joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Hélène Carrère d'Encausse

Hélène Carrère d'Encausse (sünninimi Hélène Zourabichvili; sündinud 6. juulil 1929 Pariisis) on gruusia juurtega Prantsuse ajaloolane ja politoloog, Prantsuse Akadeemia liige.

1990. aastal valiti ta Jean Mistleri surma tõttu vabaks jäänud Prantsuse Akadeemia 14. toolile. 1999. aastal valiti ta akadeemia alaliseks (eluaegseks) sekretäriks, vahetades välja sellelt ametikohalt erru läinud Maurice Druoni.

Tema peamine uurimisvaldkond on Venemaa ajalugu. 1978. aastal ilmus tema raamat "L'Empire éclaté", milles ta ennustas Nõukogude Liidu lagunemist.

Ta on lõpetanud Pariisi Poliitikauuringute Instituudi. Hiljem on ta sealsamas töötanud õppejõuna. 1994. aastal valiti ta Euroopa Parlamenti.

Tunnustus
2000 –  Rahvusvaheline auhind "Usk ja ustavus"
2003 – valiti Venemaa Teaduste Akadeemia välisliikmeks ajaloo alal
2008 – Lomonossovi suur kuldmedal väljapaistva panuse eest politoloogia, Venemaa ajaloo ja kultuuri alal
2008 – valiti Venemaa Kunstide Akadeemia auvälisliikmeks (eriala: politoloogia)

Raamatud

 1963 – Réforme et révolution chez les musulmans de l'Empire russe (Armand Colin)
 1966 – Le Marxisme et l'Asie, 1853–1964 (Armand Colin, kaasautor Stuart R. Schram)
 1967 – Central Asia, a century of Russian rule, Columbia Univ. 
 1969 – L'URSS et la Chine devant la révolution des sociétés pré-industrielles (kaasautor Stuart R. Schram) (Armand Colin)
 1972 – L'Union soviétique de Lénine à Staline  (Éd. Richelieu)
 1975 – La Politique soviétique au Moyen-Orient, 1955–1975 (Presses de la F.N.S.P.)
 1978 – L'Empire éclaté (Flammarion)
 1979 – Lénine, la Révolution et le Pouvoir (Flammarion)
 1979 – Staline, l'ordre par la terreur (Flammarion)
 1980 – Le Pouvoir confisqué (Flammarion)
 1982 – Le Grand Frère (Flammarion)
 1985 – La déstalinisation commence (Complexe)
 1986 – Ni paix ni guerre (Flammarion)
 1987 – Le Grand Défi (Flammarion)
 1988 – Le Malheur russe (Fayard)
 1990 – La Gloire des Nations (Fayard)
 1992 – Victorieuse Russie (Fayard)
 1993 – L'URSS, de la Révolution à la mort de Staline (Le Seuil)
 1996 – Nicolas II, La transition interrompue (Fayard)
 1998 – Lénine (Fayard)
 2000 – La Russie inachevée (Fayard)
 2002 – Catherine II (Fayard)
 2003 – L'Impératrice et l'abbé : un duel littéraire inédit (Fayard)
 2005 – L'Empire d'Eurasie'' (Fayard)

Isiklikku
Tema poeg Emmanuel Carrère (sündinud 1957) on kirjanik ja filmilavastaja. Gruusia president Salome Zurabišvili on Hélène Carrère d'Encausse'i nõbu.

Viited

Välislingid

Prantsusmaa ajaloolased
Politoloogid
Prantsuse Akadeemia liikmed
Sündinud 1929
Keret Altpere

Keret Altpere (sündinud 29. septembril 1977 Tallinnas) on eesti tekstiilikunstnik.

Elukäik
Keret Altpere õppis Eesti Kunstiakadeemias tekstiilieriala bakalaureuseõppes aastatel 1996–2001. Magistrikraadi omandas ta Tartu Ülikoolis 2011. aastal kunstiõpetuse õpetajana.

Isikunäitused
2007 "Orav", SooSoo galerii, Tallinn (koos Monika Järgiga)
2008 "Estonie-France", La Maison des Toiles, Saint-Thélo; Saint-Brieuc' kunsti- ja ajaloomuuseum, Prantsusmaa
2008 "Je ne me souviens de rien", Saint-Brieuc' kunsti- ja ajaloomuuseum, Prantsusmaa

Tunnustused
2008 Eesti Tekstiilikunstnike Liidu preemia Aasta tekstiiliteos

Liikmesus
Keret Altpere kuulub Eesti Tekstiilikunstnike Liitu ja Eesti Disainerite Liitu.

Viited

Välislingid
Meiemaa 5. mai 2008

Eesti tekstiilikunstnikud
Eesti disainerid
Sündinud 1977
Metsävainikka

Metsävainikka ehk Venerjazi (vene Венерязи, soome Venäjänrasi) on endine ingerisoome küla ajaloolises Tuutari kihelkonnas Kesk-Ingerimaal Peterburi linnast lõunas. Kaasaegse haldusjaotuse järgi jääb kunagine küla Peterburi linna Moskva rajooni Lõuna kalmistu territooriumile.  

1770. aasta Peterburi kubermangu kaardil on küla kirjas kui Венерюзи.

1792. aasta A. M. Wilbrechti koostatud Peterburi kubermangu kaardil on küla kirjas kui Венерязи.

1817. aastal on eraldi mainitud Венерязи ja Вайник Венерязи külasid, kokku 7 taluga (vastavalt 2 ja 5 kummaski külas).

1831. aastal oli külas (mainitud kui Венарази) 6 talu: Vainikka (Вайники) 3 talu, Repo (Реба) 1 talu ja Poritsa (Порица) 2 talu (ingerisoome suguvõsad).

1838. aastal elas külas (nimetatud kui Венерязи) 28 inimest, kellest 16 olid mehed ja 12 naised.

1848. aastal elas külas (nimetatud kui Metsäwainikka) 32 ingerisoomlast-savakot, kellest 15 olid mehed ja 17 naised.

1856. aastal oli külas (nimetatud kui Венерязи) 7 talu 12 meeshingega.

1860. aastal oli külas (nimetatud kui Венерези, Вайники) 5 talu.

1913. aastal oli külas (nimetatud kui Венерязи) 11 talu. 

Küla hävis Teises maailmasõjas. Kaasajal asub kunagise küla territooriumil kalmistu.

Viited 

Ingeri külad
Venemaa endised asulad
Vana-Pärnu rand

Vana-Pärnu rand on rand Vana-Pärnu linnaosas Pärnu linnas.

2008. aastal avati rannas linnuvaatlustorn.

Rand on osa rannaniidu looduskaitsealast.

rand
Pärnu
Eesti rannad
Max Suhrbier

Max Suhrbier (12. oktoober 1902 Rostock – 16. jaanuar 1971 Ida-Berliin) oli saksa jurist ja Saksa DV riigitegelane.

Max Suhrbier oli pärit lukksepa perekonnast. Gümnaasiumi lõpetamise järel õppis ta aastatel 1921–1924 Rostocki Ülikoolis õigusteadust, doktorikraadi kaitses 1925. aastal. Seejärel töötas Rostockis erinevates asutustes ametnikuna kuni 1928. aastal sooritas assessorieksami. 1929–1933 töötas Max Suhrbier Schwerinis Mecklenburgi põllumajandusministeeriumis referendina, 1933–1945 Schwerinis Mecklenburgi rahandusministeeriumis referendi ja valitsusnõunikuna. 1945. aastal oli ta Mecklenburg-Vorpommerni rahandusministeeriumi ministeeriuminõunik. 1946. aasta jaanuaris oli ta üks Saksamaa Liberaaldemokraatliku Partei kohaliku organisatsiooni asutajatest Mecklenburg-Vorpommernis ja 1947–1952 selle esimees. 1946. aastal oli ta Mecklenburgi rahandusministeeriumi osakonnajuhataja. 1946–1950 oli Suhrbier Mecklenburg-Vorpommerni liidumaa parlamendi liige ja 1948–1952 Mecklenburgi rahandusminister. 1952–1959 oli ta Schwerini ringkonna ringkonnanõukogu aseesimees ja Saksamaa Liberaaldemokraatliku Partei allorganisatsiooni esimees. 1950–1958 ja 1963–1971 oli Max Suhrbier Rahvakoja (parlamendi) liige. 1959–1960 oli ta Saksa DV rahandusministri asetäitja ja 1960–1965 üks Saksa DV Ministrite Nõukogu esimehe asetäitjatest.

