Vera Muhhina

Vera Muhhina (läti keeles Vera Muhina; vene keeles Вера Игнатьевна Мухина; 1. juuli (vkj 19. juuni) 1889 Riia – 6. oktoober 1953 Moskva) oli vene skulptor.

Lapsepõlv ja õpingud 
Skulptori lapsepõlv möödus Krimmis Musta mere ääres, kuid 1903. aastal, pärast isa surma, kolis Vera koos oma õega Kurskisse, kus nende eest hoolitses nende onu. 

Kunstihariduse omandas aastatel 1910–1911 Konstantin Juoni koolis, kus pöörati tähelepanu vormi tervikliku konstruktsiooni saavutamisele ja kujutatava omaduste täpsele kujutamisele. Juba sel perioodil ilmnes noore kunstniku kalduvus vormide monumentaliseerimisele. Juoni koolis tutvus Muhhina Ljubov Popovaga, kes hiljem tutvustas talle Gauguini, Van Goghi ja Cézanne'i , samuti ka oma sõpru "Vene Cézanniste": Pjotr Kontšalovskit, Robert Falki ja Aristarh Lentulovit.

Oskuste väljakujunemise järgmiseks etapiks olid kunstitunnid Ilja Maškoviga. Muhhina tolleaegsed joonistused olid suures mõõtkavas, ruumis rangelt reastatud ning lakooniliselt sileda siluetiga, andes märki autori gravitatsioonist skulptuurse vormi poole.

Aastatel 1912–1914 elas kunstnik Pariisis, kus täiendas oma kunstioskusi kuulsa prantsuse skulptori Émile Antoine Bourdelle'i käe all. Tema avas Muhhinale kaasaegse, selgelt väljakujunenud konstruktiivse kompositsiooni seadused, aidates sellega loobuda vananenud akadeemilistest kaanonitest. Esimesed professionaalsed visandid – "Istuv poiss" (1912), "Istuv figuur" (1913) – teostas ta Bourdelle'i töökojas.

1914. aasta kevadel reisis Vera koos Iza Burmeisteri ja Ljubov Popovaga Itaaliasse, kus tekkis Muhhinal mõistmine kujutise tähendusest kunstis. Marsruudi (Genova, Napoli, Rooma, Firenze, Veneetsia) skeem laienes reisijate tahtmise ja kapriisi järgi. 1914. aasta suveks naasis Muhhina Venemaale, sooviga sügisel uuesti Prantsusmaale minna, kuid juuli lõpus algas Esimene maailmasõda.

Perekond 
Sõja puhkedes astus Muhhina medõe kursustele, õppis kaks kuud ja asus tööle laatsaretti. Kolis aga varsti ümber tavalisse haiglasse, sest laatsaretis töötamine oli väljakannatamatu. Haiglas tutvus ka Aleksei Zamkoviga, kellest sai hiljem tema abikaasa. Zamkovi nimi on tänaseks unustatud, kuid omal ajal oli tal arstiteaduskonna nomenklatuur.

Zamkov ja Muhhina abiellusid 1918. aastal ning järgnevad kaks aastat elatusid nad suuresti Zamkovi pühapäevateenistusest Borisovos (Zamkovi lapsepõlve küla), kus ta ravis talupoegi, kes tasusid talle erinevate toiduainetega. Nende ainus laps Vsevolod sündis 1920. aastal.

Aktiivseimad aastad 
Kunstnikku köitis kubismi laiaulatuslik elunähtuste üldistus, suurendatud skulptuurimahtude lakoonilisus ja vormide arengu dünaamilisus. Nende põhimõtete järgi tegi ta esimese, praeguseks hävinud, kahemeetrise monumentaalse kompositsiooni "Pieta" (1916), mis sümboliseeris leina Esimeses maailmasõjas hukkunute pärast. 

