Illustreerinud "Tasuja" ja "Villu võitlused" 1971, "Timm Thaler ehk müüdud naer" (James Krüss). Teinud kaanekujundusi raamatutele, näiteks teostele "Herzog" (Saul Bellow).

Liikmesus
 ANK '64 üks asutajaid
 1973 Eesti Kunstnike Liit

Tunnustus
 1982 – Kristjan Raua preemia (postuumselt) (1981. aastal korraldatud loomingu ülevaatenäitus)

Isiklikku
Marju Mutsu sündis Hilja Mutsu ja Aadu Mutsu esimese lapsena. Tema vend on Aadu Mutso (jun). 

1968–1971 oli ta abielus kunstnik Mati Vaitmaaga, poeg on Mikk Mutsu.

1977–1980 oli ta abielus kunstnik Herald Eelmaga, pojad on Kaarel Eelma ja Pärtel Eelma.

Viited

Kirjandus
 Jüri Hain. "Mutsu (õieti Mutso), Marju, graafik". // Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 1996. Lk 325
 "Marju Mutsu". Koostaja Herald Eelma, tekstid Elnara Taidre jt, tõlge inglise keelde Krista Mits, toimetaja Tiiu Viirand, kujundaja Pärtel Eelma, fotod Jaan Klõšeiko jt. Tallinn 2009

Välislingid
 Marju Mutsu looming EKM Digikogus
 Haud Tallinna Metsakalmistul

Eesti graafikud
Eesti Kunstiakadeemia vilistlased
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1941
Surnud 1980
Eesti 1992. aasta suveolümpiamängudel

Eesti osales 1992. aasta suveolümpiamängudel 37 sportlasega ja 13 spordialaga.

Eesti sportlased võitsid 2 medalit: Erika Salumäe trekisõidus kulla ning Toomas ja Tõnu Tõniste purjetamises pronksi.

Olümpiamängude avatseremoonial kandis Eesti lippu Heino Lipp, kes sportlasena ei osalenud.
T-14

T-14 Armata on vene relvajõudude põhirelvastusse kuuluma hakkav valmimisjärgus lahingutank.

Tank töötati välja Kartsevi-Venedikovi konstrueerimisbüroos Uurali Vagunitehases (Uralvagonzavod) Nižni Tagilis. Armata roomikveermikul tankide esimese partii tarnetähtajaks oli 2015. aasta veebruar. Kitsamale ringile (peaminister Dmitri Medvedevile) esitleti toodet 2013. aasta sügisel. Avalikkusele esitleti Armata veermikul tooteid 2015. aasta Teise maailmasõja võidupüha paraadil Moskvas.

Väidetavalt jõudis tank seeriatootmisse 2021. aasta lõpul.

Uue põlvkonna tanki torn ja kahur on arvutijuhtimisega ning tornis ei ole meeskonnaliikmeid.

Viited

Välislingid

 6. mai 2015, 12:15. Infovastupanu. «Потемкинский танчик» РФ «сияет» дырами в броне. ВИДЕО. ФОТО (vene keeles)
 9. aprill 2015. Infovastupanu. Vene uhkus läks katki – nende uusim tank ei pidanud vastu paraadi proovile (vene keeles)
 30. detsember 2014. www.military.com. Russia's T-14 Armata Main Battle Tank Concept
 12. august 2015, Vladimir Voronov, Tegelikkus Vene relvastuse seisust: vanad tankid on eluohtlikud ja uued olemas vaid paberil, tõlge artiklist 28.06.2015 14:21, Владимир Воронов, Танки для парада, Радио Свобода 2015 RFE/RL

Venemaa tankid
Keskmised tankid
Lahingutankid
Jānis Kurelis

Jānis Kurelis (6. mai 1882 Härgmäe vald – 5. detsember 1954 Chicago) oli läti kindral. Võttis osa Vene-Jaapani sõjast, I ja II maailmasõjast, Läti Vabadussõjast. Läti Kesknõukogu memorandumile (Latvijas Centrālās padomes memorands; 17. märts 1944) üks 189-st allakirjutanust. 1944. aastal kindral Kurelise grupi ametlik juht.
Karutapja ordeni kavaler.  

Jānis Kurelis sündis aastal 1882 Härgmäe vallas sulase perekonnas. Aastal 1899 lõpetas ta Pihkva reaalkooli, aastal 1901 lõpetas ta Odessa sõjakooli.

