Ilinden–Preobraženie ülestõus

Ilindeni–Preobraženie ülestõus või lihtsalt Ilindeni ülestõus (bulgaaria keeles Илинденско-Преображенско въстание Ilindensko-Preobražensko vǎstanie; makedoonia keeles Ilindensko vostanie;  Eksegersi tou Ilinden) oli augustist oktoobrini 1903 organiseeritud mäss Osmanite riigi vastu, mille läbiviijaks oli Makedoonia-Adrianoopoli Revolutsiooniline Organisatsioon . Ülestõusu nimi viitab eelijapäevale (bulgaaria keeles Ilinden) ja Issanda muutmisele (bulgaaria keeles Preobraženie). Mäss kestis augusti algusest oktoobri lõpuni ja hõlmas tohutut territooriumi Musta mere idapoolsest rannikust Ohridi järve kallasteni.

Mäss Makedoonia piirkonnas mõjutas enamikku Monastiri (Bitola) vilajeti kesk- ja edelaosast, mida toetasid peamiselt kohalikud bulgaaria talupojad, ja teatud määral ka Aromaani elanikkond piirkonnas. Ajutine valitsus loodi Kruševo linnas, kus mässulised kuulutasid 12. augustil välja vaid kümne päeva pärast ületatud Kruševo vabariigi 19. augustil viis Bulgaaria talupoegade poolt Adrianoopoli (Edirne) vilajetis korraldatud tihedalt seotud ülestõus suure ala vabastamiseni Strandža mägedes ja ajutise valitsuse loomiseni Strandža vabariigis Vassilikos . See kestis umbes kakskümmend päeva, enne kui türklased ülestõusu maha surusid. Ülestõus haaras ka Kosovo ja Salonika vilajeti alasid. 

Mässu alguseks olid osmanid juba arreteerinud või mõrvanud paljud selle kõige lootustandvamad potentsiaalsed liidrid, sealhulgas Ivan Garvanovi ja Gotse Delcevi, ning jõupingutused tühistati paari kuu jooksul. Ellujäänutel õnnestus lähiaastatel pidada türklaste vastu sissikampaaniat, kuid selle suurem mõju oli see, et see veenis Euroopa suurriike püüdma veenda Türgi sultanit selles, et ta peab oma kristlaste suhtes Euroopas leplikumalt suhtuma.

Ilindeni ülestõus 

Ülestõusu kuupäevad ja üksikasjad registreeris anarhistlik autor Georgi Khadziev, mille tõlkis Will Firth. 28. juulil saadeti teade revolutsioonilistele liikumistele, ehkki saladust hoiti viimase hetkeni. Ülestõus algas 2. augusti öösel ja selles osalesid suured piirkonnad Bitolas ja selle ümbruses, praeguse Põhja-Makedoonia edelaosas ja mõnes Kreeka põhjaosas. Sel ööl ja järgmise päeva varahommikul ründasid ja mässasid Kruševo linna 800 mässulist. Samal ajal vallutasid mässulised pärast kolmepäevast võitlust ja sellele järgnenud piiramist 5. augustil Smilevo linna. Kastoria lähedal asuva Kleisoura linna vallutasid mässulised umbes 5. augustil. 14. augustil ründasid mõned Skopje lähedal asuvad ansamblid Nikola Puškarovi juhtimisel sõjaväerongi rööbastelt maha. Razlogis liitus elanikkond ülestõusuga. See asus veelgi ida pool, Pirin Makedoonias praeguses Bulgaarias.
4. augustil oli Nikola Karevi juhtimisel loodud Kruševo vabariigiks nimetatud kohalik administratsioon. Samal ja järgmisel päeval tegid Türgi väed ebaõnnestunud katseid Kruševot tagasi võtta. 12. augustil vallandas Sliva lahingu järel 3500 Ottomani sõdurit Kruševo tagasi ja põletas. Mässulised olid seda hoidnud vaid kümme päeva. Osmanid vallutasid Kleisoura lõpuks 27. augustil.

Teised kaasatud piirkonnad olid Ohrid, Florina ja Kičevo. Thessaloniki piirkonnas olid toimingud palju piiratumad ja ilma kohaliku erilise osaluseta osaliselt Makedoonia Siseriikliku Revolutsioonilise Organisatsiooni (IMRO) fraktsioonide vaheliste erimeelsuste tõttu. Samuti ei toimunud ülestõusu Prilepi piirkonnas, otse Bitolast ida pool.

Põhjus, miks ülestõus valiti strateegiliselt Bitola vilajetis ja Makedoonia laiemas edelapiirkonnas, tulenes asjaolust, et see asus Bulgaariast kõige kaugemal, püüdes suurriikidele näidata, et ülestõus oli puhtalt makedoonlane iseloom ja nähtus. IMARO asutajate - Petar Poparsovi - idee hoida Bulgaariast kaugel seisnes selles, et selle sekkumise kahtlus võib kahjustada mõlemat poolt: Bulgaariat ja organisatsiooni. Tegelikult levis ülestõus peagi kõrvalasuvatesse Kosovo, Salonika (Thessaloniki) ja Adrianoopoli vilajetidesse (Traakias).

Krastovdeni ülestõus 

 Serresi piirkonnas tegutsevad miilitsad, eesotsas Jane Sandanski ja Ülemkomitee mässuliste salgaga, pidasid Türgi vägesid all. Need meetmed algas päeval püha Risti (Krastovden bulgaaria, September 27) ja ei kaasata kohalik elanikkond nii palju kui teistes piirkondades, ja olid hästi ida Monastir ja Lääne-Traakia.

Piirkondades, mis hõlmasid 1903. aasta ülestõusu, olid Albaania külaelanikud olukorras, kus neid kas IMRO četas ähvardas või värvisid Osmani võimud ülestõusu lõpetamiseks.

Preobrazhenie ülestõus 
Khadzievi sõnul oli Traakias toimunud ülestõusu peamine eesmärk toetada ülestõusu läänes, kaasates Türgi väed ja takistades neil Makedooniasse liikumist. Paljud operatsioonid olid diversioonilised, kuigi võeti mitu küla ja Strandzha piirkonnas hoiti umbes kakskümmend päeva. Mõnikord nimetatakse seda Strandža vabariigiks või Strandža kommuuniks, kuid Khadzjevi sõnul ei olnud Traakia piirkonnas kunagi riigivõimu küsimus.

 19. augusti hommikul rünnati kogu piirkonna külasid, sealhulgas Vasiliko (praegu Tsarevo), Stoilovo (Malko Tarnovo lähedal) ja Edirne lähedal asuvaid külasid.
 21. augustil õhiti Igneada sadama tuletorn.
 3. septembri paiku hakkas tugev Osmanite vägi oma kontrolli uuesti kinnitama.
 8. septembriks olid türklased kontrolli taastanud ja jõudsid üles.

Rhodope mägede ülestõus 
Rhodope mägedes, Lääne-Traakias, väljendus ülestõus üksnes mõne cheta kõrvalepõikena Smolyani ja Dedeagachi piirkonnas.

Viited