Elmar Ilp

Elmar Ilp (3. september 1919 Võhma küla –12. august 1950 Võhma küla, Mustjala vald, Saaremaa) oli Saaremaa tuntuim metsavend.

Elukäik 
Elmar Ilpi noorusajast Mustjala vallas on vähe andmeid. Noorukina on teda kirjeldatud kui rahutut poissi, kellel oli aeg-ajalt pahandusi korrakaitseorganitega. Ta pidas juhutöid, mingit kindlat ametit Elmar Ilp ei omandanud. Tema ema nimi oli Sofia, isa nimi oli Ado Ilp. Peres kasvas peale Elmar Ilbi veel kaks poega ja tütar. Ilbi ema elas hiljem Pärnumaal Vändras, kus lühikest aega peatus ka poeg Elmar enne Saaremaale naasmist.

1940. aasta suvel võeti Ilp Eesti sõjaväe ajateenijana üle Punaarmeesse, kuid langes 1941. aasta suvel koos tuhandete teiste Punaarmee 22. Eesti Territoriaalse Laskurkorpuse võitlejatega Saksa vägede kätte sõjavangi. Vangilangemise täpsemad asjaolud ei ole teada. Ilp vabanes sama aasta oktoobris.

1943. aasta lõpus arreteeriti Elmar Ilp mitme Saaremaal toime pandud murdvarguse eest, mõisteti vangi ning ta vabanes Nõukogude vägede saabudes. Seejärel töötas ta Kuressaare linna täitevkomitee kommunaalosakonna arveametnikuna. Taas arreteeriti Elmar Ilp 1945. aasta mais loata relva omamise eest, kuid põgenes samal kuul Kuressaare arestikambrist, uuristades mõne öö jooksul koos paari kongikaaslasega kambriseina sisse paraja suurusega avause. Seejärel sai Ilbist lindprii, kes asus end varjama põhiliselt Saaremaa keskosa metsades ning talude küünides.  

Elmar Ilp koos oma kaaslastega tabati ja tapeti 12. augustil 1950 Luulupe ja Eikla vahel asunud metsapunkris.

Ilbi salga tegevus 
1945. aasta oktoobriks koondus Elmar Ilbi ümber mõnemeheline, muutuva suuruse ja liikmeskonnaga salk. Eri aegadel kuulusid salka näiteks Villi Uus, Uljast pärit Feliks Vahter ning Valjalast pärit külapillimees Harald Algpeus, kes hakkas end varjama pärast varguse eest arreteerimist. Vennad Juhan ja Arteemi Mets Pärsamalt läksid metsa seoses Omakaitsest ja Punaarmeest kõrvale hoidmisega; samuti Pärsamalt pärit Aleksander Tuuling varjas end pärast ühe punaarmeelase tapmist, olles varem süüdistatud deserteerimises. Tuuling ja Ilp, olles mõlemad tugevate juhiomadustega isikud, asusid endid peagi eraldi varjama ning nende teed teatud ajast enam kuigivõrd ei ristunud. Kaarma vallast pärit salga liige Fjodor Jürgens varjas end pärast omavoliliselt töölt lahkumist. Salga ainus naisliige Redeese Teresa Tomson (mõningades publikatsioonides nimetatud ka kui Terese või Reseede) oli ühtlasi Ilbi elukaaslane. Peale eelpool loetletud isikute oli Ilbi salgas eri aegadel veel liikmeid.

Elmar Ilbi  on seotud mitme asjaoluga. Ühelt poolt on silmahakkav tema ohvrite väidetav suur arv (isegi kui osa kuritegusid omistati talle alusetult), teisalt mitmete karistusaktsioonide brutaalne iseloom.  Ka mitmete Ilbi väidetavate ohvrite puhul on põhjust arutleda tapmise ajendite üle. 