Aastatel 1904–1905 võttis ta osa Vene-Jaapani sõjast. Aastal 1910 sai ta kapteni auastme ja ta viidi üle kindralstaabi peavalitsusse. Esimese maailmasõja ajal (aastal 1915) osales ta pataljonikomandörina lahingutes Rumeenia rindel; alates 15. jaanuarist 1916 sai temast roodukomandör 5. Zemgale pataljonis (pataljoni ülemaks oli Jukums Vācietis).

 Läti sõjaväelased
Läti sõjaväelased Saksa sõjaväes Teises maailmasõjas‎
 Sündinud 1882
 Surnud 1954
Eesti naiste jalgpallikarikas

Eesti naiste jalgpalli karikavõistlused (ka Eesti naiste karikavõistlused) on Eesti naiste jalgpalliklubide peamine karikavõistlus.

Esimesed karikavõistlused peeti 2007. aastal. Karika on enim kordi (6 korda) võitnud Pärnu JK naiskond.

Võitjad
2007 FC Flora Tallinn
2008 FC Flora Tallinn
2009 FC Levadia
2010 Pärnu JK
2011 Pärnu JK
2012 Pärnu JK
2013 FC Flora Tallinn
2014 Pärnu JK
2015 Pärnu JK
2016 FC Levadia
2017 Pärnu JK
2018 FC Flora Tallinn
2019 FC Flora Tallinn

Vaata ka
 Eesti naiste jalgpalli superkarikas

Eesti jalgpallivõistlused
Eesti naiste jalgpall
Eesti naiste jalgpalli superkarikas

Eesti naiste jalgpalli superkarikas on 2009. aastast hooaja eel peetav ühemänguline tiitlivõistlus valitseva Eesti meistri (Naiste Meistriliiga) ja karikavõitja (Eesti naiste jalgpalli karikavõistlused) vahel.

Võitjad
2009 FC Flora Tallinn
2010 FC Flora Tallinn
2011 Pärnu JK
2012 Pärnu JK
2013 Pärnu JK
2014 Pärnu JK
2015 Pärnu JK
2016 Pärnu JK
2017 Pärnu JK
2018 FC Flora Tallinn
2019 FC Flora Tallinn

Eesti jalgpallivõistlused
Eesti naiste jalgpall
FC Flora naiskond

FC Flora naiskond on Eesti naiste jalgpalliklubi; jalgpalliklubi FC Flora üks võistkondi.

Naiskond moodustati 1997 ja see mängib Naiste Meistriliigas.

Eesti naiste jalgpalliklubid
Tallinna FC Flora
Lucca ja Piombino vürstkond

Lucca ja Piombino vürstkond loodi juulis 1805 Napoleon I poolt oma armastatud õele Élisa Bonaparte'ile. Riik paiknes Apenniini poolsaare keskosas (tänapäeva Itaalia), rahuldades Napoleoni Prantsusmaa vajadusi.

Moodustamine 

Riik tekkis, kui annekteeriti Lucca vürstkond (rajati 22. juunil 1805; endine Lucca vabariik, Prantsusmaa poolt 1799. aasta lõpust okupeeritud) ja iidne Piombino vürstkond, mille vürstinna oli märtsist alates Élisa. Ühendatud vürstkondi valitseti seejärel ühe monarhiana. Élisa oli Piombino ja Lucca valitsev vürstinna. Tema abikaasa Felice Pasquale Baciocchi oli Piombino titulaarvürst.

Valitsemine 

Vürstkonna põhiseadus kirjutati Napoleoni poolt 22. juunil 1805, sellega loodi vürstinnale abiks riiginõukogu ja seadusandlik senat.

Vürstkond võttis valuutana kasutusele Prantsuse frangi, kuigi vermiti ka mõned erilised kohalikud mündid.

3. märtsil 1809 asutas tema vend Napoleon Fontainebleau lepingu osana Toscana suurhertsogkonna, mida Élisa valitses Firenzest kui kogu Toscana suurhertsoginna. Piirkond oli annekteeritud Prantsuse keisririiki kaks aastat varem endisest Etruria kuningriigist (1801–1807). Edaspidi sai Lucca ja Piombino vürstkond Toscana suurhertsogkonna osaks ja järelikult Prantsuse esimese keisririigi territooriumiks. Ta sai eristaatuse ning kohale nimetati prefekt (Antoine-Marie-Pierre de Hautmesnil). Siiski ei nimetatud territooriumi kunagi Prantsusmaa departemanguks.

