joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Klooga mõis

Klooga mõis (varem Lodijärve mõis; saksa keeles Lodensee) oli rüütlimõis Keila kihelkonnas Harjumaal. Tänapäeval jäävad kunagise mõisa maad Lääne-Harju valda Harju maakonnas, Klooga aleviku lähedale.

Mõisa keskus asus Klooga järve idakaldal.

Mõisa järgi on nime saanud Hunnebergi lademe Leetse kihistu Klooga kihistik.

Ajalugu
Klooga mõisa on esmakordselt mainitud 1504. aastal ning arvatakse, et juba keskajal asus mõisas kivihoonestus. Järve saksakeelse nime otsetõlke järgi on Klooga mõisahoonet kutsutud ka Lodijärve lossiks.

16. sajandil kuulus mõis Nierothidele ning 17. sajandi esimesel poolel Lohnidele, Heydemannidele ning Wartmannidele. 1665. aastal omandas mõisa Hans von Klugen. Klugenite kätte jäi mõis kuni 1908. aastani. Suguvõsa nimest tuleneb ka mõisa eestikeelne nimi.

Viimane omanik enne 1919. aasta võõrandamist oli Axel von Krusenstern.

Peale Teist maailmasõda asus endises mõisakompleksis Nõukogude sõjaväeosa, mille lahkumisel 1992. aastal jäi hoone varemetesse.

Ehituslugu
Mõisa härrastemaja valmis 1794. aastal. Siseplaneering on telgsümmeetriline. Soklikorrus on võlvitud. Esimesel korrusel on suhteliselt väike vestibüül, selle taga saal ja teised anfilaadsüsteemis esindusruumid, teisel korrusel eluruumid. Praegu varemeis.
			
Peahoone ees on kahe kivihäärberi, tall-tõllakuuri ja aidaga piiratud auhoov (praegu on hooned ümber ehitatud). Regulaarpark on hävinud. Hoonestuse tõstab esile Klooga järv

Majandus
1627. aastal kuulus mõisa alla 8 talupojaperet. 1913. aastal loendati mõisas 413 talupoega, neist 191 mees- ja 222 naishinge sh. 37 Harju-Madise kihelkonna elanikku. Mõisa suuruseks mõõdeti 3705/815 tiinu, sellest jäi Harju-Madise kihelkonda 283/94 tiinu. 1791 osteti Meremõisalt vana veski 1 adramaaga, 3 talu Langa külas ja Männiku talu. Neist moodustati 1 ¼ adramaa suurune Vanaveski mõis, mis jäi Harju-Madise kihelkonda. 20. märtsil 1805 müüdi kirikukõrts Keila mõisale.

Kodulugu
1632. aastal annetas mõisa omanik Georg Heydemann Keila kirikule T. Heinze poolt valmistatud kantsli. Kuivõrd kuningas Gustav II Adolfi surma puhul tuli käsk katta kõik altarilauad ja kantslid musta kattega ja Keila kirikul niisugust kantslikatet ei olnud, siis kinkis kantsli annetaja kirikule ka selle eseme.

1668. aastal annetas H. Klugen ühes oma abikaasaga Keila kirikule pronksist kroonlühtri. 
Jürgen Gustav von Klugeni (suri 1744) mälestuseks kingiti Keila kirikule kell.

Lodijärve lossi ümbruses toimus arvatavalt ka Eduard Bornhöhe Jüriöö-ainelise jutustuse "Tasuja" tegevus.

Klooga mõisnik Johann Moritz Pancratius (Pankratius) von Klugen (1791–1873) ja tema abikaasa Anna Emilie Charlotte von Klugen (sünd von Stackelberg)
(1805–1874) on maetud Keila kiriku  kirikuaeda.

Viited

Kirjandus
Särg, Alo. Harjumaa mõisad. Tallinn: Argo, 2006. Lk 67-68.

Välislingid

Klooga mõis (Keila khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
Klooga mõisast Eesti Mõisaportaalis

Nierothide mõisad
Eestimaa mõisad
Harjumaa mõisad
Lääne-Harju vald
Keila kihelkond
Juhan Narma

Juhan Narma (kuni 29. juulini 1940 Juhan Nihtig; 14. oktoober 1888 Aluste küla, Vändra vald, Pärnumaa – 19. oktoober 1942 Tavda, Sverdlovski oblast) oli Eesti poliitik.

Alates 28. veebruarist 1929 oli ta Tšiili aukonsul Tallinnas. 

Juhan Narma oli muu hulgas ajalehe Uus Eesti direktor (1935–1940) ja ETK juhataja. Kuulus Isamaaliitu.

21. juunist 25. augustini 1940 oli ta Johannes Varese valitsuse majandusminister,  Tööstuskaubastu plaaniosakonna juhataja.

Juhan Narma arreteeriti NKVD poolt 14. juunil 1941 ja ta suri eeluurimise ajal Venemaal.

Viited

Välislingid
Geni

Riigi Majandusnõukogu liikmed
Välismaa aukonsulid Eestis
Eestistatud nimega inimesed
Perekonnanimede kaitseregister
Tallinna Toompea Kaarli koguduse liikmed
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1888
Surnud 1942
Eesti majandusministrid
Artur Hüüs

Artur Hüüs (1885 – 1942) oli Eesti majandustegelane. 

Korporatsioon Vironia vilistlane.

Osales Vabadussõjas Tallinna kaitsepataljoni koosseisus.

Ta oli Tallinna Laevaühisuse direktor.

Ta oli Rumeenia aukonsul Tallinnas. 1938. aastal nimetati ta Rumeenia aupeakonsuliks.

Viited

Välismaa aukonsulid Eestis
Korporatsioon Vironia liikmed
Vabadussõja veteranid
Sündinud 1885
Surnud 1942
Luutsia Vallaste

Luutsia Vallaste (eesnimi ka Lucie, perekonnanimi kuni 1935 Pedras või Põdras, kuni 1936 Jürisson, 26. aprill 1908 Peterburi – ?) oli eesti folklorist.

Ta lõpetas 1926. aastal Võru Tütarlaste Gümnaasiumi.

Ta õppis Tartu Ülikoolis filosoofiat aastatel 1926–1932 ja bibliograafiat (lõpetas 1934), filosoofiamagister (1935).

Töötas Tartu Ülikooli raamatukogus ja kuulus Eesti Raamatukoguhoidjate Ühingusse.

Lahkus 1944. aastal Saksamaale.

Teosed
Aavik, Johannes; Mihkla, Karl; Parlo, Olev; Põdras, Lucie 1935. Rahvalaule ja "Kalevala". Keskkoolidele. Lisaks kunstlüürikat. Noor-Eesti Kirjastus.
Põdras, Lucie 1935. Näiteid rahvalaulude motiivistiku arenguteedest: Mõningaid probleemiasetusi meie rahvalaulude uurimisülesannete avardamiseks. Kaleviste mailt. Õpetatud Eesti Seltsi Kirjad 3. Tartu: Õpetatud Eesti Selts, 74–94.
Vallaste-Põdras, L. 1937. Vanasõnu ja kõnekäände perekonna traditsioonidest. Rahvapärimuste Selgitaja (Tartu) 2: 33–36.
Vallaste, Luutsia 1947. Kosja- ja pulmakombeid muistsest ajast. Kauge Kodu (1/2): 42–47.

Viited

Eesti folkloristid
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna vilistlased
Korporatsioon Filiae Patriae liikmed
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1908
Surmaaeg puudub
Harku tasandik

Harku tasandik on Eesti meretasandik, mis asub Tiskre–Kadaka paekalda, Nõmme liiviku ja Veskimäe kõrgendiku vahel. 

Pikkus umbes 7, laius 2,5 km. Tasandik laiub viimase jääaja ja Läänemere setetega täitunud vagumuse kohal, mis enne seda oli aluspõhja lõikunud umbes 145 sügavuselt. Tasandikul paikneb Harku järv ja voolab Tiskre oja, samuti on seal luited, mis on esinduslikumad Nõmme liiviku jalamil. 

Harku tasandik hakkas merest kerkima Antsülusjärve taandumise ajal, umbes 9000 aastat tagasi.