Oktoobrirevolutsiooni ajal oli Muhhina kunsti peamiseks teemaks bolševikude võidu kujutamine püüeldes sellega avalikustada sotsialistlikku revolutsiooni kui ülemaailmse tähtsusega ajaloolist nähtust. Kompositsioonis "Revolutsiooni leek" (monumendi eskiis oli tehtud 1922–1923, kuid jäi realiseerimata) oli Muhhina esimesena andnud Oktoobrirevolutsioonile metafoorse kehastuse.

Sotsialistlik kunst jagunes kahte rühma, millest esimene seisnes sümboolika otsimises, paatoslikult tingimuslikul kujul, paljastades sellega revolutsiooni idee. Teist rühma iseloomustas rangelt dokumentaalset lähenemine sündmuste kujutamisel. Lai loominguline ulatus võimaldas Muhhinal viia läbi otsinguid üheaegselt mõlemas suunas – Klini linna monumendid "Vabastatud töö" [vene keeles: "Освобождённому труду"] ja "Revolutsioon" (mõlemad valmistatud 1919. aastal), Vladimir Zagorski mälestusmärk (1921). Juba nendes töödes kujuneb välja võiduka proletariaadi üldistatud kuvand. 

1918/1919. aastal jagunesid Moskva skulptorid kollektiivideks, tööstus- ja kutserühmadeks, mille ülesanneteks oli vajalike materjalide hankimine ja riigiorganitega koostöö korraldamine. Muhhina ühines grupiga Monoliit (aktiivne 1919-1920/22). Kunstirühmituse asutajaks oli Viktor Koroljov ja sinna kuulusid kunstnikud nagu Maria Strahovskaja, Aleksandr Blažievitš, Boris Ternovets, Koroljov ise ja veel paljud teised.

Seos moemaailmaga 
1920. aastate alguses töötas Vera Muhhina koos moedisainer Nadežda Lamanovaga filmi- ja teatrikujunduses. Seal tutvus ta disainer Aleksandra Eksteriga. Soojus, kergus ja lihtne lõige määrasid toonaste nõukogude rõivaste ja hiljem ka konstruktivismi esteetika standardi. Seetõttu olid ka mitmed kunstilised kollektiivid rõivadisaini alal kokku puutunud ja isegi jõud ühendanud. Kutseliste moedisaineritega (Nadežda Lamanova, Jevgenia Pribylskaja ja Nadežda Makarova) ühinesid rõivadisaini vastu huvi tundnud kunstnikud ja konstruktivistid (Ekster, Muhhina, Vladimir Tatlin, Aleksandr Rodtšenko, Varvara Stepanova).

Lamanova, Ekster, Muhhina ja Pribylskaja tegutsesid nii Riikliku Kunstiteaduse Akadeemia tekstiililaborites kui ka Moskva Õmblustrusti moeateljees. Sama rühm esindas moeateljeed esimesel ülevenemaalisel näitusel, mis oli korraldatud IZO Narkompros (Otdel izobrazitelnõh iskusstv Narodnova komissariata prosvešenija, otsetõlkes "Hariduse Rahvakomissariaadi kujutava kunsti osakond") ja Riikliku Kunstiteaduste Akadeemia poolt 1923. aastal.

1925. aastal kujundasid Muhhina ja Lamanova mudelite sarja, mis oli mõeldud igapäevaseks kandmiseks, olles lõikelt ja ehituselt ülimalt lihtsad, et võimaldada riiete õmblust ka kodustes tingimustes.

Skulptuurid 
1930. aastatel tegi skulptor portreesid inimestest, keda ta hästi tunneb, üritades seejuures anda edasi nende täpseid isikuomadusi. Samuti lõi ta vaaside eskiise, millest mõned ka 1940. aastatel teostas. Vaasidel kordusid kõige sagedamini looduses nähtud motiivid, näiteks metslilled.