Lõpp 

Aastal 1814 okupeeris Austria armee Lucca, lõpetades Prantsuse kontrolli seoses Napoleoni langemisega. Viini kongressil anti Piombino Toscana suurhertsogkonnale ja Elba maapakku saadetud Napoleonile.

Lucca taastati eraldi riigi staatuses kui Lucca hertsogkond (1815–1847). Viini kongress (1814–1815) andis hertsogkonna maapaos olevale Hispaania María Luisa de Borbónile (1782–1824), kellest sai Lucca hertsoginna ja kes jättis tähelepanuta põhiseaduse, mille kongress keshtestas, ja valitses absolutistlikult.

Vaata ka 
 Villa Reale di Marlia – Élisa Bonaparte'i residents vürstkonnas

Itaalia ajaloolised riigid
19. sajand Itaalias
Eduard Špolski

Eduard Špolski (Эдуард Владимирович Шпольский; 23. september 1892 Voronež – 21. august 1975 Moskva) oli vene füüsik.

Tema peamiseks teaduslikuks tegevusalaks oli spektroskoopia ja luminestsentsi uuringud.

Ta oli ajakirja Uspehhi Fizitšeskihh Nauk toimetaja.

Špolski töödele toetus rida uuringuid Tartus Füüsikainstituudis (Karl Rebane, Tõnu Tamm jt) 1960. ja 1970. aastail.

Venemaa füüsikud
Sündinud 1892
Surnud 1975
Jean Anthelme Brillat-Savarin

Jean Anthelme Brillat-Savarin (1. aprill 1755, Belley, Aini departemang, Prantsusmaa – 2. veebruar 1826, Pariis) oli Prantsuse jurist, poliitik, epikuurlane ja gastronoom. Tänapäeval teatakse teda peamiselt kaks kuud enne ta surma anonüümselt ilmunud teose "Maitse füsioloogia ehk mõlgutused kõrgemast gastronoomiast" järgi (täispealkiri prantsuse keeles "Physiologie du Goût, ou Méditations de Gastronomie Transcendante; ouvrage théorique, historique et à l'ordre du jour, dédié aux Gastronomes parisiens, par un Professeur, membre de plusieurs sociétés littéraires et savantes"; eesti keeles ilmus raamat Külli Kressa tõlkes 2014. aastal kirjastuses Tänapäev).

Brillat-Savarin sündis Belley linnakeses juristide suguvõssa. Ta õppis Dijonis õigusteadust, keemiat ja meditsiini ning pidas seejärel kodulinnas juurapraksist. 1789. aastal, mil algas Suur Prantsuse Revolutsioon, lähetati ta saadikuna Prantsusmaa parlamenti (Seisustekokku), millest peagi sai Riiklik Põhiseadusassamblee. Seal saavutas ta mõningase tuntuse, eriti avaliku kõnega surmanuhtluse toetuseks. 1733. aastal võttis ta isa Marc Anthelme endale teise perekonnanime, kuna ta vastsurnud tädi perekonnanimega Savarin jättis talle sel tingimusel kogu oma vara.

Jean Anthelme Brillat-Savarin naasis peagi Belley'sse ning valiti aastaks linnapeaks. Revolutsiooni hilisemal perioodil oli tema pea eest raha välja pandud ning ta põgenes Prantsusmaalt Šveitsi, kus peatus sugulaste juures Moudonis ning hiljem Lausanne'is Hôtel du Lion d'Argentis. Sealt liikus ta Hollandisse ja edasi vastrajatud Ameerika Ühendriikidesse kus elas kolme aasta vältel Bostonis, New Yorgis, Philadelphias ja Hartfordis, teenides elatist prantsuse keelt ja viiulimängu õpetades. Mõnda aega mängis ta esimest viiulit New Yorgis Park Theateris. Direktooriumi võimuletuleku järel naasis ta 1797. aastal Prantsusmaale. Seal asus ta magistraadi ametikohale, kuhu jäi elu lõpuni, olles kohtunik kassatsioonikohtus.

Muuhulgas pärineb temalt tuntud lause: "Ütle, mida sa sööd, ja ma ütlen sulle, mis sa oled."

Juristid
Prantsuse kirjanikud
Prantsusmaa poliitikud
Sündinud 1755
Surnud 1826
JK Tammeka naiskond

JK Tammeka naiskond on Tartus tegutsev jalgpallinaiskond, kes mängib Naiste Meistriliigas. Tammeka naiskond teeb ka koostööd Tartu Ülikooli Kliinikumi Lastefondiga, aidates koguda annetusi laste toetamiseks.