Kasutatud kirjandus 
 2004. Tallinn: entsüklopeedia 1 (A–M) [peatoimetaja Jaan Tamm; märksõnastiku koostaja Robert Nerman; eessõna: Hardo Aasmäe]. Eesti Entsüklopeediakirjastus, Tallinn. Lk. 118

Vaata ka
 tasandike loend

Eesti maastikud
Tasandikud
Viktoria Aavakivi

Viktoria Elisabeth Aavakivi (ka Viktooria Eliisabet, enne eestistamist perekonnanimi Espenstein; 19. september 1897 Pala vald, Tartumaa – 20. veebruar 1951 Tartu) oli eesti raamatukogutöötaja.

Elulugu
Ta õppis aastatel 1912–1915 Ventspilsi Kroonu Tütarlastegümnaasiumis, mille lõpetas kuldaurahaga, ja aastatel 1915–1916 Riia Lomonossovi nimelises Naisgümnaasiumis, mis oli sõja tõttu evakueeritud Tartusse (lõpetas 8. täiendusklassi).

Seejärel õppis ta aastatel 1917–1918 (õpingud katkesid Saksa okupatsiooni tõttu) ja 1920–1935 Tartu Ülikoolis matemaatikat. Õpingute aega pikendasid majanduslikud olud (õppis vaheaegadega ja töö kõrvalt) ja õppeprogrammide muutused. Lõpetas 1935. aastal cum laude. ENÜS Ilmatari liige.

Aastatel 1919–1920 töötas ta Rahaministeeriumi Otsekoheste Maksude Peavalitsuses kantseleiametnikuna. Aastatel 1920–1944 töötas ta Tartu Ülikooli Raamatukogus assistendi ja raamatukoguhoidjana (tegeles laenutusletis lugejateenindusega, sõnastikkataloogi koostamisega, üldosakonna raamatute kataloogimisega), aastatel 1944–1951 üldosakonna juhatajana.

Aastatel 1923–1940 oli ta Eesti Raamatukoguhoidjate Ühingu liige.

1947. aastal anti talle medal "Vapra töö eest Suures Isamaasõjas a. 1941–1945" raamatukogu varade reevakueerimise eest 1945. aastal.

Isiklikku
Majandusteadlane Romulus Aavakivi oli tema vend. Romulus suri vangilaagris, Viktoria otsustati mitte küüditada, sest ei elanud vennaga koos.

Viited

Kirjandus 
Album academicum universitatis Tartuensis, II köide, Tartu 1994, lk. 29

Välislingid
Foto

Eesti raamatukogundustegelased
Tartu Ülikooli Raamatukogu koosseis
Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna vilistlased
Eesti Naisüliõpilaste Seltsi Ilmatar liikmed
Eestistatud nimega inimesed
Perekonnanimede kaitseregister
Maarja kalmistule maetud
Sündinud 1897
Surnud 1951
Ülipikaealiste loend

Ülipikaealiste loendis on nimetatud vähemalt 115-aastaseks elanud inimesed, kelle vanus on dokumentaalselt tõestatud.

Vaata ka
Acciaroli

Viited 

 
Biograafiate loendid
Rekordid
Malepoks

Malepoks on spordiala, kus vahelduvates raundides mängitakse malet ja poksitakse.

Ajalugu
Malepoksi leiutas Madalmaade kunstnik Iepe Rubingh, kes sai idee Prantsuse filmirežissööri ja koomiksikunstniku Enki Bilali sarjast "Külm ekvaator" (prantsuse keeles Froid-Équateur).

Esimesed maailmameistrivõistlused peeti 2003. aastal, mille võitis malepoksi looja Rubingh ise. Samal aastal loodi ka Rahvusvaheline Malepoksi Liit (WCBO). Euroopa meistrivõistlusi peetakse alates 2005. aastast.

Võistlusreeglid
Võistlus sisaldab 11 raundi, neist 6 on maleraundi (paaritud) ja 5 poksiraundi (paaris), seega alustatakse alati malest. Maleraund kestab 4 minutit ning kummalgi mängijal on kokku 12 minutit male-aega. Poksiraund kestis algul 2 minutit, kuid alates 2007. aastast on selle pikkus 3 minutit. Raundide vaheaeg on 1 minut.

Võidab see võistleja, kes teeb maleraundis vastasele mati või kelle vastane jääb ajapuudusesse, lööb poksiraundis vastase nokauti või kuulutatakse võitjaks kohtuniku otsusega. Kui malepartii jääb viiki, võidab poksis punktidega juhtiv võistleja. Kui ka poksis on punkte võrdselt, võidab mustade malenditega mängiv võistleja.

Välislingid

Rahvusvahelise Malepoksi Liidu koduleht

Spordialad
Male
Poks
Võrumaa Kutsehariduskeskus

Võrumaa Kutsehariduskeskus (lühendatult VKHK) on rakenduskõrgharidust, kutsekeskharidust, kutseharidust ning täiendkoolitusi pakkuv kool Võrumaal Väimelas.

Ajalugu 
Võrumaa Kutsehariduskeskus on 1920. aastal loodud Võru Põllutöökooli ja 1925. aastal loodud Võru Tööstuskooli järglane. Mõlemad koolid on läbi aastate kandnud väga erinevaid nimetusi ning neis koolitati suurtootmisega põllumajanduses vajaminevaid spetsialiste ning metalli- ja puidutöötlemise spetsialiste. Võrumaa Kutsehariduskeskus loodi 1999. aastal Väimela Põllumajandustehnikumi ja Võru Tööstustehnikumi liitmise tulemusel.

11. jaanuaril 2008 avati uus Võrumaa Kutsehariduskeskuse tehnomaja-laboratoorium.

Koolijuhid 
 1922–1944 Peeter Keitzberg
 1944–1950 Hugo Polna
 1950–1954 Ilmar Jürisson
 1954–1962 Jaan Ollino
 1962–1964 Arno Kivi
 1964–1992 Heino Kuusik
 1993–1999 Eino Peedel
 1999–2000 Mait Klaassen
 2001–2021  Tanel Linnus

Õppetöö 
Võrumaa Kutsehariduskeskuses õpib üle 700 õpilase ning töötab üle 40 kutseõpetaja/õppejõu. Õppetöö toimub viies valdkonnas: metallide töötlemine ja mehhatroonika, puidutehnoloogia, infotehnoloogia, turismikorraldus ning ärikorraldus.

Tunnustus ja programmid 
Võrumaa Kutsehariduskeskus sai 2006. aastal Eesti kutseõppeasutuste kvaliteediauhinna ning 2007. aastal rahvusvahelise kvaliteediauhinna Arch of Europe.

Võrumaa Kutsehariduskeskus on liitunud ülikoolide rahvusvahelise ERASMUSe programmiga ning osaleb e-õppe programmis VANKeR.

Alates juunist 2008 on kool Eesti Üliõpilaskondade Liidu (EÜL) liige ning veebruarist 2010 Läänemere Akadeemia (Baltic Sea Academy) liige.

Viited

Välislingid 

 Võrumaa Kutsehariduskeskuse koduleht
 Programm VANKeR

Võru maakonna koolid
Eesti kutsekoolid
Võru vald
Fernando Hierro

Fernando Ruiz Hierro (sündinud 23. märtsil 1968 Vélez-Málagas) on hispaania endine jalgpallur ja treener. Ta oli Hispaania jalgpallikoondise ja Real Madridi keskkaitsja.

Real Madridis mängis ta 16 aastat (1987–2003). Ta oli nii koondise kui ka klubi kapten.

Oma karjääri jooksul saavutas ta Madridi Reali palju karikavõite (UEFA Meistrite Liiga, La Liga, Hispaania superkarikas, UEFA karikas).

2018. aasta juunis sai ta pärast Julen Lopetegui vallandamist Hispaania jalgpallikoondise peatreener. Hierro astus tagasi juba pärast maailmameistrivõistlusi, kus Hispaania oli langenud kaheksandikfinaalis.

Hispaania jalgpallurid
Hispaania treenerid
Valladolidi Reali mängijad‏‎
Real Madrid CF mängijad
Bolton Wanderers FC mängijad
La Liga mängijad
Premier League'i mängijad
Sündinud 1968
Endel Aruja

Endel Aruja (1935. aastani Endel Adler; 5. juuli 1911 Kotka talu, Soontaga, Kuigatsi vald – 4. veebruar 2008) oli eesti füüsik, bibliograaf ja väliseesti avaliku elu tegelane. 