1960. aasta juulist kuni 1967. aasta novembrini oli Max Suhrbier Saksamaa Liberaaldemokraatliku Partei esimees. Seejärel oli ta kuni surmani Saksamaa Liberaaldemokraatliku Partei auesimees.

Viited

Saksamaa poliitikud
Saksa DV poliitikud
Saksamaa juristid
Mecklenburgi inimesed
Sündinud 1902
Surnud 1971
Savakod

Savakod (soome mitmus savakot, ainsus savakko) on ajalooline soome hõim Karjalas Karjala kannasel ning üks kahest ajaloolisest ingerisoome hõimust Ingerimaal. Nende kõrval võis nii Karjalas kui ka Ingerimaal eristada teist etnilist soome hõimu, milleks olid äyrämöised. Kui äyrämöised olid Karjala kannase läänepoolsete alade, eelkõige Äyräpää maakonna põliselanikud, siis savakod, kelle asuala hõlmas alasid peamiselt Karjala kannase idaosas ja Viiburi lääni lääneosas olid uusasukad. Hõimu nimetus tuleneb nende algsest asualast Soome Savo piirkonnast, kuigi tegelikult võidi savakoteks kutsuda ka mujalt Soomest sisserännanuid. Savakod ise, nagu ka äyrämöised, nimetasid ennast reeglina soomlasteks (suomalaiset), oma keelt soome keeleks või selle murdeks.

Ingerimaale hakkasid savakod rändama pärast piirkonna minekut Rootsi võimu alla 17. sajandi alguses. Samal ajal asus Ingerimaale ümber ka hulgaliselt Karjala kannase lääneosast Äyräpäält pärit äyrämöiseid.

1848. aastal loendas vene etnograaf Peter von Köppen Ingerimaal kokku 29 242 äyrämöist ja 43 080 savakot. Savakote põhiliseks asualaks Ingeris olid Valkeasaari, Rääpyvä, Keltto, aga ka Markkova, Järvisaari, Venjoki, Koprina, Spankkova, Kupanitsa, Moloskovitsa ja Novasolkka kihelkonnad, kus nad moodustasid enamuse rahvastikust. Samuti leidus savakoid Tuutari, Hietamäki, Skuoritsa, Serepetta, Kolppana, Koprina ja Inkere kihelkondades, kus oli eraldi äyrämöiste ja savakote külasid kui ka segakülasid.

Nii Karjalas kui ka Ingerimaal moodustasid äyrämöised ja savakod pikka aega omaette etnilised grupid, kellel oli oma selgelt eristatav keelemurre, kombestik ja rahvarõivad. Hõimudevahelised abielud praktiliselt puudusid või olid harvaesinevad ning segaabieludes õpetasid ja andsid emad lastele edasi just oma kultuuritavad (eriti äyrämöised, kes olid alalhoidlikumad). 19. sajandi keskpaigas olid hõimudevahelised kultuurilised erinevused veel selgesti eristatavad, kuid järk-järgult omavaheline läbikäimine tihenes, sh suurenes segaabielude arv, ning 20. sajandi alguseks olid kahe hõimu vahel alles veel vaid keelelised erinevused.

Rahvariided
Savakote naiste rahvariided sarnanesid üldjoontes Soomes kantavate rahvarõivastega. Võrreldes äyrämöiste rõivastega olid savakote rahvariided monotoonsemad ja tagasihoidlikumad. Samal ajal olid savakod riietuselt modernsemad ning enam avatud uutele moevooludele. Savakko naise pluus oli avarate ja pikkade käistega, kuid ilma rekkota nagu äyrämöiste naistel. Käised seoti kinni küünarnukist üla- või veidi allpool, nii et osa käe varrest jäi paljaks. Särgi krae suleti eest nööbi või sõlega. Särk ise oli valgest linasest kangast. Seelik oli tumedast kangast villane. Särgi peal kanti varrukateta vesti – liivi või varrukatega lühikest jakki – tankki. Külmal ajal kanti üleriidena lisaks ka kasukat. Savako naise peakate oli natsi – narmastega müts või lakki – valge paeltega müts.

Meestel, nagu äyrämöisetelgi, eraldi traditsioonilised rahvariided puudusid.

Viited

Ingeri ajalugu
Vaarika tänav (Rakvere)

Vaarika on tänav Rakveres.

Tänava pikkus on 134 meetrit olles Tammiku  ja Taaravainu linnaosade piiritänavaks. Tänav asub Rakvere Vallimäe läänekülje lõunaosas, piirkonnas, millest idas paikneb Rakvere tammik. Tänav saab alguse Vainu tänavalt ning ristub lääne pool Vahtra puiesteega. 

Rakvere Tammiku ja Taaravainu linnaosad on kujunenud välja 20. sajandi teises pooles, linnaosas paiknevad põhiliselt ühepereelamud. Tänavad kannavad piirkonnale iseloomulikke taimenimetusi.

Viited

Rakvere tänavad
Ernst Mecklenburg

Ernst Mecklenburg (sündinud 3. juunil 1927 Blöckenis, Ida-Preisimaal (tänapäeval Ossokino, Kaliningradi oblast)) on endine Saksa DV riigitegelane.

Ernst Mecklenburg on pärit talupoja perekonnast. Rahvakooli lõpetamise järel õppis ta põllumajandust. 1944. aastal mobiliseeriti ta Wehrmachti, 1945. aastal oli lühiajaliselt inglise sõjavangis. Vangist vabanemise järel töötas Läänetsoonis mäetöölisena. 1947. aastal asus ta elama Nõukogude okupatsioonitsooni, kus tegeles talupidamisega. 1950. aastal astus Ernst Mecklenburg Saksamaa Demokraatlikku Talurahvaparteisse ja Saksa Vaba Noorsoo Liitu. Aastatel 1950–1952 oli ta Rehna linnapea. 1952. aastal töötas ta osakonnajuhatajana Saksamaa Demokraatliku Talurahvapartei Mecklenburgi liidumaa juhatuses osakonnajuhatajana. 1953–1958 õppis ta kaugõppes Saksa Riigi ja Õigusteaduste Akadeemias (Deutsche Akademie für Staats- und Rechtswissenschaft) Potsdamis. 1954–1963 töötas Ernst Mecklenburg Saksamaa Demokraatliku Talurahvapartei Rostocki ringkonna organisatsioonilise sekretärina. 1963–1967 oli ta Saksamaa Demokraatliku Talurahvapartei Rostocki ringkonna eestseisuse esimees. 1963–1990 kuulus ta Saksamaa Demokraatliku Talurahvapartei eestseisusse ja 1968–1990 presiidiumi. 1967–1974 oli ta Saksamaa Demokraatliku Talurahvapartei juhatuse sekretär ja 1974–1982 aseesimees. 1971. aastast oli ta Rahvakoja (parlamendi) liige.

Ernst Mecklenburg oli 1982. aasta maist kuni 27. märtsini 1987 Saksamaa Demokraatliku Talurahvapartei esimees.

Viited

Saksamaa poliitikud
Saksa DV Rahvakoja liikmed
Saksamaa Demokraatliku Talurahvapartei poliitikud
Sündinud 1927
Maasika tänav (Rakvere)

Maasika tänav on tänav Rakveres, paiknedes linna lõunaosas. Kaugus linna keskväljakust linnulennul mõõdetuna on 1,8 km. 