Aastatel 1938–1939 töötas Muhhina Gorki linna tellitud kirjaniku Maksim Gorki mälestusmärgi projekti kallal, kuid algse monumendi valmimist takistas alanud Teine maailmasõda. 1940. aastate lõpus tegeles Muhhina taas Maksim Gorki mälestusmärgi valmimise kallal, seekord nii Gorki (avaldati 1951/52. aastal) kui ka Moskva (avaldati 1951/52 aastal) linnade jaoks. Mälestusmärkide eesmärk oli Gorki tegelaskuju eksklusiivsuse ja samal ajal isiksuse ajaloolise tähtsuse edastamine.

Tähtsamad teosed 
"Julia" (1925) väljendas skulptori plastilist ideaali. Muhhina propageeris ja idealiseerid Nõukogude Liidu füüsiliselt tugeva, kuid graatsiliselt liikuva naise figuuri.

"Taluperenaise" (Krestyanka, 1927) kuju tõi Muhhinale ülemaailmse kuulsuse ning ta pälvis samal aastal ka Oktoobrirevolutsiooni 10. aastapäevale pühendatud juubelinäituse esikoha preemia. 1934. aastal Veneetsias toimunud XIX rahvusvahelisel näitusel tunnistati kuju üheks parimaks ning osteti ära Triestesse. Teine, pronksist koopia, valati 1935. aastal Tretjakovi galerii jaoks.

1929. aastal loob Muhhina aktimodelli sketši "Klaasist figuuri mudel", mis viidi klaasi üle alles 1951. aastal.

1936. aastal kutsuti Vera Muhhina osalema kinnisel konkursil monumentaal- ja dekoratiivrühma "Tööline ja kolhoositar" väljatöötamiseks, mis pidi kaunistama 1937. aasta Pariisi maailmanäitusel Nõukogude Paviljoni. Paviljoni arhitektiks oli Boriss Iofan, kes kutsus üles ka teised suured Nõukogude Liidu skulptorid – Ivan Šadr, Matvei Manizer ja Vjatšeslav Andrejev – projekti kujundamiseks. Kuigi Iofani eskiisi ideele oli kõige lähemal Andrejev, puudus tema eskiisi juures hoone ja skulptuuri vaheline ühtsus. Muhhina skulptuurirühm loob mulje pidurdamatust, kasvavast edasiliikumisest, justkui oleks selles materialiseerunud 1930. aastate Nõukogude Liidu "pulss". Kompositsioon tähistas edusamme ja lubadusi ehk vilju, mida kollektiivne töö tuua võiks. Projekt kiideti heaks ja võeti vastu 11. novembril 1936 ning 20. detsembril sai mudel valmis ning see tarniti tehasesse. See 22 meetri kõrgune kuju valmistati roostevabast terasest, mis oli esimene skulptuur sellest materjalist. Skulptuuri loomisel tegi Muhhina tihedat koostööd teraseeksperdi Petr Lvoviga.  Skulptuur toimetati 65 tükina 28 vagunis Pariisi ning selle kokkupanemiseks kulus 11 päeva. Maailmanäitus avati 25. mail 1937 ning selle põhieesmärgiks oli 20. sajandi teaduse, tehnika ja kunsti saavutuste demonstreerimine. Pärast näituse lõppu skulptuuripaar demonteeriti ja saadeti tagasi NSV Liitu. Demonteerimise ajal sai teos aga kõvasti kannatada ning 1939. aastal rekonstrueeriti see peaaegu täielikult ja püstitati Moskva Rahvamajandussaavutuste Näituse peasissepääsu juurde. "Töölisest ja kolhoositarist" sai 1947. aastast filmistuudio Mosfilm tunnusmärgiks.

Teda peetakse 12–18 külgtahuga klaasist teeklaasi disaineriks.

Tunnustus
1942 – Vene NFSV teeneline kunstitegelane
Viie Stalini preemia laureaat

Viited 

Venemaa skulptorid
Sündinud 1889
Surnud 1953