joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Vladimir

Vladimir on linn Venemaal, Vladimiri oblasti keskus. Asub Kljazma jõe ääres, Moskvast 200 km idas. Vladimir oli keskaegse Moskoovia pealinn (enne Moskvat).

Ajalugu 

Linna asutamisaastaks loetakse aastat 1108, kui Vladimirit mainitakse esmakordselt kroonikas. Vladimiri nime seostatakse Kiievi suurvürsti Vladimir Monomahhiga. 

1137. aastal asus soome-ugri rahvaste asualale Rostovi-Suzdali vürstiriiki Vladimir Monomahhi noorem poeg, Juri Dolgoruki. J. Dolgoruki poja Andrei Bogoljubski valitsemisajal sai linnast Vladimiri-Suzdali vürstiriigi pealinn. Andrei Bogoljubski keskendus eelkõige oma uue pealinna Vladimiri arengule, mille ta laskis esinduslikult välja ehitada (Jumalaema Uinumise katedraali ning teisi kirikuid ja kloostreid). Linna laiendati tunduvalt ning ümber linna rajati kindlustused. Kiievi-Vene keskus Kiiev muutus aja jooksul tähtsusetuks, eriti pärast Andrei venna Mstislav Jurjevitši rüüsteretke sinna aastal 1169 Andrei käsul. Mstislavi juhitud väed vallutasid Kiievi ning linn põletati maha, kuid Andrei pöördus tagasi kirdesse. See tegi lõpu Kiievi vürstide valitsemisele. Andrei andis Kiievi osastiseks oma vennale Gleb Jurjevitšile, ise aga võttis Vladimiris endale suurvürsti tiitli. Ta viis Kiievi lähedalt Võšgorodist ära Võšgorodi Jumalaema ikooni, mis seejärel sai tuntuks kui Vladimiri Jumalaema ikoon. Vladimiri lähedale ehitati kindlustatud Bogoljubovo loss, mis oli Andrei lemmikresidents. Oma lisanime "Bogoljubski" ongi ta selle koha järgi saanud. Andrei Bogoljubski valitsemise ajal omandas Vladimiri-Suzdali vürstkond märkimisväärse võimu ning oli Vana-Vene vürstiriikide seas tugevaim. Vladimiri tähtsuse tõstmiseks taotles Andrei 1160. aastal sinna uue metropoliidi residentsi loomist, mis oleks tähendanud Vene õigeusu kiriku jaotamist kaheks metropooliaks. Konstantinoopoli patriarh aga keeldus sellest. Vastuseks keeldus Andrei Bogoljubski Kiievis vabaks jäänud ametikohale uue Kiievi ja kogu Vene metropoliidi ametisse nimetamisest.

1238. aastal vallutasid linna mongolite hordid Batu khaani juhtimisel. Pärast mongoli ikkest vabanemist ei saavutanud Vladimir oma endist tähtsust ning jäi Moskva ja Novgorodi varju. Aastal 1299 sai linnast Vene õigeusu kiriku metropoliitide residents.

Vaatamisväärsused 

Tänapäeval kuulub Vladimir "kuldse ringi" linnade hulka. Jumalaema Uinumise katedraal, Püha Dimitri katedraal ja Kuldne värav kuuluvad UNESCO maailmapärandi nimistusse.

Majandus 

Linna peamised tööstusharud on masinaehitus ja keemiatööstus.

Haldusjaotus 

Linn jaguneb 3 linnarajooniks: Lenini, Oktoobri- ja Frunze rajoon. 2006. aasta algusest liideti linnaga linnalähedased alevid Kommunar, Orgtrud, Energetik, Jurjevets ja Mostostroi. Lisaks neile kuulub linna haldusalasse üle 10 küla ja aleviku. Koos nendega oli 1. jaanuaril 2007 elanike arv 339 900.

Viited

Välislingid 

Vladimiri portaal

Vladimiri oblasti linnad
Vladimiri-Suzdali vürstiriik
Sangay Ngedup

Lyonpo Sangay Ngedup (sündinud 1953 Punakha ringkonnas Nobgangi külas) on Bhutani põllumajandusminister. 

Sangay Ngedup oli peres teine poeg ning tal oli kaks venda ja viis õde. Neli tema õde on Bhutani kuningannad. 

Ta lõpetas Indias Kalimpongis kooli Dr Graham's Homes ning sai kõrghariduse New Delhis St Stephen's College'is. 

Aastal 1976 astus ta Bhutani välisteenistusse ja käis diplomaatiakursustel Austraalias ja New Delhis.   