Tänava pikkus on 676 m ning laius 15–19 meetrit. Maasika tänav on lääne-idasuunaliseks piiritänavaks neljal Rakvere linnaosal: Kondivalu ja Palermo vahel ning Lepiku ja Linnuriigi vahel. Tänav asub saab alguse Juhan Kunderi tänavalt ning ristub Tartu, Aia, Seene, Tamme ja Paju tänavaga. Tänav lõpeb Rakvere Linnametsa kinnistu piiril.

Tänav on kujunenud välja 20. sajandi jooksul, tänava ääres paiknevad  ühepereelamud, rajatud sajandi teises pooles. Naabertänavad kannavad Lepiku ja Palermo linnaosadele iseloomulikke taimenimetusi.

Viited

Rakvere tänavad
Benjamin Franklini medal (Franklini Instituut)

Franklin Institute Awards, ka Benjamin Franklini medal, on teadusauhind, mida alates 1998. aastast annab välja Philadelphias asuv Franklini Instituut panuse eest teadusse järgmistes valdkondades:

keemia,
tsiviilehitus ja masinaehitus,
arvutiteadus ja tunnetusteadus,
maateadus ja keskkonnateadus,
elektrotehnika,
bioloogia,
füüsika.

Kuni 1998. aastani andis Franklini Instituut välja Franklini medalit.

Laureaate

Füüsika

1998 – Robert B. Laughlin, Horst L. Stormer, Daniel C. Tsui 
1999 – John C. Mather, Akira Tonomura 
2000 – Eric Cornell, Wolfgang Ketterle, Carl Wieman 
2001 – Alan H. Guth 
2003 – John N. Bahcall, Raymond Davis 
2003 – Masatoshi Koshiba 
2005 – Yoichiro Nambu 

2007 – Arthur B. McDonald, Yoji Totsuka 
2008 – Deborah Jin 
2010 – David J. Wineland, Peter Zoller 
2011 – Nicola Cabibbo 
2012 – Rašid Sunjajev 
2013 – Alexander Dalgarno
2017 – Marvin L. Cohen

Maateadus ja keskkonnateadus

2001 – Rob Van der Voo 
2006 – Luna B. Leopold, M. Gordon Wolman 
2007 – Steven W. Squyres 
2008 – Wallace Broecker
2009 – J. Frederick Grassle  

2011 – Jillian F. Banfield 
2012 – Lonnie Thompson, Ellen Stone Mosley-Thompson 
2013 – Robert Berner
2015 – Syukuro Manabe
2016 – Brian F. Atwater

Inseneriteadused

2003 – Charles H. Thornton 
2006 – Ray W. Clough 
2010 – D. Brian Spalding 

2011 – Dean Kamen 
2016 – Shu Chien 
2017 – Mildred S. Dresselhaus

Bioloogia

1998 – Stanley B. Prusiner 
1999 – Barry J. Marshall 
2003 – Jane Goodall 

2005 – Elizabeth Blackburn 
2012 – Sean B. Carroll 
2016 – Robert S. Langer

Arvutiteadus ja tunnetusteadus

1999 – Noam Chomsky, Richard W. Shorthill 
2001 – Marvin Minsky 
2009 – Ruzena Bajcsy

2010 – Shafrira Goldwasser 
2012 – Vladimir Vapnik 
2013 – William Labov

Elektrotehnika
2009 – Lotfi A. Zadeh 
2012 – Jerry Nelson

Keemia
1998 – Ahmed H. Zewail 
2000 – Robert H. Grubbs

Viited

Välislingid
Laureates Search. fi.edu 
Teadusauhinnad
Karhila

Karhila ehk Bolšoje Karlino (ka Suuri-Karhila, Karlino, vene Большое Карлино) on endine ingerisoome mõis ja küla ajaloolises Tuutari kihelkonnas Kesk-Ingerimaal Peterburi linnast lõunas. Kaasaegse haldusjaotuse järgi jääb kunagine küla Leningradi oblasti Lomonossovi rajooni Villozi valla Maloje Karlino küla territooriumile.

Küla on mainitud juba 1499/1500 (Kargila).

1676. aasta Ingerimaa kaardil on paikka mainitud kui Korola Hoff, asukohaga Duderhofi pogosti (Duderhosskoj Pogost) kagu nurgas.

1696. aastal on mainitud nii mõisa (Karhilla Hof) kui ka küla (Karhilla By).

1817. aasta Peterburi lähiümbruse kaardil on küla mainitud kui Бол. Карлинa ning külas oli 20 talu.

1831. aastal oli külas (nimetatud kui Бол. Карлино) 20 talu. 

1838. aastal elas külas 92 inimest, kellest 41 olid mehed ja 51 naised.

1848. aastal elas külas (nimetatud kui Suuri Karhila ja Iso Karhila) 95 ingerisoomlast (46 meest ja 49 naist), kellest 15 olid äyrämöised ja 80 savakod.

1856. aastal oli külas 14 talu 46 meeshingega.

1860. aastal oli külas (nimetatud kui Бол. Карлино) 13 talu. 

1890. aastal oli külas 19 talu. 

1913. aastal oli külas 22 talu ning kool. 

1939. aastal oli külas 11 talu. Külas tegutses kool. 

01.08.1941 kuni 31.12.1943 oli küla okupeeritud saksa vägede poolt. 

Teise maailmasõja järgselt kuulus küla Krasnoje Selo rajooni Esimese mai nimelisse külanõukokku, 1950. aastast alates Gorski külanõukokku.

Kaasajal jäävad kunagise küla alad Maloje Karlino küla territooriumile.

Viited 

Ingeri külad
Venemaa endised asulad
Niels Bohri Instituut

Niels Bohri Instituut on Kopenhaageni Ülikooli uurimisinstituut. Instituut tegeleb astronoomia, geofüüsika, nanotehnoloogia, osakeste füüsika, kvantmehaanika ja biofüüsikaga.

Ülevaade
Instituut asutati 1921. aastal Kopenhaageni Ülikooli Teoreetilise Füüsika Instituudina. Asutajaks oli Niels Bohr, kes oli ülikooli ametnikkonnas olnud juba 1914. aastast, 1916. aastal nimetati ta professoriks. Alates sellest tegi Bohr kõik, et instituut avataks. Niels Bohri 80. sünniaastapäeval, 7. oktoobril 1965, sai instituudi nimeks ametlikult Niels Bohri Instituut. Suurem osa instituudi algsest kapitalist tuli Carlsbergi õlletehase heategevusfondist ja fondist Rockefeller Foundation.

1920. ja 1930. aastatel oli Bohri Instituut üks tähtsamaid aatomifüüsika ja kvantfüüsika põhimõtete rajajaid. Füüsikud üle Euroopa külastasid tihti instituuti, et arutleda Bohriga uute teooriate ja avastuste üle. Niels Bohri ja Werner Heisenbergi tehtud avastusi ja tõlgendusi kvantmehaanikas nimetatakse tolle aja järgi nn Kopenhaageni interpretatsiooniks.

1. jaanuaril 1993 ühendati instituut Astronoomia Observatooriumiga, Ørstedi laboratooriumiga ja Geofüüsika Instituudiga. Sellele vaatamata säilitas uus tekkinud instituut Niels Bohri nime.

Uurimisalad
Niels Bohri Instituudi uurimistegevus on jaotatud kümnesse uurimiskategooriasse, mis katab suure osa füüsikast: astrofüüsika, biofüüsika, geofüüsika, kvantfüüsika, osakeste füüsika, e-teaduse ja tahkete ainete füüsika.

Aumedal

2010. aastal, Niels Bohri 125. sünniaastapäeval, hakkas ülikool välja andma Niels Bohri Instituudi aumedalit. Auhind on iga-aastane ja see antakse “eriti silmapaistvale teadlasele, kes töötab Niels Bohri vaimus ja tegeleb rahvusvahelise koostöö ja teadmiste jagamisega”.