Aastal 2014 mängis naiskond karikafinaalis, kus kaotas Pärnu Jalgpalliklubile. 

Naiskonna peatreener on alates 2019. aastast Sirje Roops.

Eesti naiste jalgpalliklubid
Tartu JK Tammeka
Põlva Lootose naiskond

Põlva Lootose naiskond on Eesti naiste jalgpalliklubi; jalgpalliklubi Põlva Lootos üks võistkondi.

Naiskond mängib Naiste Meistriliigas.

Esindusnaiskond
Seisuga 1. juuni 2020.

Reservnaiskond

Seisuga 30. september 2019.

Endised mängijad 
  Liis Emajõe- FC Lootos, FC Flora, Maine (USA)
   Eneli Vals(Kutter) - FC Lootos, JK Tammeka, Tallinna FC Flora, Napoli Femminile (Itaalia), Pärnu JK Vaprus
  Grete-Lilijane Küppas -FC Lootos, JK Tammeka
  Kate Brooks - Newcastle United WFC (ENG), FC Lootos, Newcastle United WFC (ENG)
  Jade Samantha Blackburn -Newcastle United (ENG), FC Lootos, Newcastle United(ENG)
  Natia Sxirtladze -Tbilisi Dinamo, Zugdidi Baia, Caluire FF (FRA) 
  Sabine Cervenaka - FC Lootos, SK Imanta(Läti)
  Riin Emajõe -FC Lootos, Tallinna FC Flora,
  Ave Pajo -Eesti Näitused, FC Ajax Estel, Tallinna Kalev, FC Levadia, FC Lootos, Tallinna Kalev, Pärnu JK
   Signy Aarna -FC Lootos, Pallokissat Kuopio(Soome), Åland United (Soome)
  Mari Abel -FC Lootos, Tallinna FC Levadia, JK Tallinna Kalev
  Sandra London -FC Lootos, FC Elva

Treenerid
 Kaido-Meinhard Kukli Peatreener (2008– )
 Indrek Käo Abitreener (2017– )
 Imbi Hoop Väravavahtide treener(2020– )
 Margret Help Füüsilise ettevalmistuse treener (2020– )
 Kärt Satsi Füsioterapeut (2017– )

Naiskonna varasemad liigahooajad 

Eesti naiste jalgpalliklubid
Põlva sport
Ella Vende

Ella Vende (aastani 1920 Ella Stein; 10. juuni 1901 Peterburi kubermang – 8. oktoober 1987 Tallinn) oli eesti kunstiajaloolane.

Elulugu 
Ella (Hella Alice) Vende sündis Narva lähedal Peterburi kubermangus talurentniku peres. 

Õppis Narvas 1916–1919 tütarlastegümnaasiumis, 1919–1920 Tartu Õpetajate Seminaris ja aastast 1930 filosoofiat ja kunstiajalugu Tartu Ülikoolis, mille lõpetas 1938. aastal cum laude. 

Töötas 1938–1939 Eesti Rahva Muuseumi kunsti ja kultuuriloo osakonnas, 1939–1940 oli Haridusministeeriumi muinsuskaitseosakonna ekspert, tegeledes muuhulgas baltisakslaste kunstivara päästmisega. Kuni 1944 oli Tallinna Riikliku Kunstimuuseumi rakenduskunsti osakonna juhataja ja 1944–1947 ka muuseumi direktor. Samaaegselt õpetas Vende tarbekunstiajaloo õppejõuna tööd Riiklikus Kunstiinstituudis, kus sai 1947. aastal dotsendiks.

Looming
Vende keskendus teadustöös tarbekunstile, eelistatud olid metallikunst ja moekunst. Kirjutas esimesena põhjaliku ülevaate eesti metallikunsti ajaloost ("Väärismetalltööd Eestis 15.–19. sajandini." Tallinn: Kunst, 1967), samuti 1949. aastal esimese moejalookäsitluse "Kostüümiajaloo konspekt" (käsikirjana). Avaldas rohkelt artikleid ajakirjades Siluett ja Nõukogude Naine.

Isiklikku
Tema abikaasa oli sõjaväelane Jakob Vende, nende poeg oli insener ja kodu-uurija Valdeko Vende.