Aastal 1977 töötas ta Bhutani alalises esinduses ÜRO juures ning hiljem teise ja esimese sekretärina Bhutani kuninglikus saatkonnas New Delhis. Aastatel 1986–1989 oli Sangay Ngedup suursaadikuks Kuveidis. 

Aastal 1989 viidi ta üle kaubandus- ja tööstusdirektoriks ning aprillis 1991 Plaanikomisjoni kaassekretäriks. Aastal 1992 sai ta tervishoiu peadirektoriks. 

Aastal 1998 sai temast tervishoiu- ja haridusminister. Aastast 2003 on ta põllumajandusminister. 9. juulist 1999 20. juulini 2000 ja 5. septembrist 2005 7. septembrini 2006 oli ta peaminister. 

Rahvusvahelised tervishoiuorganisatsioonid on tunnustanud tema tegevust riigi tervishoiusüsteemi arendamisel. Aastatel 1996–1999 oli ta Maailma Terviseorganisatsiooni Täitevkomitee esimees. 
Teda on nimetatud ka GAVI (Ülemaailmne Vaktsiinide ja Vaktsineerimise Liit) direktorite nõukogusse. 

Ta on palju mööda Bhutanit ringi sõitnud, julgustades kaugete piirkondade meedikuid. Ta on püüdnud teha arstiabi kätesaadavaks kõigile Bhutani elanikele. See tegevus on teinud ta Bhutanis populaarseks. 

Aastal 2002 sooritas ta koos veel 6 inimesega tervisematka "Liigu terviseks" Trashigangist Thimphusse. See oli 560 km pikkune jalgsimatk. Ta kavandas selle ise vahendina rahakogumiseks Bhutani Tervisefondi (Bhutan Health Trust Fund), mille eesmärk on tasuta esmatasandi arstiabi rahastamine.

Tunnustused

Kuningas Jigme Singye Wangchuck annetas Sangay Ngedupile 24. augustil 1987 punase kabney (dasho tiitli) ja 1. jaanuaril 1998 oranži kabney (lyonpo tiitli). 

Ta on saanud Ülemaaimse Tervishoiuorganisatsiooni auhinna "Tubakas ja tervis" ja Sasakawa auhinna saavutuste eest Bhutani esmatasandi arstiabi parandamisel.

Isiklikku

Sangay Ngedup on abielus ja tal on neli last.

Välislingid

Tervisematk 2002

Bhutani peaministrid
Sündinud 1953
Defenestratsioon

Defenestratsioon ehk aknast välja viskamine ehk aknast alla viskamine oli eriti hiliskeskaegsel ja varauusaegsel Böömimaal levinud tava väljendada rahulolematust valitsevate võimudega. Seda tuli ette ka mujal, kuid kaks Praha defenestratsiooni on ilmselt kõige kuulsamad.

Esimene Praha defenestratsioon toimus 1419: aknast heideti välja linna sakslastest raad ning see sündmus oli üks hussiitide sõdade otsestest ajenditest.
Teine Praha defenestratsioon toimus 1618: protestantidest Böömi aadlikud heitsid aknast alla katoliku Saksa-Rooma keisri saadikud ning see sai Kolmekümneaastase sõja ajendiks Böömimaal.

Defenestratsioon tähendab, et külaline pole enam tagasi oodatud. Nimelt tuleb tagasi tulla sama teed kaudu, kust lahkuti, st antud juhul aknast. Et aga sisenetakse ainult ukse, mitte akna kaudu, siis võeti aknast välja visatult võimalus naasmiseks.

Teisi defenestratsioone 

Piiblis on kirjas, et kuninganna Iisebel visati aknast alla.
Mitu allikat väidab, et kuningas John Maata sai defenestratsiooni abil lahti oma nõost Bretagne'i Arthurist, heites ta 1203. aastal Roueni lossi aknast alla. 
1383 heideti Lissabonis aknast alla piiskop dom Martinho, kuna teda kahtlustati koostöös linna piiravate kastiillastega. 
1572 visati pärtliöö veresauna hakatuseks aknast alla Prantsuse kuninga Charles IX hugenotist sõber Gaspard de Coligny, keda kindluse mõttes enne pussitati.
1848. aasta revolutsiooni ajal Saksamaal hüppasid kaks Kölni linnaametnikku aknast välja ja üks neist murdis mõlemad jalad. Sündmus läks ajalukku kui Kölni defenestratsioon.
Eesti Vabadussõjalaste Liidu juht Artur Sirk kaotas 1937. aastal Luksemburgis elu väidetavasti defenestratsiooni tõttu.
Märtsis 1948 hukkus defenestratsiooni tagajärjel Tšehhoslovakkia poliitik Jan Masaryk. Seda on mõnikord kutsutud ka kolmandaks Praha defenestratsiooniks. Viimaste aastate uurimused on näidanud, et ta tapeti.