Aumedali autor on taani skulptor Rikke Raben. Medali esiküljel on näha Niels Bohri, aatomit ja tähti. Mündi tagakülg on inspireeritud Bohri tsitaadist: “Ja millest inimesed tegelikult sõltuvad? Me sõltume oma sõnadest. Me oleme keeleoskajad. Meie ülesanne on vahetada üksteisega kogemusi ja mõtteid. (“What is it that we human beings ultimately depend on? We depend on our words. We are suspended in language. Our task is to communicate experience and ideas to others.”)
Medali tagaküljele on kirjutatud: “Unity of knowledge”. Sellise pealkirjaga loengu pidas Bohr Columbia Ülikoolis 1954. aastal. Samuti on tagaküljel kirjas “Nosce te ipsum”, mis tähendab ladina keeles “tunne iseennast”. See tsitaat pärineb Delfi oraaklilt Apollo templist Kreekast.

Medalistid:
 2010 – Leo Kadanoff
 2011 – Andre Geim
 2012 – Juan Ignacio Cirac Sasturain
 2013 – Fabiola Gianotti
 2014 – Jérôme Chappellaz
 2015 – Brian Schmidt 
 2016 – Gerard't Hooft
 2017 – Jürgen Schukraft
 2019 – David R. Nelson
 2020 – Paul J. Steinhardt
 2021 – Jun Ye

Välislingid
Niels Bohri Instituut (en)
Instituudi uurimiskeskus (en)

Kopenhaageni Ülikool
Laskeraja tänav

Laskeraja tänav on tänav Rakveres.

Tänava pikkus on 104 m ja see asub Kondivalu linnaosas. Tänav paikneb Juhan Kunderi ja Tartu tänava vahel. Tänavast lääne pool asub AS-i Rakvere Metsamajand tootmiskompleks. Edala pool paikneb Palermo mets, kuhu maailmasõdadevahelisel ajal rajas Kaitseliit lasketiiru. Sellest on tänav saanud oma nime.

1939. aastal nimetati senine  Supri tänav Laskeraja tänavaks.

Piirkonna tänavad on kujunenud välja 20. sajandi teises pooles, rajatud on põhiliselt ühepereelamuid.

Viited

Rakvere tänavad
Debreceni Ülikool

Debreceni Ülikool (ungari keeles Debreceni Egyetem) on Ungaris Debrecenis asuv ülikool. 

Ülikool asutati 1538. aastal ja taasasutati 1912. aastal.

2011. aastal õppis ülikoolis umbes 30 500 üliõpilast.

Ülikoolis õpetatakse muu hulgas eesti keelt.

Viited

Välislingid
Ülikooli koduleht

Ungari ülikoolid
Euroopa Kool

Euroopa Kool (inglise European School, ladina Schola Europaea) on Euroopa linnades tegutsevad koolid, mida ühiselt juhivad Euroopa Liidu liikmesriikide valitsused. Koolide eesmärk on Euroopa Liidu institutsioonides alaliselt töötavate töötajate lastele võimaldada emakeelne haridus vähemalt põhikooli, täismahu korral keskkooli lõpuni. 

Täismahu korral kestab õppetöö 14 aastat: 2 lasteaia, 5 algkooli, 7 põhikooli ja keskkooli aastat.

2012 oli Euroopa Liidus 14 Euroopa Kooli. 

2016 õpetati eesti keeles 6 Euroopa Koolis: 
Brüsseli II Euroopa Kool
Luxembourgi I Euroopa Kool
Brüsseli IV Euroopa Kool
Alicante Euroopa Kool
Müncheni Euroopa Kool
Frankfurdi Euroopa Kool. Nendes 6 koolis õpib Eestist pärit õpilasi 256.

Varem on eesti keeles õpetatud ka Varese Euroopa Koolis.

Vaata ka
Tallinna Euroopa Kool

Viited

Euroopa Liit
Koolid
Brüsseli IV Euroopa Kool

Brüsseli IV Euroopa Kool on Brüsselis tegutsev Euroopa Kool, kus õpivad Euroopa Liidu institutsioonides töötavate vanemate lapsed. Kool asutati 2007. aastal.

Septembris 2016 avati Brüsseli IV Euroopa Koolis eesti keele sektsioon, kus õpetatakse iga päev kõiki aineid eesti keeles. Õppetöö läheb eesti keelele üle järk-järgult 2016/2017. õppeaastal avati eelkool, 2017/2018. õppeaastal avati 1. klass.

Vaata ka 
 Brüsseli II Euroopa Kool
 Eesti Kool Belgias

Viited

Välislingid
Brüsseli IV Euroopa Kooli veebisait

Koolid
Brüssel
Riste Laasberg

Riste Laasberg (sündinud 4. augustil 1973) on eesti tekstiilikunstnik.

Elukäik
Riste Laasberg on lõpetanud Eesti Kunstiakadeemia tekstiili eriala bakalaureuseõppe 1996. aastal ja magistriõppe 1998. aastal.

Aastatel 1999–2009 töötas Riste Laasberg Tallinna Kunstikoolis projektijuhina ja 2009–2013 õppealajuhatajana. 
2005–2008 oli ta Euroopa koolide koostööprojekti "Europ'art Puzzle" koordinaator. Alates 2013. aastast on ta Lühikese Jala Galerii galerist.

Isikunäitused
2009 "Muhu joonistused", Jerez de la Frontera Kunstikooli raamatukogu, Hispaania
2019 "Heledam pool", Tallinna Jaani kirik

Tööd ühiskondlikes hoonetes 

 Tartu Püha Luuka kirik

Liikmesus
Riste Laasberg kuulub aastast 1998 rühmitusse Vaba Tahe.
Ta on aastast 2003 Eesti Tekstiilikunstnike Liidu liige ning alates 2013. aastast kuulub ka liidu juhatusse.

Viited 

Eesti tekstiilikunstnikud
Eesti kunstnikud
Sündinud 1973
Ilme-Anu Neemre

Ilme-Anu Neemre (22. juuni 1940 Tallinn – 9. märts 2022) oli eesti tekstiilikunstnik.

Elukäik
Ilme-Anu Neemre õppis aastatel 1963–1968 Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis tekstiili eriala..

Aastatel 1968–1977 oli ta tekstiilivabriku Keila kunstnik ning 1978–1988 Kergetööstuse Ministeeriumi kunstinõukogu sekretär. 

1988. aastast oli ta vabakutseline kunstnik.

Isikunäitused
1977 – Tallinna Kunstihoone salongis
1983 – minitekstiilide näitus Palangas, Leedu
1987 – minitekstiilide näitus Gurzufis Krimmis, Ukraina
1990 – Kalamaja galeriis (koos Inese Jakobiga)
1995 – Tallinna Linnamuuseumis (koos Inese Jakobiga)

Teoseid kogudes 
 Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseum
 Eesti Ajaloomuuseum
 Tallinna Linnamuuseum

Teoseid ühiskondlikes hoonetes 
 Tallinna Jaani kirik

Tunnustus
 1995 ergutuspreemia niplispitsi konkursilt Soomes

Liikmesus
Kuulus Eesti Kunstnike Liitu aastast 1978 ja Eesti Tekstiilikunstnike Liitu aastast 1993.

Viited 

Eesti tekstiilikunstnikud
Eesti kunstnikud
Eesti Kunstiakadeemia vilistlased
Sündinud 1940
Surnud 2022
Galerii Noorus

Galerii Noorus on Tartus aadressil Riia tänav 11 asuv kunstigalerii. Samas kohas asus varem kauplus Noorus.  

Galerii on Kõrgema Kunstikooli Pallas avalik näituste korraldamise koht. Selle peamiseks eesmärgiks on tudengite, õppejõudude, vilistlaste ja koostööpartnerite loomingulise aktiivsuse tutvustamine ning kaasaegse kunsti populariseerimine Tartus. 