Viited
EKABL, lk 584

Välislingid
Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944

Eesti kunstiajaloolased
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna vilistlased
Eesti Kunstiakadeemia õppejõud
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1901
Surnud 1987
Wabi-sabi

Wabi-sabi (jaapani keeles 侘寂) on Jaapani traditsioonilise esteetika maailmavaade, milles tunnustatakse ebatäiuslikkust ja ebapüsivust, nähakse ilu looduse ajutisuses ja mööduvuses, lõpetamatuses ja muutumises. Selle tunnusteks on korrapäratus, tahumatus, lihtsus, kasinus, tagasihoidlikkus ning sõbralik lähedus looduslike nähtuste ja ilmingutega. Üldiselt on wabi-sabi omane kõigile jaapani kunstiliikidele.

Mõiste 

Wabi-sabi koosneb kahest mõistest. Wabi (侘) tähendab 'lihtsust', aga ka 'vabandust', ning sellega seostuvad 'ebatäiuslikkuse' ja 'seesmise ilu' mõisted. Sabi (寂) tähendab 'roostet', aga ka 'nukrust' ning sellega viidatakse 'aja kulgemisele' ja 'välisele ilule'.

Wabi-sabi esteetika tuleneb budistlikust õpetusest, mille kohaselt olemise tunnusteks on püsitus (無常, mujō), kannatus (苦, ku) ja isetus (空, kū).

Wabi on tänapäevases kontekstis mõtestatud kui sisemusse suunatud, subjektiivne, filosoofiline või ka ruumiline eluviis; sabi tegeleb pigem materiaalse, ajalise ja väljaspoole suunatud esteetilise ideaaliga.

Jaapani kunst on sagedasti seotud wabi-sabi ideaalidega. Wabi-sabi ideaalidest lähtuvad stseenid või objektid on loomulikud või isegi suvalised. Wabi-sabi esteetikast lähtub jaapani teetseremoonia, ikebana, haiku, aiaseade ja ka nooteater.

Ajalugu 

Wabi-sabi lähtub zen-budismist koos taoistlike mõjutustega. Wabi-sabi ideed ilmnesid juba Hiina Songi dünastia ajal, mil wen-jen hua kunstis praktiseeriti lihtsust. Ka hiina chan-budismi kunstis kasutati vabu pintslitõmbeid ja spontaansust. Nii chan-budismi kui ka zen-budismi kunstikoolkonnad vastandusid üldiselt tunnustatud stiilidele.

Kuni 13. sajandini oli jaapani esteetika šintoismist inspireerituna keskendunud peamiselt looduse jõule ja selle ilule, kuid liikus siis zen-budismi poole, muutudes spirituaalsemaks ja lubades rohkem korrapäratust. Ebatäiuslikkus ja ebakorrapära said esteetiliselt väärtuslikuks, vastandudes standardiseeritud ja korrapärasele iluideaalile. 

Jaapani zen-templites hakati austama tagasihoidlikkust ja tahumatust. Kasutusele võeti loodusest kergesti kättesaadavaid materjale nagu bambus ja metsikud lilled. Zen-budismi kloostrite kaudu levisid need ideed jaapani arhitektuuri ja ka eluviisi üldisemalt. 

Zen-budistlik wabi-sabi viljelemine ei vajanud rikkust ega vabadust, piisas õigest suhtumisest, tunnetusest ja pühendumisest.

Tänapäeva Jaapanis on wabi-sabi endiselt oluline. Linnaarhitektuuris on tihtipeale omavahelises kontrastis lihtsus ja elegants, looduslähedus ja modersus, perfektsus ja ebatäiuslikkus.

Vaata ka

 feng shui

Viited

Esteetika
Jaapani kultuur
Inna Rose

Inna Rose (sündinud 10. aprillil 1958 Tomskis Vene NFSV-s) on endine eesti laskur.

Haridus
Inna Rose lõpetas 1976. aastal Türi Keskkooli ning õppis 1984–1987 Tallinna Pedagoogilise Instituudi kehakultuuriteaduskonnas.

Sportlaskarjäär
Lasketreeninguid alustas 1972. aastal Paides Rein Valdru treeningurühmas, hiljem juhendas teda ka Jüri Talu.

1985. aasta Euroopa meistrivõistlustel püstitas Nõukogude Liidu naiskonna koosseisus õhupüstoliharjutuses maailmarekordi.

Ta osales esimese Eesti naislaskurina 1992. aasta suveolümpiamängudel, kus sai õhupüstoliharjutustes 21. ja spordipüstoliharjutustes 35. koha.

Poliitiline tegevus
27. jaanuarist 2011 kuni 5. märtsini 2012 oli ta IRL-i liige. Alates 15. oktoobrist 2014 kuulub Eesti Vabaerakonda.