Esmajoones olid Ilbi salga sihikul inimesed, kes tegid mingilgi moel koostööd punavõimudega. Piisavaks mõrva ajendiks võis saada näiteks teenistuskoht mõnes külanõukogus. Maarahva seas, kelle vara natsionaliseeriti ja aeti kolhoosidesse, püsis toetus Ilbile kui kompromissitule punavõimu vastu võitlejale seetõttu kaua aega piisavalt tugev, nii et Ilpi ei suudetud aastaid tabada. Ta varjas end nii spetsiaalselt rajatud punkris kui ka kohalike talunike küünides. Samas on palju teateid selle kohta, et Ilp näitas end üsna avalikult ka kogukonnas ega teinud oma liikumisteedest suurt saladust. Kogukonnas oli alati inimesi, kes olid nõus Ilbile peavarju andma või muul moel teda toetama ning tema asukohta ei antud üles. Selle valguses on küsitav võimuorganite omavaheline koostöö või pühendumus, kuna põhiliselt liikus Ilp küllalt väiksel territooriumil ja üsna homogeenses kogukonnas Saaremaa keskosas (Pihtla, Kaarma, Kaali, Kõljala, Valjala, Eikla, Luulupe). Püsib võimalus, et julgeolekuorganites võis olla omakorda salajasi informaatoreid, kes jõudsid Ilpi või temaga suhelnud inimesi lähenevast haarangust aegsasti hoiatada. 

Ilbi salgale on omistatud üle 40 relvastatud väljaastumise. Ohvrite koguarv on teadmata, kuid teatud hinnanguil, mille tasakaalustatuses on põhjust kahelda, võis tapetute koguhulk ulatuda saja inimeseni. On ülimalt tõenäoline, et märkimisväärne osa Saaremaal tol perioodil aset leidnud rasketest kuritegudest seostati propagandistlikel põhjustel Ilbiga alusetult ning tema ohvrite arv pole kaugeltki nii suur, kui okupatsioonivõim püüdis näidata. 

Ilbi esimeseks veretööks peetakse isiklikest ajenditest (sugulaste küüditamine) toime pandud mõrva 26. novembril 1945. Hiljem tapetute seas olid näiteks rajoonivolinik, kelle laip leiti Kaali metsast mitu nädalat pärast mehe teadmata kadunuks kuulutamist. Masa külas tapeti perekonna silme all näitleja Helle Laasi isa Osvald Laas. Tapetute seas oli Nõukogude armee eestlastest sõdureid, kolhoosiesimehi, ka hulk Saaremaa külaelanikke, väidetavalt ka perekonniti, kelle puhul on nende poliitilist seotust või meelsust tagantjärele raske hinnata. Sageli võis aktsiooni läbiviimiseks piisata mõne informaatori vihjest. Ka oli juhtumeid, kus Ilp ei tapnudki, vaid hoiatas punavõimuga kaasajooksikut karmilt. Näiteks on teada juhtumeid, kus Ilp ajas isikul maha pool vuntsi jmt. 

Vähemalt ühel korral jättis Ilp pärast karistusaktsiooni maha paberilehe, kus märkis, et aktsiooni saatis korda ühendus "Lendav Surm". Ometi ei olnud Ilpi salgal teadaolevalt end sääraselt kutsuvate metsavendadega pistmist – "Lendava Surma" nime võttis kasutusele noorelt hukkunud Virumaa metsavend Aleksander Raud. Püsib võimalus, et Ilp võis soovida end näidata osalisena suuremas võrgustikus, mida tegelikkuses ei eksisteerinud.

Ehkki toetus Ilbile oli maarahva seas märkimisväärselt kindel, ei pruugitud otsest kokkupuudet Ilbiga soovida kardetavate NKVD repressioonide tõttu. Külakogukonnas oli NKVD värvatud informaatoreid (teadaolevalt üle 40 inimese), osal neist ka eriluba Ilp tappa. Neist osal olid samaaegselt otsesidemeid Ilbiga. Seetõttu tunti hirmu, kui Ilp, kelle eesmärke toetati, ilmus tallu näiteks süüa küsima või öömajale. Tekkis ajastule tüüpiline topeltolukord: vägivalla või repressioonide kartuses tehti paratamatult konspiratiivset koostööd nii metsavendade kui ka NKVD-ga. Selle tõttu on teada juhuseid, et Ilbi peamises tegevuspiirkonnas "kahe tule vahele" jäänud inimesed kavandasid hirmu tõttu oma elu pärast kaugemale kolimist või Saaremaalt põgenemist.