Galeriil on põhikorrusel avar ja valgusküllane näituseruum (220 m²) ning näitusi saab korraldada ka keldris ja teisel korrusel.

Galerii külastamine on tasuta.

Välislingid
Galerii Noorus TKK kodulehel
Galerii Noorus Facebooki leht

Tartu galeriid
Makarovi püstol

Makarovi püstol (lühendatult PM; vene keeles Пистолет Макарова; ПМ) on Nõukogude Liidu poolautomaatne püstol.

Relva konstrueeris Nikolai Makarov. Püstol võeti ametlikult relvastusse 1951. aastal ning oli Nõukogude Liidu miilitsa ja sõjaväe standardkasutuses teenistusrelvana. Püstol jäi relvastusse Nõukogude Liidu lagunemiseni, kuid relva töökindluse ja lihtsuse pärast kasutavad mitmed riigid seda tänapäevalgi.

Ajalugu 
Pärast Teist maailmasõda hakkas Nõukogude Liit välja vahetama teenistusrelvi, sealhulgas püstoli Tokarev TT33 ja revolvri Nagant M1895. AK-47 ründevintpüssi kasutuselevõtt sõjaväes andis püstolile kerge enesekaitserelva rolli.
TT30/33 ei sobinud aga sellisesse rolli, olles liiga raske, suur ja sellel puudus vajalik peatamisjõud. Tokarevidel puudus pealegi (kaitseriiv?) ja padrunisalvesid oli liiga lihtne kaotada. Seetõttu korraldati 1945. aasta detsembris kaks konkurssi uue käsirelva loomiseks ja tootmiseks, nii 7,62mm kui ka 9mm kaliibrile. Hiljem otsustati, et (1936. Gustav Genschow&Co 9×18mm Ultra), vastas etteantud nõuetele kõige paremini. Väiksema kaliibriga padrun vähendas tootmishinda ja relva valmistamise keerulisust, samas oli nõrgema tagasilöögiga ja hea peatamisjõuga.

Mitmed insenerid võtsid osa võistlusest, kaasaarvatud Korovin, Barõšev, Voivodin, Simonov, Rakov, Klimov, Lobanov, Sevrjugin ja Makarov. Eriliselt rõhuti turvalisusele, kasutajasõbralikkusele, täpsusele, kaalule ja suurusele. Pärast ranget käsitlemis-, vastupidavus- ja muid teste paistis Makarovi püstol, mis põhines Saksa Walther-PP-l, teiste konkurentide seas välja oma lihtsuse, suurepärase vastupidavuse ja kiire montaažiajaga. 1948. aasta aprillis esines Makarovi püstolil 20 korda vähem rikkeid kui võistlevatel Barõševi ja Sevrjugini relvadel ja sellel oli vähem osasid. Seega valiti 1949. aastal püstol edasiseks arenduseks ja tootmiseks. Tootmine seati üles Iževski tehases. Pärast mitmeid suuri konstruktsioonimuudatusi ja seadistusi võeti relv 1951. aastal tootmisse kui Pistolet Makarova ehk PM.

Uus Nõukogude liidu standardkäsirelv PM jaotati laiali Nõukogude Armee allohvitseridele, miilitsale, eriüksustele. PM jäi laialdaselt teenistusse nii sõjaväes kui ka miilitsas kuni Nõukogude Liidu lagunemiseni 1991. aastal. PM modifikatsioonid on jäänud tootmisse Venemaal, Hiinas ja Bulgaarias. Ameerika Ühendriikides on Nõukogude Liidu ja Saksa DV sõjaväe Makarovid Ameerika Ühendriikide Alkoholi, Tubaka ja Tulirelvade Büroo poolt märgitud reliikviateks, kuna valmistajariike nagu NSV Liit ja Saksa DV enam ei eksisteeri.

2003. aastal asendati Venemaal ametlikult Makarov PM püstol  MP-443 Gratš, kuigi 2012. aasta seisuga on suur hulk Makaroveid veel kasutuses nii sõjaväes kui ka politseis. Makarov PM on siiani teenistusrelv paljudes Ida-Euroopa riikides ja endise NSV Liidu kunagistes liiduvabariikides. Põhja-Korea ja Vietnam kasutavad Makarov PM püstoleid standardkäsirelvana.

Viited 

Nõukogude Liidu jalaväerelvad
Poolautomaatpüstolid
Benjamin Franklini medal (APS)

Benjamin Franklini medal on auhind, mida annab välja Ameerika Filosoofiaselts (APS). 

Benjamin Franklini medal asutati mälestusmedalina, millega tähistati Benjamin Franklini 200. sünniaastat. Medali asutamise 1906. aastal kinnitas Ameerika Ühendriikide Kongress. 

Esimene medal määrati USA presidendi otsusega Prantsuse Vabariigile. Järgmiste Benjamin Franklini medalite väljaandmine anti üle Ameerika Filosoofiaseltsile. Aastatel 1937–1983 andis Ameerika Filosoofiaselts medalit välja ebaregulaarselt. Medaliga tunnustati isikuid, kellel oli märkimisväärseid teeneid seltsi ees.

Aastatel 1985–1991 oli Benjamin Franklini medal Ameerika Filosoofiaseltsi kõrgeim autasu teaduse ja humanitaaria valdkonnas. 1987. aastast on Benjamin Franklini medaleid kaks: üks teaduse ja teine avaliku teenistuse valdkonnas.

Medali kavalere

Benjamin Franklini medal teaduse valdkonnas (alates 1985)

1985 – Charles Brenton Huggins
1986 – Helen Brooke Taussig
1987 – Samuel Noah Kramer, Otto Neugebauer
1988 – Jonathan E. Rhoads, Sune Bergström
1989 – John Archibald Wheeler
1990 – James Bennett Pritchard, Britton Chance, Crawford H. Greenewalt
1991 – Lyman Spitzer
1993 – Ruth Patrick, Barbara McClintock, C. N. Yang, Michael Atiyah, Emily Hartshorne Mudd
1995 – Ernst Mayr
1996 – Victor A. McKusick

1997 – Herman H. Goldstine
1998 – Edward O. Wilson
1999 – Frederick C. Robbins, Philip A. Sharp
2000 – William O. Baker
2001 – Francis H. C. Crick, James D. Watson, Alexander G. Bearn
2002 – Joshua Lederberg
2003 – Janet D. Rowley
2004 – Steven Weinberg
2005 – Hans A. Bethe
2006 – Eric R. Kandel
2016 – Thomas E. Starzl

Benjamin Franklini medal avaliku teenistuse valdkonnas (alates 1987)
1987 – Margaret Thatcher
1994 – Linus Pauling
2000 – Nelson Mandela
2002 – Mary Robinson

Viited

Välislingid
Benjamin Franklin Medal. amphilsoc.org
 
Teadusauhinnad
Ameerika Ühendriikide auhinnad
Johannes Juhansoo

Johannes Juhansoo (20. mai 1919 Vändra – 16. oktoober 1994 Pärnumaa) oli eesti graafik ja karikaturist.

Elukäik 
Elas Kablis ja oli ametilt mööblimeister, hiljem kellassepp. 1957. aastast alates hakkas ta valmistama peamiselt puugravüüris eksliibriseid, olles üks viljakamaid eksliibrisemeistreid. Hiljem lisandusid ümbrikud, vimplid, karikatuurid. Teadaolevalt on Juhansoo teinud 1457 eksliibrist, millest viiendik asub Häädemeeste muuseumi kogudes. Tema eksliibristest on antud välja mitu raamatut ja kogumikku. Eduard Eljas on teinud temast 1963. aastal ringvaatesse „Nõukogude Eesti” filmiklipi "Johannes Juhansoo". 

Johannes Juhansoo on maetud Häädemeeste luteri kalmistule Pärnumaal.