Viited

Välislingid

Aet Süvari, Inna Rose – unistustes baleriin, tegelikkuses meisterlaskja. Eesti Päevaleht, 3. november 2008

Eesti laskurid
Eesti 1992. aasta suveolümpiamängudel
Sündinud 1958
Reinhold Kesküll

Reinhold Kesküll (13. november (vkj)/ 26. november 1900 Jamburg – 18. september 1943 Tavda, Sverdlovski oblast, Vene NFSV) oli eesti kergejõustiklane.

Osales soomusrongil nr 2 Vabadussõjas.

Aastatel 1923–1925 tuli ta 5 korda eri distantsidel 100 m – 400 m jooksus ja 5 korda teatejooksus Eesti meistriks.

Ta osales 1924. aasta Pariisi olümpiamängude kergejõustikuvõistlusel, kus ta ei saanud 100 m, 200 m ja 400 m eeljooksust edasi.

Viited

Välislingid

Olympedia
Eesti kommunismiohvrid 1940–1991

Eesti kergejõustiklased
Vabadussõja veteranid
Eesti 1924. aasta suveolümpiamängudel
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1900
Surnud 1943
Tallinna SR Võitleja

Tallinna SR Võitleja on endine Tallinna jalgpalliklubi.

Tulemused Eesti jalgpalli kõrgliigas
1926: kaotas veerandfinaali mängu
1927: 3. koht

Eesti endised jalgpalliklubid
Tallinna spordiklubid
Tartu PSR

Tartu PSR (Tartu Politseiringkond) oli Tartus asuv endine Eesti jalgpalliklubi. 

Aastal 1942 tuli klubi Eesti meistriks. Aastal 1943 võitis klubi Eesti karikavõistlused.

Eesti endised jalgpalliklubid
Tartu spordiklubid
Piombino vürstkond

Piombino vürstkond oli Itaalia riik, mis eksisteeris (esialgu kui sõltumatu isandkond) aastast 1399 aastani 1805, kui Napoleon selle Lucca ja Piombino vürstkonda sulandas. See riik jaotati omakorda ja Piombino läks aastal 1815 Toscana suurhertsogkonnale.

Valitsejate loend

Piombino isandad (Appiano dünastia) 
 Jacopo I
 Gherardo Leonardo 1399–1404
 Jacopo II 1404–41
 Paola Colonna 1441–45
 Rinaldo 1445–50
 Caterina 1445–51
 Emanuele 1451–57
 Jacopo III 1457–74
 Jacopo IV 1474–1511
 Jacopo V 1511–45
 Jacopo VI 1545–85
 Alessandro 1585–89

Piombino vürstid ja vürstinnad 
 Jacopo VII 1589–1603
 Rudolf II 1603–11
 Isabella 1611–28
 Felipe IV 1628–34
 Niccolò I 1634–64
 Giovanni Battista I 1664–99
 Niccolò II 1699–1700
 Olimpia 1700
 Ippolita 1701–33
 Maria Eleonora 1734–45
 Gaetano I 1745–77
 Antonio I 1778–1805

Vaata ka 
 Piombino
 Toscana suurhertsogkond

Itaalia ajaloolised riigid
Edmund Karp

Edmund Karp (31. detsember 1913 Tallinn – 27. august 2000 Tallinn) oli eesti jalgpallur. 

Aastal 1935 võitis ta meeskonnas Tallinna Puhkekodu Eesti meistrivõistlustel hõbeda, 1934 ja 1936 pronksi. 

Aastal 1942 võitis ta meeskonnas Sport Eesti karikavõistlused.

Viited

Välislingid

Eesti jalgpallikoondislased
Sündinud 1913
Surnud 2000
Daniel Novikov

Daniel Novikov (sündinud 6. juunil 1989 Tallinnas) on eesti jalgrattur (trekisõitja).

Ta lõpetas aastal 2008 Tallinna Mustamäe Reaalgümnaasiumi ja on õppinud aastast 2009 Tallinna Ülikoolis.

Ta osales 2008. aasta Pekingi olümpiamängudel trekisprindi valikvõistlusel, kus sai 21. koha. 

2008–2014 on ta tulnud 12 korda Eesti meistriks.

Viited

Välislingid

Eesti jalgratturid
Sündinud 1989
Bluesaurus

Bluesaurus oli (2012-2015) Eesti bluusiansambel. 

Ansambli asutas kitarrist ja laulja Nevil Blumberg.