Ta õppis aastatel 1930–1935 Tartu Ülikoolis matemaatikat. Juhendaja oli professor Harald Perlitz, kes juhtis teoreetilise ja tehnilise füüsika kateedrit ja laboratooriumi. Ta oli korporatsiooni Rotalia liige. 

1939 sai Aruja Briti Nõukogu stipendiumi akadeemilise tee jätkamiseks Cambridge'i ülikoolis kristallograafia alal. Eesti okupeerimine takistas naasmist ning Briti Nõukogu otsustas stipendiumi pikendada. 1941 asus Aruja tööle füüsika assistendi kohale King's College'is Newcastle upon Tyne'is. 1943 kaitses Cambridge'i ülikoolis doktoriväitekirja. 

1962 siirdus ta perega Kanadasse, kus töötas Ontario Research Foundationis ning seejärel töötas pensionieani professorina Toronto Ryersoni Polütehnilises Instituudis.

Endel Aruja oli kuus aastat Londoni Eesti Seltsi esimees ning 1984 Torontos toimunud ESTO korralduskomitee abiesimees.

Ta oli 2004. aastani Tartu Instituudi esimene sekretär Torontos. Alates 1997. aastast kannab instituudi arhiivraamatukogu Endel Aruja nime. Edendamaks raamatukogundusalast tegevust, asutas ta 1985 bibliograafia klubi, mis ühendas Tartu Instituudi raamatukogu hüvanguks vabatahtlikku tööd tegevaid pensionäre.

1986. aastal hakkas Endel Aruja korraldama raamatute annetamist ja saatmist Eesti raamatukogudele. 1989 muutus raamatute saatmine juba suuremahuliseks ning kokku organiseeris ta üle 7000 kasti raamatute saatmise.

Tunnustus
1990 Tartu Ülikooli auliige
1998 Valgetähe V klassi teenetemärk 
2002 Tartu Ülikooli raamatukogu teenetemärk 
2003 korp! Rotalia auvärvipaela kavaler

Isiklikku
1953 abiellus ta Henny Urbeliga, neil on tütar Epp ja poeg Margus. Henny Urbel suri 2002. aastal.

Välislingid 
Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944

Eesti füüsikud
Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna vilistlased
Korporatsioon Rotalia liikmed
Eestistatud nimega inimesed
Eestlased Suurbritannias
Eestlased Kanadas
Tartu ülikooli auliikmed
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1911
Surnud 2008
Ida Corr

Ida Corr (14. märts 1977, Århus, Taani) on taani laulja, helilooja ja muusikaprodutsent.
Ida tegi oma debüüdi suvel 2005 albumiga "Street Diva". Teise albumi nimi on "Robosoul", mis lasti välja 2006. See sisaldas ka hittsingleid "Let Me Think About It" ja "Lonely Girl". 
1. märtsil 2008 tuli Skandinaavias singlina välja "Ride My Tempo".

Diskograafia

Albumid
 2005: "Street Diva"
 2006: "Robosoul"
 2008: "One"
 2009: "Under The Sun"

Singlid
 2004: "I Put My Faith In You" (Morten Trust feat. Ida Corr)
 2005: "U Make Me Wanna" (feat. Ataf Khawaja)
 2005: "Make Them Beg" (feat. Al Agami)
 2005: "Country Girl"
 2006: "Late Night Bimbo"
 2006: "Lonely Girl"
 2007: "Let Me Think About It" (feat. Burhan G)
 2007: "Mirror 07-07-07" (Fedde Le Grand feat. Ida Corr)
 2007: "Let Me Think About It" (Fedde Le Grand Remix)
 2008: "Ride My Tempo" (feat. Rosco P. Coldchain)
 2008: "They Said I Said" (SugaRush Beat Company)
 2009: "Love Breed" (SugaRush Beat Company)
 2009: "Time"
 2009: "I Want You"
 2009: "Under The Sun" (feat. Shaggy)

Välislingid
 Ametlik fännileht
 Ida Corri kodulehekülg
 Ametlik Myspace

Sündinud 1977
Taani lauljad
Majanduse ja Juhtimise Instituut

Majanduse ja Juhtimise Instituut oli venekeelne erarakenduskõrgkool, mille õppetöö toimus Tallinnas ning Ida-Virumaal Sillamäel, Narvas ja Kohtla-Järvel. 

Instituut luges oma asutamisajaks 1993. aastat, mil Ida-Virumaal asutati esimese erakõrgkoolina Rahvusvaheline Öko-Tehnoloogiline Kolledž. 1999. aastal nimetati kolledž ümber Sillamäe Majanduse ja Juhtimise Instituudiks (asutamise koha järgi). 2006. aastast oli kooli nimi Majanduse ja Juhtimise Instituut.

Instituudi omanik oli mittetulundusühing ECOMEN (äriregistrinumber 80128270). Instituudis oli ettevõttemajanduse ja ettevõtte juhtimise eriala. Nendel erialadel koos vastavate spetsialiseerumistega sai instituut 19. mail 2008 täieliku akrediteerimise.

2013. aasta veebruaris ja märtsis toimunud riiklik järelevalve tuvastas, et kõrgkool väljastab diplomeid isikutele, kellel pole õigust neid saada. Sama aasta oktoobris lõpetas kõrgkool tegevuse.

Viited 

Eesti kõrgkoolid
Ain Prosa

Ain Prosa (sündinud 7. oktoobril 1967 Räpinas) on eesti teatrilavastaja ja filmirežissöör. 

Ta lõpetas 1986. aastal Räpina Keskkooli ja 1996. aastal Eesti Muusikaakadeemia Kõrgema Lavakunstikooli 17. lennu lavastajana. Lühikest aega õppis ta Tartu Ülikoolis ja Eesti Humanitaarinstituudis. 

Alates aastast 1990 töötas Eesti Televisiooni Teleteatris režissööri assistendina, alates 1996. aastast režissöör, 1999 pearežissöör ja 2000. aastast Eesti Draamateatri lavastaja. Alates 2000. aastast on ta Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikoolis filmi- ja televisioonitöö õppejõud. 

Aastal 1999 pälvis ta Ants Lauteri nimelise auhinna.

Töid telerežissöörina 
"Härrad abikaasad"
"Me saame hakkama"
"Õnne 13" (alates 2003. aastast)
"Ohtlik lend"
"Kättemaksukontor"
"Tuulepealne maa"

Töid teleteatrilavastajana 
"Soo" (1992)
"Huupi valitud" (1993) 
"Koeralugu" (ETV, 1995)
"Tuli sinu käes" (ETV Teleteater, 1996)
"Mäng" (ETV Teleteater, 1996)
"Ma armastasin sakslast" (ETV Teleteater, 1998)
"Lihtne lugu, lõpuga" (ETV, 1998, ka stsenarist)
"Stella Stellaris" (ETV, 2000)

Töid teatrilavastajana 
Jess Borgesoni, Adam Longi, Daniel Singeri "Shakespeare'i kogutud teosed" (Rakvere Teater, 1996)
Max Frischi "Don Juan ehk Armastus geomeetria vastu" (Rakvere Teater, 1997)
Maxwell Andersoni "Hingetuisk" (Rakvere Teater, 1998)
Jaroslav Hašeki "Vahva sõdur Švejk" (Rakvere Teater, 1998)
Ray Cooney' "Pereringmäng" (Draamateater, 1998)
William Shakespeare'i "Macbeth" (Rakvere Teater, 1999)
Ray Cooney' "Igaühele oma" (Draamateater, 1999)
Urs Widmeri "Top Dogs" (Draamateater, 1999)
Grigori Gorini "Armastajad kurja tähe all" (Rakvere Teater, 2000)
Éric-Emmanuel Schmitti "Kahe maailma hotell" (Rakvere Teater, 2001)
"Elame veel" (Rakvere Teater, 2002)
David Auburn'i "Tõestus" (Tallinna Linnateater, esietendus 20. aprillil 2002)
Eva Koffi "Meie isa" (Draamateater, esietendus 12. oktoobril 2002)
Urmas Lennuki "Taksitrallitajad (Draamateater, 2004)
Mihkel Ulmani "Võluõunad ehk Naeru kätte võib surra" (Draamateater, esietendus 28. oktoobril 2007)

Välislingid
 
Liivi Šein, "Ain Prosa unistab mõrvadeta maailmast", Eesti Päevaleht, 17. oktoober 2009

Eesti näitlejad
Eesti teatrilavastajad
Sündinud 1967
Oskar Cher

Oskar Cher (2. september 1913 Tallinn – 2. juuni 1942 Tallinn) oli Eesti töölisliikumise tegelane, kommunist.