Elmar Ilp ja Redeese Tomson 

Elmar Ilbi salga üks tuntumaid liikmeid oli Saaremaalt Haeska külast pärit tütarlaps Redeese Teresa Tomson (snd. 1929), Ilbi armastatu. Salgaga liitudes oli ta vaid 17-aastane. Tomsoni vanemad olid hiljem poliitvangid. Tomsoni sünnitalu asub Leisi maanteest paarisaja meetri kaugusel Luulupe tee ääres. Vähemalt ühel talvel varjas Ilp end Tomsonite elumaja ahju taha ehitatud peidikus.

 Rahvapärimuse kohaselt olevat imik koos nimesildiga jäetud ühe arstipunkti ukse ette, kust leidjad ta kaasa võtsid ning lapse elu päästsid. Ükski tunnistaja pole rääkinud Tomsoni rasedusest, sünnitusest vms, liiatigi olnuks lapsekandmine metsaoludes ning pidevate põgenemiste ja rünnakute läbiviimise olukorras ülimalt komplitseeritud. Sellele vaatamata on Saaremaal endiselt liikvel kuuldusi, et Elmar Ilbil oli/on poeg.

Tabamine 

Elmar Ilbi salka püüti mitmel puhul haarangute käigus tabada, kuid iga kord õnnestus metsavendadel pakku pääseda. Ühe suurema haarangu ja põgenemise käigus sai Redeese Tomson tõsiselt haavata ning vajas ka arstiabi.

Ilp ja tema salga allesjäänud liikmed (Redeese Tomson ja Feliks Vahter) tapeti 12. augustil 1950 lahingu käigus Saaremaal punkri juures Luulupe külas Nõukogude julgeolekutöötajate ning Ilbi grupi vahel. 

Pole teada, mil moel rabametsas asunud punker avastati, kuid peamisi versioone on kaks. Esimese kohaselt ärandas Ilp Kaarma matsavahilt mootorratta, mille jälgi pidi jõuti punkrini. Teise ning tõenäolisema versiooni kohaselt reetis punkri asukoha ja teenis mitukümmend tuhat rubla NKVD agent Juhan Saar, hilisem vanavarakoguja ja eramuuseumi kogu omanik. 

Punkri juures puhkes lahing varahommikul. Kui punkri poolt enam ühtegi lasku ei tulnud, leiti surnult Ilp, Tomson ja Vahter. Redeese Tomsoni käes oli püstol, millest võib oletada, et ta tappis nii Ilbi kui ka seejärel iseenda. Tapetute laibad pandi samal päeval Kuressaare kesklinnas lühikeseks ajaks rahvale vaatamiseks ja tuvastamiseks välja, paljud linnaelanikud kasutasid seda võimalust, et veenduda Ilbi surmas. 

Ilbi ja tema kaaslaste haudade asukohad on teadmata. Mitmetes publikatsioonides on viidatud kuulujutule, justkui oleks vahetult pärast laipade Kuressaares eksponeerimist mandrile sõitnud kinnine auto. On arvatud, et Tomsoni, Ilbi ja Vahteri laibad võidi matta Läänemaal ühe kiriku aeda.

Salga kõik ülejäänud liikmed olid tapetud või vangi langenud varem, viimastest mõni, näiteks Arteemi Mets, kandis määratud karistuse ära ning vabanes 1960. aastate alguses. 1946. aasta jaanipäeval vangi langenud Harald Algpeus elas Kolõma piirkonnas eriti karmi režiimiga vangistuse üle, jäi hiljem elama Lätti ega naasnud enam püsivalt Eestisse.

Mälestuse jäädvustamine 

2020. aastal avati Luulupe külas mälestuskivi Elmar Ilbi ja tema salga mälestuseks. 2022. aastal püstitati tema langemiskohta tammepuust rist ja mälestustahvel.

Viited

Kirjandus 
 Tõnu Prei "Legend Ilbist – KGB versioon". Oma Saar, 12.–24. august 1995 
 Boris Loho "Legendi lõpp". Oma Saar, 3.–7. oktoober 1995 
 Luule Piibur "Inimjaht lindpriidele". Meie Maa, 18. august 2000

Välislingid 
 "Saaremaa metsavend Ilp" veebifoorumis militaar.net

Eesti metsavennad
Sündinud 1919
Surnud 1950