Koosseis
Nevil Blumberg - kitarr, laul
Avo Ulvik - Hammond orel
Jaanus Salm - trummid
Eduards Glotovs - bass

Eesti ansamblid
Joanna Moro

Joanna Moro (sündinud 13. detsembril 1984 Vilniuses) on poola näitleja.

Joanna Moro sündis Vilniuses poola perekonnas. Ta õppis muusikakoolis ja mängis harrastusteatris. Gümnaasiumi lõpetamise järel asus ta elama Poolasse Varssavisse. 2007. aastal lõpetas ta Varssavis Aleksandr Zelwerowiczi nimelise Teatriakadeemia.

Ta on mänginud paljudes teleseriaalides ja mõnes filmis. 2012. aastal sai ta Poolas ja Venemaal laialdaselt tuntuks seoses Anna Germani rolliga seriaalis "Anna German. Tajemnica białego anioła" ("Anna German. Valge ingli saladus").

Isiklikku
Joanna Moro on abielus Mirosław Szpilewskiga. Neil on kaks poega – Mikołaj ja Jeremi.

Lisaks poola keelele valdab ta inglise, leedu ja vene keelt.

Viited

Välislingid

Poola näitlejad
Sündinud 1984
Riina Jõesaar

Riina Jõesaar (enne 1971. aastat Valgmaa, 1971–1979 Kaarli, 1979–1994 Arulaane; sündinud 30. märtsil 1952 Tartus) on endine eesti sulgpallur. 

1967–1977 võitis ta Eesti meistrivõistlustel 12 kulda: 2 üksik-, 8 naispaaris- ja 2 segapaarismängus.

Viited

Välislingid

Eesti sulgpallurid
Sündinud 1952
Bergamo toomkirik

Bergamo toomkirik (itaalia keeles Duomo di Bergamo, Cattedrale di Sant'Alessandro) on Itaalias Bergamo linnas asuv roomakatoliku toomkirik, mis on pühendatud linna kaitsepühakule Bergamo Aleksandrile. Tegemist on ka Bergamo piiskopitooli asukohaga.

Ajalugu
Vähemalt 9. sajandist alates oli Bergamos kaks toomkirikut. Neist esimene oli pühaku arvataval märtrisurma suremise kohal asunud Püha Aleksandri basiilika. Teine oli pühendatud pühale Vincentile ja selle ehitus tänapäevase toomkiriku asukohas oli nähtavasti alanud juba langobardide ajal. Piiskop Giovanni Barozzi andis 15. sajandi keskel käsu Püha Vincenti kiriku ümberehitamiseks; nende plaanide autorsuse on enda nimele võtnud arhitekt ja skulptor Filarete.

Aastal 1561 lõhkusid veneetslased sõjalise otstarbekuse põhjustel maha Püha Aleksandri kiriku, jättes Vincenti kiriku linna ainsaks toomkirikuks. 17. sajandi alguses ühendas piiskop Giovanni Emo kahe vana toomkiriku kanoonikud. Viimaks õnnestus piiskop Gregorio Barbarigol 1697. aasta 18. augustil saada paavst Innocentius XI käest bulla "Exponi nobis", millega moodustati piiskopkonna jaoks üks kapiitel ja piiskopkonda jäi üks toomkirik, mis muudeti Püha Vincenti kirikust Pühale Aleksandrile pühendatud kirikuks.

Aastal 1689 uuendati hoonet arhitekt Carlo Fontana kavandite järgi. Järgmine suurem renoveerimine võeti ette 19. sajandil ja see kulmineerus uusklassitsistliku läänepoolse külje valmimisega aastal 1889.

Interjöör
Toomkiriku põhiplaan on ladina risti kujuline ja sellel on üks lööv.

Toomkiriku esimesel parempoolsel küljealtaril leidub Andrea Previtali maal "Püha Benedictus ja pühakud" (1524) ja kiriku esimesel vasakpoolsel küljealtaril Giovan Battista Moroni maal "Madonna ja laps koos pühakutega" (1576). Kirikust leiab ka Giovanni Cariani maali "Madonna lapsega koos kahe tuviga" ja lõuendeid, sealhulgas teos "Pühakud Firmus ja Rusticus ning Proculus" (1704), mille autorid võivad olla Giambettino Cignaroli ja Sebastiano Ricci.