Oskar Cher sündis 1913. aastal Tallinnas ning oli pärit varakast perekonnast. Nooruses astus ta Tallinnas Eesti Sotsiaaldemokraatliku Tööliste Partei noortesektsiooni Eesti Noorsotsialistlik Liit, kus tegutses koos Nigol Andreseniga.

Ta oli Läänemaa Õpetajate Seminari fotoringi instruktor.

1933. aastal esitas Oskar Cher valesüüdistusi Tartu politsei aadressil. Cher mõisteti üheks kuuks vangi.

Oskar Cher töötas enne 1940. aasta juunipööret Haapsalus kohaliku piltniku Grüntal-Kalda, oma sugulase juures abilisena.

Tegevus pärast juunipööret 

Nõukogude okupatsiooni ajal 1940. aastal oli ta Eestimaa Kommunistliku Partei Läänemaa organisaator ja 1940. aasta juulist EKP Läänemaa maakonnakomitee I sekretär, 1941. aasta veebruarist Eestimaa Leninliku Kommunistliku Noorsooühingu I sekretär.

Saksa okupatsiooni ajal oli Oskar Cher Eestis asuva kommunistliku põrandaaluse vastupanuliikumise keskuse liige. 

Oskar Cher ja tema varjaja Anette Toomingas (19. juuni 1912 – 10. veebruar 1942) vahistati Eesti Omavalitsuse Politsei ja Omakaitse Valitsuse Tallinn-Harju Prefektuuri poliitilise politsei poolt ning hukati koos Hermann Arboniga 2. juunil 1942 Tallinnas.

Viited

Kirjandus
 Holger Pukk. "Mida te teate Oskarist?" (kogumik fakte ja mälestusi O. Cheri elust), Tallinn, Eesti Raamat 1974, lk 175.

Välislingid

Eesti ajakirjanduse analüütiline bibliograafia, Cher, Oskar
Eesti fotograafide elulooline andmebaas

Eestimaa Kommunistliku Partei liikmed
ELKNÜ Keskkomitee liikmed
Kuperjanovi jalaväepataljoni koosseis
Sündinud 1913
Surnud 1942
Suceava jõgi

Suceava [sutš'aava] on jõgi Euroopa kaguosas Rumeenias. Algab Ida-Karpaatidest. Ülemjooksul voolab itta, seejärel kagusse. Suubub paremalt Siretisse. Pikkus 170 km.

Doonau jõgikond
Rumeenia jõed
Aleksander Eelmaa

Aleksander Eelmaa (6. november 1946 Viljandi – 21. juuli 2021 Saueaugu Teatritalu, Ohtla, Lääne-Nigula vald, Lääne maakond) oli eesti näitleja.

Ta õppis aastatel 1968–1969 Eesti NSV Teatriühingu pantomiimistuudios. 1976. aastal lõpetas ta Tallinna 10. Õhtukeskkooli.

Teatrinäitlejana 
Aleksander Eelmaa esines Maret Kristali pantomiimirühmas miimina. Aastatel 1976–1981 töötas ta näitlejana Eesti NSV Riiklikus Noorsooteatris, 1981–1990 Vanalinnastuudios, 1990–2006 Eesti Draamateatris ja 2007–2014 Tallinna Linnateatris, 2015–2021 jälle Eesti Draamateatris. Eesti Draamateatris tegi ta 2020/2021. hooajal kaasa neljas lavastuses: Klaus Manni „Mefistos“, Andrus Kivirähki „Eesti matuses“ ja „Keiserlikus kokas“ ning Helen Käiti ja Mehis Pihla „Lohe needuses“.

Tema viimaseks teatrirolliks jäi Saare vana osatäitmine Saueaugu Teatritalus 20. juulil 2021 esietendunud lavastuses "Kadunud kodu" (lavastajad Margus Kasterpalu ja Priit Põldma).

Filmi- ja telerollid 
Aleksander Eelmaa tegi kaasa paljudes filmides ja telelavastustes, mh "Metskannikesed" (1980),  "Rudolf ja Irma" (1985), "Pildikesi Paunverest" (1986), "Viimane suvi" (1987), "Õnne 13" (alates 1993), "Tuli sinu käes" (1996), Tulivesi (1994), "Kõrbekuu" (1999), "Ferdinand" (2002), "Agent Sinikael" (2002), "Fender Bender" (2003), "Vanameeste paradiis" (2005), "Vana daami visiit" (2006), "Ruudi" (2006), "Kinnunen" (2007), "Tuulepealne maa" (2008), "Kalevipojad" (2011), "Üks mu sõber" (2011), "Rotilõks" (2011), "Tupiktänava mehed" (2012). 

Tema viimased ülesastumised ekraanil olid tudengifilmides "Vanad mehed ja meri" (2020) ja "Vinguv jalaluu" (2021).

Tunnustus
1984 – Ants Lauteri nimeline auhind
1996 – Suure Vankri auhind
2004 – Valgetähe IV klassi teenetemärk
2004 – Eesti Kultuurkapitali näitekunsti aastapreemia ("Külmetava kunstniku portree" lavastamise eest Viinistu Kunstimuuseumis)
2004 – Eesti Teatrikriitikute Ühenduse Hea Teatri Auhind
2005 – Helmi Tohvelmani nimeline auhind

Isiklikku 
Ta oli Liisi, Taavi ja Sander-Ott Eelmaa isa.

Viited

Välislingid
Aleksander Eelmaa Draamateatri kodulehel
Keil, Andres. Aleksander Eelmaa. Eesti Päevaleht, 10. jaanuar 2009.

Eesti Draamateatri näitlejad
Eesti näitlejad
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1946
Surnud 2021
Venemaa Eurovisiooni lauluvõistlusel

Venemaa on osalenud Eurovisiooni lauluvõistlusel alates 1994. aastast. 

1995. aastal Dublinis toimunud Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas Venemaad Filipp Kirkorov. Kuid Kirkorovit ei saatnud lauluvõistlusel edu ning Venemaa pidi leppima 17. kohaga, mis jäi pikalt Venemaa halvimaks tulemuseks. Halva koha tõttu pidi Venemaa ühe aasta võistlusel vahele jätma. 

1997. aastal esindas Venemaad Alla Pugatšova. Sarnaselt oma abikaasa Filipp Kirkoroviga ei saatnud ka Pugatšovat Dublinis edu, jäädes 15. kohale. Pärast seda ebaõnnestumist ei osalenud Venemaa Eurovisiooni lauluvõistlusel kuni 2000. aastani.

Aastal 2000 saavutas Venemaa oma esimese korda viie parima hulgas. Riigi esindaja Alsou tõi Venemaale Stockholmis toimunud võistlusel teise koha. 

2003. aastal esindas Venemaad popduett T.A.T.u.. Duo oli Riias favoriit ning arvati, et Venemaa võidab lauluvõistluse kindla punktilise edumaaga. Kuid Eurovisiooni võitja selgus hoopis väga tasavägises võitluses, kus Venemaa jäi kolmandale kohale, kaotades võitjale Türgile vaid 3 punktiga ja teise koha saajale 1 punktiga.

2006. aastal Ateenas esindas Venemaad Dima Bilan, kes lauluga "Never Let You Go" saavutas 2. koha, kaotades võitjaleSoomele pea 50 punktiga.

2007. aastal läks eurolaval Venemaad esindama tütarlaste trio Serebro. Lauluga "Song #1" saadi kolmas koht.