Euroopa keskaeg
Varauusaeg
Ugyen Wangchuck

Ugyen Wangchuck (ka: Ugyen Wangchuk) (1861 või 1862 – 7. august 1926) oli Bhutani kuningas 17. detsembrist 1907 21. augustini 1926, esimene Bhutani kuningas. 

Tema isa oli Trongsa ringkonna (dzongi) kuberner (ponlop) Jigme Namgyal. Ugyen Wangchuk päris selle ametikoha oma isalt. Toetudes oma võimubaasile Bhutani keskosas, võitis ta oma poliitilised vastased ning ühendas mitme kodusõja ja mässu (1882–1885) järel Bhutani.

Sel ajal kuulus Bhutan Briti impeeriumi koosseisu. 1903 andis Suurbritannia talle tiitli "Tema ekstsellents". 1905 pälvis Wangchuk India impeeriumi ordu (alates 1911 India tähe ordu) komandöri klassi ja sai ühtlasi sööriks.

Aastal 1907 valisid Bhutani tollase pealinna Punakha mungad Wangchucki ühel häälel Bhutani pärilikuks kuningaks.

Samal aastal tunnustas Briti valitsus teda Bhutani maharadžana ja andis talle tiitli "Tema kõrgus", mis asendas eelmise, ekstsellentsi tiitli. Ühtlasi pälvis Wangchuk tiitli sri, nii et tema täielik tiitel oli "Tema kõrgus maharadža sri pantš söör Ugyen Wangchuk, Bhutani maharadža ja draakonikuningas, India tähe ordu komandör". 1921 ülendati Wangchuk India tähe ordu suurkomandöriks, mis oli ordu kolmest klassist kõrgeim.

1911 autasustas Suurbritannia Wangchuki Delhi Durbari hõbemedaliga. Seda tehti kuninga George V ja kuninganna Mary von Tecki India kuningaks ja kuningannaks kroonimise puhul. Delhi Durbari medaleid anti välja 26 800. Hiljem ei ole ühtki Suurbritannia monarhi India valitsejaks kroonitud ja seetõttu pole ühtki Delhi Durbari medalit hiljem välja antud.

Ugyen Wangchuk oli abielus Ashi Tsundue Lhamoga. Neil oli kolm last: Jigme, Lemo ja Lhadron. Neist vanim, Jigme Wangchuk, järgnes isale Bhutani troonil.

Viited 

<center>

Eelnev: –Bhutani kuningas 1907–1926 Järgnev:  Jigme Wangchuk 

Bhutani monarhid
Sündinud 1860. aastatel
Surnud 1926
Lundy

Lundy (kõmri Ynys Wair) on saar Keldi mere Bristoli lahes. 

Pindala 424 hektarit. Saar on künklik, kõrgus kuni 142 meetrit. 

Kuulub Suurbritanniale. Halduslikult asub Devoni krahvkonnas.

Välislingid 
 Lundy koduleht

Suurbritannia saared
Olari Elts

Olari Elts (sündinud 27. aprillil 1971) on eesti dirigent. Ta on alates 2020. aasta sügisest Eesti Riikliku Sümfooniaorkestri peadirigent.

Elukäik
Olari Elts lõpetas 1993. aastal Eesti Muusikaakadeemia koorijuhtimise erialal professor Kuno Arengu klassis ning jätkas samas õpinguid orkestridirigeerimise erialal Paul Mägi ja Eri Klasi juhendamisel.
 
Aastatel 1994–1996 täiendas end Viini Kõrgemas Muusikakoolis orkestridirigeerimise erialal (professor Uros Lajovic). Ta on osalenud mitmel Jorma Panula meistrikursusel. 

Olari Elts on juhatanud ansambleid, koore ja orkestreid. Ta on 1993. aastal loodud NYYD Ensemble'i kunstiline juht ja dirigent.

Olari Elts on tegelenud kõigi ajastute muusikaga. Ta peab oluliseks eesti muusika värskendamist, on tellinud mitmelt eesti heliloojalt teoseid ja olnud nende esmaesitaja.