Raamatud
 5 x 5 eksliibrist puugravüüris – Richard Kaljo, Esko Lepp, Asta Vender, Väino Tõnisson, Johannes Juhansoo ex-libriste kataloog, 1961
 Carl Robert Jakobson – Kalevipoeg, kaanekujundus Johannes Juhansoo, C. R. Jakobsoni Talumuuseum 1962
 Paul Ambur – 150 eksliibrist puugravüüris, Eesti NSV Kultuuriministeerium, M. Gorki nim. Tallinna Keskraamatukogu, 1964 
 Paul Ambur – Johannes Juhansoo eksliibris, ÜFÜ Tallinna osakond, 1969
 Olaf Esna – Johannes Juhansoo raamatumärgid, Eesti NSV Raamatuühing, 1979
 Olaf Esna – Johannes Juhansoo raamatumärgid. II, Eesti NSV Raamatuühing, 1989
 Kalju Leib – Eestimaa kirikud Johannes Juhansoo loodud eksliibristel, Tartu, 2004

Tunnustused 
 1989 Eesti NSV teeneline kultuuritegelane
 1989 Carl Robert Jakobsoni preemia

Viited

Välislingid
 art-exlibris.net – Johannes Juhansoo Exlibrised
 Pärnu Postimees 15. oktoober 2004 – Kaupo Meiel, Kaks killukest Johannes Juhansoo kultuuripärandist sai kaante vahele

Eesti kunstnikud
Eesti karikaturistid
Eesti NSV teenelised kultuuritegelased
Sündinud 1919
Surnud 1994
Vaalamäe

Vaalamäe on paikkond Viljandi maakonnas Põhja-Sakala vallas Kobruvere ja Vastemõisa küla alal.

1920ndatel ja 1930ndatel oli asula küla staatuses (Aleksandri ja hiljem Vaalamäe küla).

Põhja-Sakala vald
Mirkka Lappalainen

Mirkka Marjaana Lappalainen (sündinud 26. novembril 1975 Helsingis) on soome ajaloolane, Tieto-Finlandia auhinna laureaat.

Ta on 2014. aastast Helsingi Ülikooli lektor. Ajaloolasena uurib ta Soome Rootsi aja ajalugu, aadelkonna ja aadlisuguvõsade ajalugu, isikuajalugu, õigusajalugu, kuritegude ajalugu, väikest jääaega ning näljahädasid.

Ta sai Helsingi Ülikoolist 1998. aastal magistrikraadi ja 2001. aastal litsentsiaadikraadi. 2005. aastal kaitses ta doktorikraadi väitekirjaga "Suku, valta, suurvalta", mis käsitles Creutzi aadlisuguvõsa ajalugu Rootsi suurvõimu ajastul.  

Ta töötab 2001. aastast Helsingi Ülikoolis: aastatel 2001–2009 Soome ja Põhjamaade ajaloo assistendi, 2009–2014 teaduri ja 2014. aastast Soome ja Põhjamaade ajaloo ülikoolilektorina. 

2014. aastal Tieto-Finlandia auhinna saanud kirjastuses Siltala ilmunud "Pohjolan leijona" tõlgiti 2016. aastal eesti keelde ("Põhjala lõvi. Gustav II Adolf 1611–1632", tõlkija Ants Paikre).

Tunnustus
2010 – Lauri Jäntti auhind ("Susimessu")
2012 – Kanava auhinna nominent ("Pohjolan leijona" )
2013 – Kommunikatsiooni riiklik auhind ("Jumalan vihan ruoska")
2014 – Kanava auhinna nominent ("Jumalan vihan ruoska" )
2014 – Tieto-Finlandia auhind ("Pohjolan leijona")
2016 – Helsingi Ülikoolis valiti ta aasta dotsendiks

Raamatud
2005:  Suku, valta, suurvalta. Creutzit 1600-luvun Ruotsissa ja Suomessa. (kirjastus WSOY),  ISBN 951-0-30316-X
2006: Maailman painavin raha. Kirjoituksia 1600-luvun Pohjolasta. (WSOY), ISBN 951-0-32185-0
2009: Susimessu. 1590-luvun sisällissota Ruotsissa ja Suomessa. (kirjastus Siltala), ISBN 978-952-234-016-0
2012: Jumalan vihan ruoska. Suuri nälänhätä Suomessa 1695–1697. (Siltala), ISBN 978-952-234-140-2
2014: Pohjolan leijona: Kustaa II Aadolf ja Suomi 1611–1632. (Siltala), ISBN 978-952-234-242-3

Viited

Välislingid
Vuoden 2016 dosentti on Mirkka Lappalainen. helsinki.fi
Mirkka Lappalainen. "Põhjala lõvi". raamatukoi.ee

Soome ajaloolased
Sündinud 1975
Valgejõe lahing

Valgejõe lahing toimus Vabadussõjas 1918. aasta 22.-24. detsembrini Valgejõe külas ja selle lähiümbruses. 

Lääne poole taganesid Eesti Rahvaväe 4. polgu 1.,2., 3., 4., 5. rood ja 1. eskadron ning 5. polgu 1., 2.,3. rood ja 4. roodu poolrood.  Peale tungisid Tallinna Kommunistliku Kütipolgu 4. ja 5. roodu võitlejad koos madruste salgaga.  4. polgu 1. rood jõudis Läsna külast taandudes Valgejõe külla 21. detsembri õhtul, kus võeti Narva maanteel kaitse sisse jõe idakaldal. 22. detsembri pärastlõunal löödi tagasi vaenlase kerge rünnak. 23. detsember möödus vaikselt. 24. detsembril hakkas vaenlane pärast suurtükitule ettevalmistust vasakul tiival peale tungima seades üles neli kuulipildujat. Vaenlane tungis läbi 5. polgu positsioonide 4. polgu 1. roodu selja taha, mispeale viimased said käsu mööda Narva maanteed taganeda Männiku liinile, mis sama päeva öö hakuks ka täideti.    

Umbes kümne kilomeetrisel lõigul Kolgakülast kuni Valgejõe küla lõunaservani oli Eesti Rahvaväes väljas 234 meest, kes olid paigutatud gruppidena Kotka-Valgejõe teele, põhiliselt siiski Valgejõele ja Vanakülasse. Gruppide vahesid valvasid patrullid. Jõgi oli osaliselt jäätunud, kohati lahti. Mets asus jõe mõlemast kaldast 100-200meetri kaugusel. Eesti Rahvaväes võidelnuist langes Valgejõel 22.12.1918 Sõmeru vallast pärit Karl Nurk (suri Tallinna 1. Sõjaväehaiglas) ning 24.12.1918 Kalvi vallast pärit Jakob Johani poeg Lokutar.  Punaste poolel sai Vanaküla hõivamisel haavata 5. roodust laskur Andrei Andriainen, kes hospitaliseeriti 24.12.1918.

Viited

Eesti Vabadussõda
Harju maakonna ajalugu
1918. aasta Eestis
Naljaleht (Tallinn)

Naljaleht oli huumoriajaleht, mis ilmus (9. november 1929 – 17. aprill 1930) Tallinnas sagedusega 2 korda kuus.

Väljaandja ja vastutav toimetaja oli Hendrik Saar. Ajalehte trükiti Tallinna trükikojas Estotrükk. Kokku ilmus 4 numbrit.

Viited

Eesti endised ajalehed
Eesti huumoritrükised
Tallinna ajalehed
Ralf Sauter

Ralf Sauter (sündinud 16. juunil 1991 Tallinnas) on eesti filmikriitik.

Ta on kirjutanud mitmesugustesse väljaannetesse, sh Sirp, Postimees, Teater. Muusika. Kino, Müürileht, Maaleht, Lääne Elu, Reaktor. Ta on üks Raadio 2 kinosaate "Kinovärgiga mandariin" juhtidest.
Sauteri luulet on ilmunud ajakirjas Vikerkaar. Ta on kirjanik Peeter Sauteri vennapoeg.