2008. aastal Belgradis esindas riiki teist korda Dima Bilan. Lauluga "Believe" tõi Bilan Venemaale Eurovisiooni esimese võidu ning järgmine, 54. Eurovisiooni lauluvõistlus toimus Venemaal Moskvas.

2009. aastal Moskvas toimunud lauluvõistlusel esindas korraldajariiki Venemaad Anastassija Prõhhodko, kes esitas ukraina- ja venekeelse laulu "Mamo", mis saavutas 11. koha.

Venemaa on olnud viimastel aastatel Eurovisioonil üsna edukas. Riik on olnud pingerivis kahel korral teine (2012. ja 2015. aastal) ja kahel korral kolmas (2016. ja 2019. aastal). 

Venemaa eemaldus 2017. aasta Eurovisiooni lauluvõistluselt Ukraina kriisi tõttu, kuna Venemaa esindajaks valitud Julia Samoilova sai Ukrainasse kolmeaastase sissesõidukeelu, sest ta esines 27. juunil 2015 Krimmis Kertšis aasta pärast selle okupeerimist Venemaa poolt, olles Krimmi sisenenud Venemaa kaudu ilma Ukraina loata. Kuigi Venemaale pakuti võimalust osaleda kas satelliidipildi vahendusel või uue artistiga, lükkas Pervõi Kanal need võimalused tagasi ning teatas, et keeldub lauluvõistlust televisioonis üle kandmast.

2018. aastal ei pääsenud Venemaa esimest korda finaali, kui oma poolfinaalis jäädi 15. kohale

Osalemine

Hääletamise ajalugu (1994–2016 finaalid)
Venemaa on andnud kõige rohkem punkte järgmistele riikidele:

Venemaa on saanud kõige rohkem punkte järgmistelt riikidelt:

Korraldatud lauluvõistlused

Viited

Välislingid 
 Eurovisioon.ee – Venemaa
 Venemaa ajalugu Eurovisiooni lauluvõistlusel

Riigid Eurovisiooni lauluvõistlusel
E
Eesti Laul 2009

Eesti Laul 2009 oli esimene Eesti Laulu lauluvõistlus ja 16. Eurovisiooni lauluvõistluse Eesti eelvoor. Lauluvõistluse korraldas Eesti Rahvusringhääling, finaal toimus 7. märtsil 2009. Lauluvõistlus vahetas välja eelneva lauluvõistluse Eurolaul.

Võistluse eesmärk

Võistluse eesmärk oli "tuua esile uut Eesti muusikat" ning saata võitja  2009. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusele Eestit esindama.

Võistluse nimevahetus oli tingitud ETV soovist värskendada võistluse nägu ning anda selge signaal, et Eurolaul on pööranud uue lehekülje. Lauluvõistluse peaprodutsent Heidy Purga on mitmes intervjuus kinnitanud, et võistlus on suunatud eelkõige Eesti publikule ning sõit Moskvasse oli võitjale auhinnaks.

Reeglitest

Võistlus oli kahevooruline. Esimene voor oli eelvoor, kuhu kõik Eesti kodanikud või Eestis alaliselt elavad isikud võisid oma laule saata. 8. detsembriks 2008 oli Eesti Rahvusringhäälingusse laekunud 110 lugu. Neist valis 10 lugu välja muusikaga tihedalt seotud inimestest koosnev 11-liikmeline žürii. 

Lauluvõistlust kanti üle Eesti Televisiooni vahendusel ja internetis, laule tutvustavaid saateid oli kuu aja jooksul enne finaali ka Vikerraadios ja Raadio 2-s. 

Ka finaal oli kahevooruline; esimeses voorus hääletas nii žürii kui rahvas. Rahvahääled ja žürii punktid tasandati kohtade põhjal punktideks 1–10, mille liitmisel pääsesid kaks esimest teise vooru, kus hääletas ainult rahvas.

Osalejad

I voor

II voor

Otsesaade

Eesti Laul 2009 saatejuhid olid Henry ja Robert Kõrvits. Harjumuspäraste vaheklippide asemel parodeeris Jan Uuspõld kõiki osalevaid artiste. Favoriidiks peetud Laura jäi žürii hääletuse tõttu finaalvoorust välja ning rahvas pidi valima Trafficu ja Urban Symphony vahel, kellest võitjaks osutus viimane. Nii selguski Eesti Laul, millel Heidy Purga sõnul polnud mingit pistmist eurolauluga.

Vaata ka
 2009. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus

Välislingid
 
 
 
 
 Tiiu Laks. Eesti Laul nagu „Mutionu pidu” EPL, 9. veebruar 2009
 Mart Normet.  Mart Normet: mis vahe on «Eesti laulul» ja «Eurolaulul»? Postimees, 10. veebruar 2009

Eesti Laul
Eesti Televisioon
2009. aasta muusikas
2009. aasta Eestis
Guity Novin

Guity Novin (sündinud Gītī Nāvrān 21. aprillil 1944 Kermānshāhis Iraanis) on kunstnik.

Ta lõpetas 1970 Teheranis Kaunite Kunstide Ülikooli bakalaureusekraadiga graafilise disaini alal. Sellel alal asus ta ka tööle, luues postreid ning kujundades ajakirjade kaasi ja filmide reklaamplakateid.

1975 läks ta elama Hollandisse, 1976 siirdus edasi Inglismaale. 1980 läks ta Kanadasse, kus elab kuni tänapäevani.

Aastast 1994 nimetab ta end transpressionistiks. Sellise kunstistiili ja nime sellele leiutas ta ise. Sellega püüab ta interpreteerida humanismi ning ilu, harmooniat ja transtsedentsust. Vaataja tuleb kaasata ülevuse loomisse ja kunstniku ülesanne on juhtida vaataja kujutlusvõimet. Selle saavutamiseks kasutab transpressionism legende ja müüte.

Perekond 
Guity Novini vanaisa oli reeder, kes kauples Aserbaidžaani ja teiste Kaspia mere sadamalinnadega. Nõukogude võim konfiskeeris tema laevad, vanaisa laostus ja tappis enese. Temast jäi järele üks poeg. Vanaema abiellus uuesti ja sai veel ühe poja.

Isa Abdul-Rahman Navran asus tööle tolliametnikuna Ghasr-e Shirini piiripunktis Iraagi piiril. Ta abiellus; abielust sündisid poeg ja kolm tütart, kellest Guity Novin oli vanim. Isa võttis enda juurde elama ka oma ema ja poolvenna. 1953 kolis pere Teherani.

Pärast tüdrukute kunstikolledži lõpetamist Teheranis 1965 abiellus Guity majandusteadlase Farid Noviniga. Abielust sündis kolm poega: Saladin, Alamir ja Alishah.

Kasutatud kirjandus

Guity Novin (Navran)
Iranian Visual Arts - Guity Novin

Sündinud 1944
Iraani inimesed
Kunstnikud
Tühirand (film)

"Tühirand" on Mati Undi samanimelise jutustuse ainetel 2006. aastal valminud lühifilm. 

Filmi režissöör on Veiko Õunpuu, ta ise kirjutas Mati Undi samanimelise jutustuse ainetel ka stsenaariumi.

Sisu 
Noor intellektuaal Mati (Rain Tolk) mahhineerib end olukorda, kus tal tuleb veeta nädalavahetus koos oma naise Helina (Maarja Jakobson) ja naise armukese, viiuldaja Eduardiga (Taavi Eelmaa). Kolmik sõidab Eduardi suvekoju, maalilisse paika, mida ümbritsevad tühi rand ja kohisevad metsad. Intriigid, intriigid, intriigid. Mis on armastus? Kes seda suudab uskuda? Mida on üldse võimalik uskuda? Noor mees otsib vastuseid, abiks liitrite kaupa viina, hüsteeriat, idamaiseid võitluskunste ja imekaunis kunstitudeng Marina (Mirtel Pohla).

Tühiranna tegevus toimub lakoonilises ja sirgjoonelises maailmas, kus aeg on peatunud kusagil kaheksakümnendatel ja vuntsidest on saanud meeste nägude traagiline konstant. Tühirand on film, mis lööb parandamatu haava teie isiklikku konstitutsiooni.