Kontserttegevus
Olari Elts on muu hulgas dirigeerinud Soome Raadio Sümfooniaorkestrit, Dresdeni Sinfonikeri, Barcelona Sümfooniaorkestrit, Birminghami Sümfooniaorkestrit, Rootsi Raadio Sümfooniaorkestrit ning mitut Saksa orkestrit. Ta oli Läti Riikliku Sümfooniaorkestri korraline külalisdirigent (2000) ja peadirigent (2001–2006). Ta on olnud ERSO esimene külalisdirigent aastast 2007.

Tema dirigeerimisel on ette kantud mitu kontserdisarja: "Vox Nova", "City Life", "Avangard", "Dekadents", "Hüvastijätud".

Tunnustus 
 1997 Suure Vankri auhind
 1997 Eesti Kultuurkapitali helikunsti aastapreemia (nüüdismuusika esitused ja esmatutvustused 1997. aastal)
 1999 I preemia ja orkestri eripreemia Soomes rahvusvahelisel Jorma Panula nimelisel dirigentide konkursil
 2000 rahvusvahelise Sibeliuse-nimelise konkursi laureaat
 2001 Valgetähe IV klassi teenetemärk
 2004 Eesti Vabariigi kultuuripreemia
 2005 Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia (koos Madis Kolgi, Erkki-Sven Tüüri ja Tiiu Valperiga, järjepidev NYYD festivalide korraldamine)
 2012 Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia (oratooriumi „Paulus“ ettekanne ja särav hooaeg)
 2017 Eesti Teatriliidu etenduskunstide ühisauhind (Teater NO99 lavastuse "Pööriöö uni" lavastuse trupp)
 2017 Eesti Kultuurkapitali helikunsti aastapreemia (Eesti heliloomingu edendaja kodu- ja välismaal)
 2020 Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia (koos Eesti Riikliku Sümfooniaorkestriga, klassikaalbum "Heino Eller. Sümfoonilised poeemid")

Viited

Välislingid
Olari Elts juhatab oktoobris mitmel pool maailmas, ERR, 18. oktoober 2008
 Priit Kuusk. Olari Elts dirigeerib Mendelssohni Šotimaal. ERR, 14. jaanuar 2009
 Priit Kuusk. Olari Elts dirigeerib taas Briti saartel. ERR, 5. veebruar 2009
 Priit Kuusk. Olari Elts juhatab täna Müncheni Kammerorkestrit ERR, 12. veebruar 2009
 Priit Kuusk. Olari Elts juhatas Porto Rahvusorkestrit Portugalis, ERR, 1. märts 2009
 Priit Kuusk. Olari Elts juhatab Milwaukee sümfooniaorkestrit ERR, 5. aprill 2009

Eesti koorijuhid
Eesti dirigendid
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia vilistlased
Sündinud 1971
Vello Pähn

Vello Pähn (sündinud 30. mail 1958) on eesti dirigent.

Vello Pähn lõpetas 1981. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi, õppides orkestridirigeerimist Roman Matsovi käe all. Aastatel 1981–1986 jätkas õpinguid Leningradi Konservatooriumis Arvīds ja Maris Jansonsi juhendamisel.

Ta oli Rahvusooper Estonia dirigent aastatel 1982–1994. Sügisest 2012 kuni sügiseni 2019 oli ta Rahvusooper Estonia loominguline juht ja peadirigent.

Dirigeeritud lavastused Estonias 

 2012 Gounod’ „Faust“
 2012 Straussi „Roosikavaler“ (kontsertettekanne)
 2013 „Arabella“ (esmaettekanne Eestis, kontsertettekanne)
 2013 Wagneri „Tannhäuser“
 2013 Tõnu Kõrvitsa „Liblikas“ (maailmaesietendus)
 2013 Gounod’ „Romeo ja Julia“ (kontsertettekanne)
 2014 Rimski-Korsakovi „Snegurotška“ (esmaettekanne Eestis, kontsertettekanne)
 2014 Gianluca Schiavoni „Medea“ (maailmaesietendus)
 2014 Tšaikovski „Uinuv kaunitar“
 2014 John Cranko „Onegin“ (esmakordselt Eestis) 
 2015 Hindemithi „Cardillac“ (esmakordselt Eestis)
 2015 Tubina „Kratt“
 2016 Verdi „Aida“
 2016 Wagneri „Lendav hollandlane“
 2017 Adami „Giselle“

Ta on juhatanud 1988. aastast Opera National de Paris’, 1992. aastast Hamburgi Riigiooperi, 1999. aastast Dresdeni Semperoperi ja 2000. aastast Berliini Riigiooperi etendusi ning töötanud koos legendaarsete tantsijate ja koreograafide Rudolf Nurejevi, John Neumeieri ning Maurice Bejartiga. Ta on dirigeerinud etendusi ka Stuttgardi Riigiooperis, Berliini Deutsche Operis, Milano La Scalas, Napoli Teatro San Carlos, Viini Riigiooperis, Göteborgi Ooperis, Leipzigi Ooperis, Dresdeni Semperoperis jm.