Toomkiriku apsiidis asuvad Giovanni Battista Tiepolo maal "Piiskop Bergamo Püha Johannese märtrisurm" (1731–1743) ja Carlo Innocenzo Carloni maal "Püha Aleksander". Kiriku peaaltari kujundas Filippo Juvarra. Kiriku kooriruumis leiduvad Johann Karl Sanzi reljeefid.

Baptisteerium

Toomkiriku lähedal asub kaheksanurkne baptisteerium, mille skulptor Giovanni da Campione 1340. aastal Bergamo Santa Maria Maggiore basiilika jaoks rajas. 1650. aastal toimunud suurte ehitustööde käigus baptisteerium lammutati, kuid see hoiti siiski alles ja pandi aastal 1856 kanooniku õuel uuesti kokku.

Hoone sees asuvad Kristuse elu episoode kujutavad bareljeefid, Ristija Johannese kuju ja aastast 1340 pärinev Giovanni da Campione tehtud ristimiskivi.

Baptisteeriumi ülemise tasapinna ümber asetseva sammastiku kohal paiknevad kaheksa 14. sajandist pärinevat voorusi sümboliseerivat kuju.

Allikad
Bergamo toomkiriku ametlik veebileht
Bergamo toomkiriku ametlik veebileht: virtuaalne ringkäik
Kiriku interjöör
Lühikirjeldus
Kirjeldus

Bergamo
Itaalia kirikud
Lombardia
Kurt Hager

Kurt Hager (24. juuli 1912 Bietigheim-Bissingen, Baden-Württemberg – 18. september 1998 Berliin) oli Saksa DV riigitegelane.

Kurt Hager oli pärit töölisperekonnast. Reaalkooli lõpetas ta 1931. aastal ja töötas seejärel ajakirjanikuna. 1930. aastal astus ta Saksamaa Kommunistlikku Parteisse ja 1932. aastal Punaste Rindevõitlejate Liitu. 1933. aastal osales ta Stuttgardis Adolf Hitleri raadiokõne segamises, mille eest ta arreteeriti ja paigutati Heubergi koonduslaagrisse. Laagrist vabanemise järel emigreerus ta 1936. aastal ja elas mitmes Euroopa riigis ning täitis Kominterni ülesandeid. 

1937–1939 võttis ta ajakirjanikuna osa Hispaania kodusõjast. 1939. aastal interneeriti ta Prantsusmaal, kust saadeti välja Suurbritanniasse. Suurbritannias jätkas ta kommunistlikku tegevust, pärast Teise maailmasõja algust oli mõnda aega interneeritud.

1946. aastal pöördus Hager Saksamaale tagasi. Ta astus Saksamaa Sotsialistlikku Ühtsusparteisse, kus oli parteihariduse osakonna juhataja. Samuti töötas ta ajakirja Vorwärts peatoimetajana. 1948. aastal lõpetas ta doktoriõpingud Kleinmachnowi parteikõrgkoolis, 1949. aastal sai Berliini Humboldti Ülikooli professoriks.

1950. aastal sai ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liikmekandidaadiks ja 1952. aastal Keskkomitee teadusosakonna juhatajaks. 1954. aastal sai ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liikmeks ja 1955. aastal Keskkomitee sekretäriks (oli vastutav teaduse, hariduse ja kultuuri eest). Alates 1959. aastast oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee Poliitbüroo liikmekandidaat ning alates 1963 Poliitbüroo liige ja Poliitbüroo ideoloogiakomisjoni juhataja. Alates 1958. aastast oli ta Rahvakoja (parlamendi) liige ja 1967. aastast Rahvakoja hariduskomisjoni esimees. Lisaks sellele oli ta 1976–1989 Saksa DV Riiginõukogu liige ja 1979–1989 Saksa DV Riikliku Kaitsenõukogu liige.

Faktiliselt oli Kurt Hager Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei peaideoloog. Maailmavaatelt oli ta tõsimeelne karmi liini marksist-leninist. Teda on koguni nimetatud stalinistiks.

1989. aasta novembris astus Kurt Hager kõikidest ametitest tagasi ja 1990. aasta jaanuaris heideti ta Saksamaa Sotsialistlikust Ühtsusparteist välja. 1995. aastal astus ta Saksa Kommunistlikku Parteisse. Samal aastal esitati talle kriminaalsüüdistus seoses Saksa DV-s toimunud piiriületajate tapmisega. 1996. aastal lõpetati Hageri kriminaalasi tema halva tervise tõttu.

Viited

Saksamaa poliitikud
Saksa DV poliitikud
Sündinud 1912
Surnud 1998