Näitlejad 
 Rain Tolk – Mati
 Taavi Eelmaa – Eduard
 Maarja Jakobson – Helina
 Mirtel Pohla – Marina
 Juhan Ulfsak – naaber

Filmitegijad 
Stsenarist ja režissöör – Veiko Õunpuu (Mati Undi samanimelise jutustuse ainetel)
Operaator – Mart Taniel
Produtsent – Katrin Kissa
Kaasprodutsent ja -stsenarist – Rain Tolk.
Operaatori assistent – Jarand Rorgemoen
Operaatori II assistent & klapp – Mihkel Soe
Valgustaja – Hendrik Saks
Kostüümikunstnik – Helen Ehandi
Rekvisiitor – Teele Nöps
Grimeerijad – Kaire Hendrikson ja Maarja Sild
Helirežissöör – Ants Andreas
Helimontaaž – Ants Andreas ja Tiina Andreas
Monteerijad – Jan Erik Nõgisto, Mart Taniel ja Tambet Tasuja
Montaaži eritööd – Kaspar Kallas ja PG Grupp
Kujundus – Kristjan Mändmaa
Fotograaf – Kaarel Nurk
Muusika – Ülo Krigul

Välislingid 
 Mati Undi „Tühirand“ ja „Võlg“ filmis, Teater. Muusika. Kino, 3. märts 2006

Eesti filmid
2006. aasta filmid
Chuch'e

Chuch'e (chosŏn'gŭl: 주체; [tɕutɕʰe]), ka kimilsungism, on Põhja-Korea ametlik valitsusdoktriin. Termin tuleb korea keelest, sõnast, mis tähendab inimese iseseisvust ja eneseteadvust. Chuch'e põhineb marksismil-leninismil ning Kim Il-sŏngi õpetustel.

Kim Il-sŏng töötas chuch'e välja 1930. aastate alguses jaapanivastase võitluse ajal. Aastal 1955 Kim kasutas terminit chuch'e esimest korda, rääkides marksismi-leninismi korea versioonist. Definitsiooni järgi kuulub tööliste revolutsioon rahvale, kes organiseerub oma suure juhi abil. Chuch'e rõhutab eriti poliitilist, sotsiaalset ja majanduslikku iseseisvust ja sõltumust. Rahvamasse näeb chuch'e subjektina, kes võib oma saatust ise vormida. Aastal 1970 võttis Kim Il-sŏngi poeg, Põhja-Korea praegune liider Kim Chŏng-il, kasutusele uue võrdpildi, rääkides rahvast kui kehast, mida riigi liider ühiskonna ajuna juhib. Partei on "närvisüsteem, mis rahvast esindades hoiab kontakti ajudega".

Chuch'e kesksed põhimõtted on 1) poliitiline iseseisvus, 2) majanduslik iseseisvus 3) sõjaline iseseisvus.

Chuch'e asendas marksismi-leninismi Põhja-Korea põhiseaduses ametliku ideoloogiana aastal 1972.

Põhja-Korea
Kommunism
IEEE aumedal

IEEE aumedal on Elektri- ja Elektroonikainseneride Instituudi (IEEE) antav kõrgeim tunnustus. Aumedalit antakse välja alates 1917. aastast. Sellega tunnustatakse inimest, kellel on erilisi teeneid või erakordne karjäär elektri- ja elektroonika valdkonnas. Auhind koosneb kuldmedalist, selle pronksist koopiast, sertifikaadist ja tänutasust.

Kavalerid 
 
1917: Edwin H. Armstrong
1918: auhinda ei antud
1919: Ernst Alexanderson
1920: Guglielmo Marconi
1921: Reginald Aubrey Fessenden
1922: Lee De Forest
1923: John Stone Stone
1924: Michael I. Pupin
1926: Greenleaf Whittier Pickard
1927: Louis W. Austin
1928: Jonathan Zenneck
1929: George W. Pierce
1930: Peder Oluf Pedersen
1931: Gustave A. Ferrie
1932: Arthur Edwin Kennelly
1933: John Ambrose Fleming
1934: Stanford C. Hooper
1935: Balthasar van der Pol
1936: George Ashley Campbell
1937: Melville Eastham
1938: John H. Dellinger
1939: Albert G. Lee
1940: Lloyd Espenschied
1941: Alfred N. Goldsmith
1942: Albert H. Taylor
1943: William Wilson
1944: Haraden Pratt
1945: Harold H. Beverage
1946: Ralph Hartley
1947: auhinda ei antud
1948: Lawrence C. F. Horle
1949: Ralph Bown

1950: Frederick Terman
1951: Vladimir Zworykin
1952: William R. G. Baker
1953: John M. Miller
1954: William L. Everitt
1955: Harald T. Friis
1956: John V. L. Hogan
1957: Julius Adams Stratton
1958: Albert Hull
1959: Emory Leon Chaffee
1960: Harry Nyquist
1961: Ernst A. Guillemin
1962: Edward Victor Appleton
1963: George C. Southworth
1964: Harold A. Wheeler
1965: auhinda ei antud
1966: Claude Elwood Shannon
1967: Charles H. Townes
1968: Gordon K. Teal
1969: Edward Ginzton
1970: Dennis Gabor
1971: John Bardeen
1972: Jay W. Forrester
1973: Rudolf Kompfner
1974: Rudolf Kalman
1975: John Robinson Pierce
1976: auhinda ei antud
1977: H. Earle Vaughan
1978: Robert Noyce
1979: Richard Bellman
1980: William Shockley
1981: Sidney Darlington

1982: John Tukey
1983: Nicolaas Bloembergen
1984: Norman F. Ramsey
1985: John Roy Whinnery
1986: Jack Kilby
1987: Paul Lauterbur
1988: Calvin Quate
1989: C. Kumar Patel
1990: Robert G. Gallager
1991: Leo Esaki
1992: Amos E. Joel, Jr.
1993: Karl Johan Åström
1994: Alfred Y. Cho
1995: Lotfi A. Zadeh
1996: Robert Metcalfe
1997: George H. Heilmeier
1998: Donald Pederson
1999: Charles Concordia
2000: Andrew Grove
2001: Herwig Kogelnik
2002: Herbert Kroemer
2003: Nick Holonyak
2004: Tadahiro Sekimoto
2005: James Flanagan
2006: James D. Meindl
2007: Thomas Kailath
2008: Gordon Moore
2009: Robert H. Dennard
2010: Andrew Viterbi
2011: Morris Chang
2012: John L. Hennessy
2013: Irwin Jacobs
2014: Jayant Baliga

Välislingid 
IEEE.org kavaleride nimekiri

Medalid
IEEE
Dipool

Dipool (kreeka keele sõnadest  dis kaks korda + polos telg, poolus) on kahest võrdsest lähestikku asetsevast, kuid vastandmärgilisest elektrilaengust või kahest magnetpoolus (põhja- ja lõunapoolusest) koosnev süsteem.

Dipooli mõistet kasutatakse ka antennitehnikas (vt poollainedipool), akustikas ja voolisedünaamikas.

Elektriline dipool 

Elektriline dipool koosneb kahest võrdse suurusega positiivsest ja negatiivsest elektrilaengust. Need vastandmärgilised laengud kompenseeruvad vastastikku, nii et dipoolil puudub elektrilaeng.

Elektrilise dipooli iseloomustussuurused on laengute vahekaugus (positiivse laengu kohavektor negatiivse laengu suhtes)  ja laengute absoluutväärtus . Nende korrutis on elektriline dipoolmoment . Dipoolmoment on suunatud piki dipooli telge negatiivse laengu poolt positiivse laengu poole.

Dipoolmomendi mõistet saab rakendada ka enam kui kahe laengu süsteemile, näiteks molekulile. Kui dipoolmoment erineb nullist, nimetatakse molekuli polaarseks. Mittepolaarse molekuli laengud välise elektrivälja toimel nihkuvad, mille tulemusena tekib indutseeritud dipoolmoment.

Magnetiline dipool 

Magnetiline dipool on voolukontuur (kinnine vooluga elektriahel, nn elementaarvool) või siis kontuuride süsteem, mille mõõtmed on voolu magnetvälja vaadeldavate punktide kaugustega võrreldes väga väikesed.

Magnetilist dipooli iseloomustab magnetmoment , mille suuna määrab voolu suund kruvireegli järgi: kui kruvi keerata kontuuri voolu suunas, siis näitab kruvi edasiliikumise suund magnetmomendi  suunda kontuuri keskpunktis. 