Eesti filmikriitikud
Sündinud 1991
Audrey Azoulay

Audrey Azoulay (sündinud 4. augustil 1972, La Celle-Saint-Cloud) on Prantsusmaa poliitik, ta on Sotsialistliku Partei liige. Ta on aastast 2017 UNESCO peadirektor. Ta oli 12. veebruarist 2016 kuni 10. maini 2017 Prantsusmaa kultuuriminister.

Ta sündis aastal 1972 Pariisis Maroko päritolu juutide perekonnas. Tema isa André Azoulay on olnud Maroko kuningate Hassan II ja Mohammed VI nõunik; lapsepõlves veetis ta koolivaheajad Marokos kuningalossis. Ta sai Pariisi Dauphine Ülikoolist magistrikraadi teaduse alal ja Lancasteri ülikoolist ärijuhtimise magistrikraadi. Ta lõpetas veel Pariisi Poliitikauuringute Instituudi ja Rahvusliku Juhtimiskooli (pr. École nationale d’Administration).

Ta oli 12. veebruarist 2016 kuni 6. detsembrini 2016 Prantsusmaa kultuuriminister (Manuel Vallsi teises valitsuses). 6. detsembrist 2016 kuni 10. maini 2017 oli ta Prantsusmaa kultuuriministri ametis (Bernard Cazeneuve'i valitsuses).

Isiklikku 
Tema isa André Azoulay on olnud Maroko kuningate Hassan II ja Mohammed VI nõunik.

Välislingid 
 Audrey Azoulay's Campaign for Unesco - Official Website (vaadatud 22. jaanuar 2018, veebiarhiivikoopia)
 Director-General, Audrey Azoulay, The 39th session of UNESCO’s General Conference elected Audrey Azoulay as Director-General of UNESCO, succeeding Irina Bokova. She took office on 15 November for a four-year term.

Prantsusmaa poliitikud
Sündinud 1972
Léon Foucault

Jean Bernard Léon Foucault  (18. september 1819 – 11. veebruar 1868) oli prantsuse füüsik, Foucault' pendli leiutaja.

Foucault' pendel on pikk vabalt võnkuv pendel, mida kasutatakse Maa pöörlemise demonstreerimiseks. Foucault viis läbi esimesed valguse kiiruse mõõtmised, avastas põhivoolule vastupidises suunas liikuvad voolud (hoovused) ning on saanud tunnustust güroskoobile ehk vurrile nime andmise eest.

Lapsepõlv ja noorus 

Foucault sündis Pariisis 18. septembril 1819 kirjastaja peres. Pärast peamiselt kodus omandatud haridust õppis ta meditsiini, mille ta hülgas füüsika kasuks verekartuse tõttu. Ta oli esimene, kes suunas tähelepanu Louis Daguerre'i fototöötlusele. Kolm aastat oli ta Alfred Donné (1801–1878) katsete assistent mikroskoopilise anatoomia loengusarjadel.

Koos Hippolyte Fizeauga viis ta läbi uurimisi päikesevalguse intensiivsusest võrreldes seda süsielektroodidega kaarlampides ning kaltsiumoksiidiga.

Edasised avastused 

1850. aastal tegi Foucault eksperimendi, kus ta kasutas Fizeau-Foucault' seadeldist, et mõõta valguse kiirust. Seda hakati kutsuma Foucault'-Fizeau eksperimendiks. Antud eksperimenti peeti lõpetuseks Newtoni teooriale, mille kohaselt valgus liigub aeglasemini vees kui õhus.

1851. aastal tegi ta demonstratsiooni Maa tiirlemisest ümber oma telje. Sellise eksperimendi ülesehitust oli varem kasutanud Vincenzo Viviani juba 1661. aastal, kuid sai üldsuse poolt suurema tähelepanu just läbi Foucault.

1855. aasta septembris avastas Foucault, et vaskketta pöörlemiseks vajalik jõud suureneb, kui seda pannakse pöörlema servapidi magneti pooluste vahele. Samal ajal ketas kuumeneb metalli juhitud Foucault' voolude abil.

Foucault leiutas 1857. aastal polarisaatori, mis kannab tema nime. Aasta hiljem kavandas ta meetodi, mille abil on võimalik katsetada peegelteleskoobi peeglit.

Elu lõpuaastad 

Foucault määrati 1862. aastal Bureau des Longitudesi (Mõõtude Büroo) liikmeks ja Auleegioni ohvitseriks. 1864. aastal sai ta Londoni Kuningliku Seltsi liikmeks.

Surma eel pöördus ta tagasi Rooma-Katoliku usku, mille ta oli varem hüljanud.

Surm 

1868. aasta 11. veebruaril suri Foucault Pariisis arvatavasti polüskleroosi tagajärjel. Ta maeti Pariisis asuvasse Montmartre'i surnuaeda.

Foucault' järgi on nimetatud asteroid 5668 Foucault.

Foucault' nimi on üks 72 Eiffeli tornile graveeritud nimest.

Viited

Välislingid 
 
 Leon Foucault. Encyclopædia Britannica

Prantsuse füüsikud
Prantsuse Teaduste Akadeemia liikmed
Auleegioni ohvitserid
Katoliiklased
Sündinud 1819
Surnud 1868
Kautsjon

Kautsjon (ladina keeles cautio; ettevaatus) on varaline või mittevaralise kohustuse täitmist tagav rahasumma, mille maksja kohustuse täitmata jätmisel kaotab.

Eestis

Ajalugu

1918–1940 
1918–1940 toimis Eestis nn Ladina notariaadi mudel: Notareid loeti küll avaliku teenistusse kuuluvaiks riigiametnikeks kohtuministeeriumi võimkonnas, kuid riigikassast palka ei saanud ning vastutasid oma varaga. Kahjunõude tagamiseks oli sisse seatud kautsjon, mille maksmata jätmine võis kaasa tuua ametist tagandamise. Kautsjoni summad olid kõrged samas polnud  notari vastutus piiratud kautsjoni summaga. NSV õiguses (1940–1991) kautsjonit ei rakendatud.

Kriminaalõiguses 
Inimesel on õigus taotleda enda vahistamise asendamist kautsjoniga, mis tasutakse kohtu hoiuarvele. Selleks tuleb esitada kohtule taotlus. Pärast seda langetab kohtunik otsuse, kas süüaluse võib vabastada kautsjoni vastu. Kautsjoni suuruse määramisel lähtub kohtunik võimaliku karistuse raskusest, kuriteoga põhjustatud kahju suurusest ning inimese varalisest tagatisest. Kui kohtunik taotluse rahuldab, vabastatakse inimene pärast kautsjonisumma laekumist. Kautsjon tagastatakse, kui inimene ei riku ettekirjutatud tingimusi, menetlus lõpetatakse või inimene mõistetakse õigeks. Vastasel juhul kantakse raha riigituludesse. Alates 1. juulist 2014 tuleb kautsjon tasuda rahandusministeeriumi arveldusarvele. Selgitusse tuleb märkida, kelle eest kautsjon tasutakse. Kautsjonisumma on vähemalt viissada päevapalka. Minimaalne kautsjon on 25 eurot. Kriminaalmenetluse seadustiku ja väärteomenetluse seadustiku järgi kautsjoni tasuma ei pea.

Tsiviilõiguses 
Tsiviilkohtumenetluse seadustiku järgi tasutakse kassatsioonkaebuselt (ringkonnakohtu otsuse edasikaebamine riigikohtusse) kautsjoni 1% tsiviilasja hinnast, arvestades kaebuse ulatust, kuid mitte alla 100 euro ja mitte üle 3000 euro. Hagita asjas, mittevaralise hagi asjas, samuti tasutakse määruskaebuselt kautsjoni 50 eurot. Eesti Vabariik kui menetlusosaline on kautsjoni tasumisest vabastatud.