Magnetmomendi väärtus
,
kus  on voolutugevus kontuuris ja  on kontuuri pindala.

Viited 

Elektromagnetism
Ieoh Ming Pei

Ieoh Ming Pei (hiina 貝聿銘 Bèi Yùmíng; 26. aprill 1917 – 16. mai 2019) oli Hiina päritolu Ameerika Ühendriikide arhitekt, Pritzkeri auhinna laureaat. 

Ehitusmaterjalidena kasutas Pei oma töödes peamiselt kivi, betooni, klaasi ja terast. 

Ieoh Ming Pei oli üks tähtsamaid 20. sajandi arhitekte.

Noorpõlv ja haridus 
Ieoh Ming Pei sündis rikka pankuri peres Guangzhous Guangdongi provintsis Hiinas ning lapsena elas ja õppis Shanghais ja Hongkongis. 1935. aastal läks ta 18-aastaselt Ameerika Ühendriikidesse arhitektuuri õppima. 

Pei õppis esialgu lühikest aega Pennsylvania ülikoolis, vahetas seejärel kooli ning lõpetas 1940. aastal Massachusettsi Tehnoloogiainstituudi. 
Pei sai USA kodakondsuse 1954. aastal.

Töö 

1955. aastal avas Pei oma arhitektuuribüroo I.M. Pei & Partners. 1989. aastal vahetas firma nime, uueks nimeks sai Pei Cobb Freed & Partners. James Ingo Freed ja Henry N. Cobb on Ieoh Ming Pei kõrval selle ettevõtte tähelepanuväärsemaid arhitekte.

Tunnustus
 1976 – Thomas Jeffersoni arhitektuurimedal
 1981 – valiti Ameerika Filosoofiaseltsi liikmeks
 1983 – Pritzkeri auhind
 2014 – UIA kuldmedal

Eraelu 
Peil on kolm poega: T'ing Chung Pei, Chien Chung Pei ("Didi") ja Li Chung Pei ("Sandi") ning tütar Liane Pei. Chien Chung Pei oli isal abiks Louvre'i püramiidi projekteerimisel, Li Chung Pei omakorda Hongkongi Bank of China Toweri projekteerimisel 1989. aastal. Mõlemast vennast on isa eeskujul saanud arhitektid ning 1990. aastal asutasid nad koos ettevõtte Pei Partnerships.

Teosed

Välislingid
 Pei elulugu inglise keeles

Hiina kunstnikud
Ameerika Ühendriikide arhitektid
Üle 100-aastased
Sündinud 1917
Surnud 2019
Giordano Bruno

Giordano Bruno (1548 – 17. veebruar 1600) oli Itaalia filosoof, preester, kosmoloog ja okultist, kes on eelkõige tuntuks saanud heliotsentrilise maailmasüsteemi ning universumi lõpmatuse teooriate pooldamisega. 

Kosmoloogia kõrval kirjutas Bruno uurimusi ka mälu ja mnemotehnikate kohta. Teda peetakse uusaegse teadusliku mõtlemise märtriks, kuna inkvisitsioon põletas ta elusalt ketserluses süüdistatuna, sest Bruno ei olnud valmis oma vaadetest loobuma. Ehkki Brunot on hiljem nähtud teaduslik-materialistliku maailmavaate eestvõitlejana, ei olnud ta kindlasti ateist, vaid pigem okultismi kalduv panteist.

Kirjandus 
 "Itaalia tõetunnistaja Filoteo Giordano Bruno: tema vahva võitlemine ja hale surm / välja andnud J. Järv (= Jaak Järv)". Tallinn 1884, 24 lk
 Giordano Bruno, "Külleeni eesel" (Eesli, Pythagorase pärdiku ja Merkuriuse vestlus), tõlkinud Aleksander Kurtna – kogumikus "Usk ja mõistus", koostanud Helmut Tarand, Eesti Raamat, Tallinn 1970, lk 25–32
 Raffi, "Giordano Bruno päevikust 1599". Tõlkinud L. Tarand – samas, lk 156–160
 Aleksandr Gorfunkel, "Bruno". Tõlkinud S. Hallik. Lisa: katkendeid Bruno teostest (lk 105–112). Sari "Suuri mõtlejaid", Eesti Raamat, Tallinn 1971, 120 lk
 Giordano Bruno, "Küünlakandja" (katkendeid komöödiast), tõlkinud Ülle Nurk ja Aleksander Kurtna – Renessansi kirjanduse antoloogia, Eesti Raamat, Tallinn 1984, lk 147–159 ja Villem Alttoa kommentaarid lk 652–653

Itaalia astronoomid
Itaalia filosoofid
Renessansshumanistid
Kosmoloogid
Dominiiklased
Ekskommunitseeritud katoliiklased
Sündinud 1548
Surnud 1600
Mahl

Mahl on puuviljadest, marjadest või köögiviljadest tehtud jook, milles ei ole süsihappegaasi nagu karastusjookides. Mahla valmistatakse tavaliselt pressides, kodustes tingimustes ka marju aurutades või muul meetodil viljadest vedelikku välja saades. 

Mahla võib juua värskelt pressituna, kuid majanduslikel põhjustel müüakse mahla sageli kontsentreeritult. Sel puhul tuleb kontsentraadile lisada vett. Sageli on kontsentraadil teine maitse kui värskelt pressitud mahlal. Mahla võib säilitada ka pastöriseeritult ja külmutatult. Sageli lisatakse mahlale enne turustamist vett ja/või suhkrut. Erinevate puu- ja köögiviljade ning marjade mahla võib ka omavahel segada segumahlaks.

Joogid
Juhan Veel

Juhan Veel (5. detsember 1939 Kaarma vald – 25. märts 2012) oli Eesti ühiskonnategelane.

Juhan Veel arreteeriti 1957. aastal nõukogudevastase tegevuse eest ja mõisteti kohtu poolt kolmeks aastaks vangi.

Aastal 1973 lõpetas ta Tallinna Polütehnilise Instituudi ökonomisti erialal.

Ta tõusis avalikus elus esile 1988. aastal Kuressaares toimunud rahvakoosolekuil. Valiti 1989. aastal Kuressaare Eesti Kodanike Komitee liikmeks (hiljem ka maakonnakomitee liikmeks) ning kujunes selle komitee vanemregistreerijana Eesti kodanike komiteede tegelikuks eestvedajaks Saaremaal. Juhan Veel oli Eesti Kongressi ja Eesti Komitee liige. 

Ta kandideeris Riigikogu valimistel 1992. aastal valimisliidu Eesti Kodanik nimekirjas, 1995. aastal valimisliidu Parem Eesti / Eesti Kodanik nimekirjas ning 1999. aastal Põllumeeste Kogu nimekirjas.

Tunnustused
 Riigivapi V klassi teenetemärk (2006).

Välislingid
Pekka Erelt. Noored Partisanid, Eesti Ekspress, 10. november 2005

Eesti poliitikud
Eesti Kongressi liikmed
Riigivapi V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1939
Surnud 2012
Nikolai Timusk

Nikolai Timusk (5. aprill 1897 Kallaste – 1952) oli eesti jurist ja notar.

Õppis Tartu Ülikoolis 1920–1921 arstiteadust ja 1921–1927 õigusteadust (lõpetas 1927), Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane.

Osales 1918–1920 Vabadussõjas, 1927–1928 Viljandi-Pärnu rahukogu kohtuameti kandidaat, 1928–1937 notar Mõisakülas, alates 1937 Viljandis.

Viited

Kirjandus 
Album Academicum Universitatis Tartuensis, II köide, Tartu 1994, lk. 105.

Eesti juristid
Eesti notarid
Vabadussõja veteranid
Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmed
Sündinud 1897
Surnud 1952
Peeter Arumaa

Peeter Arumaa (kuni 1926. aastani Peeter Blaubrück, 11. oktoober 1900 Põltsamaa – 21. juuni 1982 Stockholm) oli eesti keeleteadlane. 1921–26 õppis Tartu, 1927–29 Berliini, 1929–30 Praha ülikoolis. 1934–44 Tartu Ülikooli professor.