Valimistel 
Riigikogu valimistel ja Euroopa Parlamendi valimistel tuleb kautsjon tasuda iga kandidaadi kohta. Kautsjoni suuruseks Riigikogu valimistel on ühekordne kuupalga alammäär ja Euroopa Parlamendi valimistel viiekordne kuupalga alammäär.

Riigikogu valimistel kautsjon tagastatakse kui kandidaat osutub valituks või saab valimisringkonnas hääli vähemalt poole lihtkvoodi ulatuses või kui erakonna kandidaadid kogusid üleriigiliselt kokku vähemalt 5 protsenti häältest.

Euroopa Parlamendi valimistel kautsjon tagastatakse kui üksikkandidaat või erakond kogus üleriigiliselt kokku vähemalt 5% häältest.

Viited
Massoprodukt

Massoprodukt oli mööbliettevõte, mis tegutses Tallinnas. Ettevõte valmistas igasugust mööblit ja äride sisseseadeid.

Ettevõtte asutasid 1916. aastal Jaan Olbrei ja August Kapsi. Aastast 1917 tegutses ettevõte aktsiaseltsina, olles üks esimesi eesti kapitaliga asutatud aktsiaseltsidest. 

1930. aastal olid ettevõtte peaaktsionärid ning direktorid Arnold Kapsi (August Kapsi vend), Richard Olbrei (Jaan Olbrei poeg) ja Mihkel Pung Kaubandustööstuskojast. Tehase tehniline juhataja oli H. Rehesaar.

Massoprodukt tegutses suures neljakorruselises tehasehoones. Tehasel oli suur poolvalmis mööbli ladu ning valmistoodangu tutvustamiseks kolm müügisalongi. Tehas tootis võõrastetoa, söögitoa, kabineti- ja magamistoa mööblit, olles peamiselt pühendunud just viimasele. Komplektide hinnad ulatusid 450 kroonist 4000 kroonini.

Viited

Tallinna endised ettevõtted
Schrödingeri kass

Schrödingeri kass on mõtteline eksperiment, mille töötas välja kvantmehaanikaalaste töödega kuulsaks saanud Austria füüsikateoreetik Erwin Schrödinger. Selle eksperimendiga soovis ta näidata kvantmehaanika ebatäiuslikkust üleminekul mikromaailmast makromaailma.

Eksperimendi põhimõte 
Kvantmehaanika väidab, et kui n-ö rasket aatomituuma (mis võib radioaktiivselt laguneda) ei vaadelda, on selle osakese olek kirjeldatud 2 oleku superpositsioonina ehk tuum on samal ajal nii ergastatud kui ka mitteergastatud. Järelikult kass, kes istub sellise aine aatomitega ühes kastis, on samal ajal nii surnud kui ka elus. Kui kast avada, võib vaatleja näha vaid ühte võimalikku olekut: kas tuum lagunes ja kass on surnud või tuum ei lagunenud ja kass on elus.

Eksperimendi põhiküsimus on: millal muutub süsteem kahe oleku segust üheks konkreetseks olekuks? Eksperimendi eesmärk on näidata, et ilma reegliteta, mis näitavad, millal toimub lainefunktsiooni kollaps, ei ole kvantmehaanika täiuslik.

Kuna on ilmselge, et kass peab olema kas elus või surnud (kuna nende kahe oleku kombinatsiooni ei eksisteeri), siis on see seaduspära omane ka aatomituumale. See peab kindlasti olema kas ergastatud või mitte.

Suurtes keerulistes süsteemides, mis koosnevad mitmetest miljarditest aatomitest, toimub dekoherents peaaegu hetkeliselt ning seetõttu ei ole võimalik, et kass oleks kas või mingilgi ajahetkel korraga nii surnud kui ka elus. Dekoherents ise on üks olulisemaid eksperimendi osi.

Originaalartikkel ilmus 1935. aastal. Artikli eesmärk oli arutleda Einsteini-Podolsky-Roseni paradoksi üle, mille Albert Einstein, Boris Podolsky ja Nathan Rosen olid samal aastal varem avaldanud. EPRi ja Schrödingeri artikkel tõid sisse “kvantpõimituse” (saksa keeles Verschränkung, inglise keeles quantum entanglement, Schrödingeri loodud termin) mõiste, veidra seisundi, mis on omane kvantolekutele, kus kaks süsteemi ilmnevad superpositsioonina.

Vaata ka 
 Schrödingeri võrrand
 Maxwelli deemon

Välislingid 
 

Mõttelised eksperimendid
Austraalia Eesti Rahvuskapital

Austraalia Eesti Rahvuskapital oli Austraalia eestlaste organisatsioon, mille eesmärk oli toetada Eesti vabastamisvõitlust. Organisatsioon tegutses Austraalia Eesti Seltside Liidu juures.

Organisatsioon toetas muu hulgas eestlusega seotud selgituskirjanduse väljaandmist, eestlusega seotud üritusi, rahvusliku kasvatuse teostamist, Eesti Vabariigi ametlike välisesinduste asutamist ja ülalpidamist.

Organisatsiooni rahastati iga-aastastest korjandustest. 1957. aasta lõpuks oli korjatud umbes 3200 naelsterlingit. Annetajate nimed jäädvustati Raudraamatusse.

Viited

Väliseesti organisatsioonid
Aleksandr Novak

Aleksandr Novak (vene keeles Александр Валентинович Новак; sündinud 23. augustil 1971 Avdijivkas Donetski oblastis) on Venemaa poliitik. Ta oli 8. maist 2012 kuni 10. novembrini 2020 Venemaa energeetikaminister ja on alates 10. novembrist 2020 Venemaa asepeaminister. 

Ta sündis aastal 1971 Avdijivkas Donetski oblastis. Ta lõpetas Norilskis 23. Keskkooli. Aastal 1993 lõpetas ta Norilski Industriaalinstituudi metallurgia ökonoomika ja organiseerimise alal. Aastal 2009 lõpetas ta Moskva Riikliku Ülikooli ärijuhtimise alal.

Isiklikku 
Ta on abielus ja kahe tütre isa.

Välislingid 
 Aleksandr Novaki elulugu ITAR-TASSi kodulehel (vene keeles)

Venemaa ministrid
Sündinud 1971
Lõunaeestlane.ee

Lõunaeestlane.ee on 2014. aastal Võrus tegevust alustanud uudisteportaal, mis kajastab valdavalt Võru, Põlva ja Valga maakonna teemasid.

Portaal Lõunaeestlane.ee kuulub Breidaks ja Kaver Meedia OÜ-le, mille omanikeks on eraisikud Arved Breidaks ja Jüri Kaver.

Välislingid
 lõunaeestlane.ee

Eesti veebisaidid
Eesti ajalehed
HC Kometa Brno

Brno HC Kometa on Tšehhi jäähokiklubi, mis tegutseb Brnos. See mängib Tšehhi jäähoki kõrgliigas Extraliga.

Klubi on asutatud 1953. aastal armee jäähokiklubina. Algselt kandis klubi nime Brno Rudá hvězda ('Brno Punane Täht'). Aastatel 1962–1976 kandis klubi nime Brno ZKL ning seejärel kuni 1990. aastate alguseni Brno Zetor. Nime Kometa Brno sai klubi 1993. aastal.

Klubi tuli 11 korda Tšehhoslovakkia meistriks. Tšehhi meistriks on Kometa tulnud hooaegadel 2016–17 ja 2017–18.

Klubi koduväljak asub DRFG Arenal.

Saavutused 
 Tšehhi meister (2): 2016–17, 2017–18
 Tšehhoslovakkia meister (11): 1954–55, 1955–56, 1956–57, 1957–58, 1959–60, 1960–61, 1961–62, 1962–63, 1963–64, 1964–65, 1965–66
 IIHF-i Euroopa karika võitja (3): 1965–66, 1966–67, 1967–68
 Spengleri karika võitja (1): 1955

Välislingid 
 Ametlik koduleht

Jäähokiklubid