Uuris eelkõige slaavi, aga ka balti keeli (eriti leedu keelt). Slavistika professor Stockholmi ülikoolis.

Isiklikku
Peeter Arumaa abikaasa oli kunstnik Karin Luts.

Viited

Kirjandus 
 Paul Ariste, "Peeter Arumaad mälestades" – Keel ja Kirjandus 1982, nr 9, lk 501–502
 V. Ruke-Dravina, "Peeter Arumaa" [teadlane idaeuroopa keelte alal] – Tulimuld 1983, nr 4, lk 207–211
 Paul Ariste, "Peeter Arumaa Tartu ülikooli õppejõuna" – Keel ja Kirjandus 1988, nr 9, lk 549-553
 Paul Ariste, "Peeter Arumaast Stockholmis" – Keel ja Kirjandus 1989, nr 11, lk 691–693
 P. Arumaa kirjad L. Girale. Leedukeelsest käsikirjast tõlkinud Mihkel  Loodus, kommenteerinud Stasys Skrodenis – Keel ja Kirjandus 1990, nr 7, lk 433–435

Välislingid 
 

Eesti keeleteadlased
Eestlased Rootsis
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna professorid
Õpetatud Eesti Seltsi liikmed
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna vilistlased
Hugo Treffneri Gümnaasiumi vilistlased
Vabadussõja veteranid
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1900
Surnud 1982
Elmar Asmus

Elmar August Kristjan Asmus (29. september 1896 Tartu – 24. mai 1959 Tartu) oli Tartu Ülikooli pearaamatupidaja.

1916 Tartu Ülikooli agronoomia vabakuulaja, 1920–1921 õppis Tomski Tehnikainstituudis, 1922–1931 Tartu Ülikoolis majandust (lõpetas 1931), üliõpilasseltsi Liivika vilistlane.

1922–1923 Tartu Ülikooli kantseleiametnik, 1923–1927 pearaamatupidaja abi, 1927–1934 raamatupidaja, alates 1934 pearaamatupidaja. Alates 1951 Eesti Põllumajanduse Akadeemia pearaamatupidaja asetäitja.

Kirjandus 
Album academicum universitatis Tartuensis, II köide, Tartu 1994, lk. 192.

Eesti ametnikud
Sündinud 1896
Surnud 1959
Üliõpilasselts Liivika liikmed
Eduard Aunap

Eduard Gustav Aunap (ka Eduard-Gustav Aunap; 27. juuli 1888 Viljandi – 3. detsember 1955 Tartu) oli eesti histoloog.

Aunap sündis kaupmehe pojana. Pärast Pärnu gümnaasiumi lõpetamist töötas ta poolteist aastat kaubakontoris Inglismaal. 1909 astus Tartu ülikooli loodusteaduskonda, õpingud jõudsid lõpule alles 1920. Samaaegselt töötas ta  1909–1928 ülikooli histoloogia instituudis ning hakkas tegelema teadustööga prof. V. Rubaškini juhendamisel. 1913 täiendas E. Aunap end 3 kuu jooksul Plymouthi bioloogiajaamas.

1923 astus E. Aunap TÜ arstiteaduskonda, mille lõpetas 1926. 1930 kaitses ta doktoriväitekirja "Roti parotiserakkude tuum, ergastoplasma, mitokondrid ja vakuoom".

1928–1931 oli E. Aunap anatoomia instituudi prosektor, 1931–1932 anatoomia eradotsent, aastast 1937 dotsent, histoloogia ja embrüoloogia instituudi juhataja. 1938 sai ta adjunktprofessoriks. Aastast 1944 kuni surmani 1955 oli Eduard Aunap Tartu ülikooli histoloogiakateedri professor ja juhataja.

Välislingid
 Tartu Ülikooli Raamatukogu inventarinimistu
 Hillar Palamets: "Kahest markantsest professorist" Kliinikumi Leht, nr 65, juuni 2004, lk 2

Eesti histoloogid
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna professorid
Arstide Koja liikmed
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna vilistlased
Sündinud 1888
Surnud 1955
Valentin Varamaa

Valentin Varamaa (kuni 1934 Valentin Kutschinski, 25. august 1909 Valga – 5. november 1986 Tallinn) oli eesti jurist.

1929–1933 õppis Tartu Ülikoolis õigusteadust (lõpetas 1933 cum laude), mag. jur. 1940 (Territoriaalmeri).

Tartu Ülikooli teaduslik stipendiaat.

Arreteeriti 28. veebruaril 1945 Tartus, oli Kemerovo oblastis, vabanes 28. veebruaril 1952.

Kirjandus
Album academicum universitatis Tartuensis II köide. Tartu 1994, lk 542

Välislingid 
TÜ üliõpilased

Eesti juristid
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Eestistatud nimega inimesed
Perekonnanimede kaitseregister
Pärnamäe kalmistule maetud
Sündinud 1909
Surnud 1986
Marju Kuut

Marju Marynel Kuut (12. veebruar 1946 Tallinn – 10. aprill 2022) oli eesti laulja, laululooja, muusikaprodutsent ja DJ. 

1965. aastal nimetas mainekas džässiajakiri Down Beat teda Nõukogude Liidu parimaks džässlauljatariks. Ta oli 1970. aastate menuansamblite MERL ja MIR laulja. 

Ta on töötanud varieteedes Astoria, Tallinn ja Viru. Kuut osales 1971. aastal mängufilmis "Varastati Vana Toomas" ja Vanemuise teatri rokkooperis "Imelugu".

Tema salvestisi on mitmekümnel kogumikplaadil ja paljudel sooloplaatidel, muu hulgas vanade hittidega CD-plaadid "Raagus sõnad" (2005) ja "Marju Marynel Kuut" (2006).

Ta on pälvinud elutööpreemia panuse eest Eesti muusikasse.

Elulugu 

Õppinud Tallinna 7. ja
2. keskkoolis, Tallinna õhtukoolis, Tallinna muusikakoolis (praeguses Otsa-koolis).

Töötanud Tallinna keskhaiglas sanitarina, Eesti Telegraafiagentuuris paljundusmasina operaatorina. 

1980. aastal emigreerus ta Rootsi. Selleks ajaks oli ta salvestanud Eesti Raadios ja Eesti Televisioonis üle viiesaja laulu. 

Aastatel 1981–1989 töötas ta produtsendina Rootsis eestikeelse Hea Sõnumi raadios IBRA Radio ning andis palju kontserte. 1988–1991 tegi Kuut koostööd firmaga Warner Bros., olles noorte talentide muusika salvestaja, helilooja, muusika arranžeerija ja produtsent. Aastatel 1991–2005 esines ta reisilaevadel. 

2000. aastal alustas Kuut tegevust DJ-na (DJ-MEK) ööklubides, mängides seal kõige enam džässi, funk'i, dance'i ja R&B-d ning house-muusikat. 

2006. aastal anti talle Eesti muusikaauhindade galal elutöö preemia panuse eest Eesti muusikasse.

2008. aastal osales ta Mrs Corbie rollis Heikki Sarmanto džässooperis "Manon". Sama aasta sügisel osales ta TV3 telesaates "Laulud tähtedega". 

Marju Marynel Kuut kandideeris 2009. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel Keskerakonna nimekirjas Tallinna Linnavolikokku ja sai 10 häält.

Ta on olnud kolm korda abielus.

Filmirollid
Maria – filmis "Varastati Vana Toomas".

Tunnustus
 2021 Valgetähe V klassi teenetemärk

Viited

Kirjandus
 "Marju ja Uku". (Intervjuu. Marju Kuut ja Uku Kuut elust välismaal, pereelust, usust). Intervjueerija: Kalle Kurg. – Ajakiri Sina ja Mina 1992, 1, lk 26–27 ja 2, lk 20–22.

Välislingid
Marju Marynel Kuut/MySpace

Teet Korsten, Marynel Kuut: "Minu ja Uku elu keerles põhiliselt ainult muusika ümber", Põhjarannik, 12. juuli 2018
Verni Leivak, Marju Marynéli imeline elu, elu24.ee, 11. aprill 2009

Eesti lauljad
Eesti DJd
Eesti muusikaprodutsendid
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1946
Surnud 2022