Tunnustus 

 2001 Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia (dirigenditöö Eestis ja rahvusvahelisel areenil)
 2014 Eesti Teatriliidu aasta lavastuse auhind (lavastuse "Tannhäuser" lavastusmeeskonna liige)
 2016 Eesti Teatriliidu muusikaauhind
 2016 Eesti Muusikanõukogu muusikapreemia (kaalukas panus Rahvusooperi kunstilisse arengusse)
2018 Harjumaa teatripreemia

Viited

Välislingid

Eesti dirigendid
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia vilistlased
Sündinud 1958
Juhan Kaarlimäe

Juhan Kaarlimäe (1935. aastani Johann Karlsberg; 21. november 1901 Vana-Vändra vald – 5. veebruar 1977 Raikküla) oli Eesti poliitik, tuntud eelkõige Otto Tiefi valitsuse liikmena.

Ta osales vabatahtlikuna Vabadussõjas. Lõpetas 1922. aastal Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Ta õppis aastatel 1922–1923 Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonnas ning aastatel 1923–1935 õigusteaduskonnas. Akadeemiliselt kuulus ta Eesti Üliõpilaste Seltsi.

Oli 1932–1937 Riigikogu liige, 1937. aastal Rahvuskogu I koja ja alates 1938 I Riigivolikogu liige. 5. oktoobril 1935 määrati ta Riikliku Propaganda Talituse informatsiooniosakonna juhatajaks. Lisaks selle pidas ta 1936–1937 Eesti Telegraafiagentuuri esimehe ja 1937–1940 Järva ajutise maavalitsuse esimehe ja maavanema ametit, oli maaomavalitsuste poolt valitava Riiginõukogu liikme valijamees, Allveelaevastiku Sihtkapitali Järvamaa toimkonna esimees, Omakaitse Sihtkapitali Järvamaa toimkonna esimees (14. juuni 1940). 

Põllutöökoja I ja II koosseisu liige. 

18. septembril 1944 nimetas Jüri Uluots ta ministriks ja Informatsiooni Keskuse juhatajaks. Sama aasta 9. detsembril arreteeriti ta kodutalus Nõukogude võimude poolt, mõisteti 5 aastaks vangi ja 3 aastaks asumisele, vabanes ja naasis Eestisse 1954. aastal. Teist korda arreteeriti ta 1969 ning mõisteti aastaks vangi ja kaheks aastaks asumisele. 

Juhan Kaarlimäe hukkus tulekahjus, olles enne surma viimane elusolev Otto Tiefi valitsuse liige. Ta on maetud Vändra vanale kalmistule.

Tunnustus
1938 Valgetähe IV klassi teenetemärk

Viited

Kirjandus
"Järva aj. maavalitsuse esimeheks nimetati Juhan Kaarlimäe". Uus Eesti nr 232, 28. august 1937, lk 7

Välislingid
Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944

I Riigivolikogu liikmed
Põllutöökoja liikmed
Põllumeeste konventide liikmed
Järva maavanemad
Põllumeestekogude poliitikud
Konstantin Päts'i Riigivanemaks Valimist Korraldava Komitee poliitikud
Põhiseaduse Elluviimise Rahvarinde poliitikud
Riikliku Propaganda Talituse koosseis
Vabadussõja veteranid
Hugo Treffneri Gümnaasiumi vilistlased
Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmed
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti represseeritud isikud
Eestistatud nimega inimesed
Vändra vanale kalmistule maetud
Sündinud 1901
Surnud 1977
Oopium

Oopium (lad < kr opion 'magunamahl'; vanemas eestikeelses kirjanduses ka laudanum, mekoonium) on unimaguna valmimata kupardest saadav kuivatatud piimmahl.

Euroopa farmakopöa järgi on droogiks tooroopium (Opium crudum) – magunaliste sugukonna taimeliigi unimaguna varaküpsuses kuparde kuivanud piimmahl, mis kogutakse kokku ja rullitakse kas pallikesteks (oopiumikummi) või peenestatakse pulbriks (jahvatatud oopium). (Raal, 418:2010b)

Tooroopium peaks sisaldama vähemalt 10% morfiini ja kodeiini vähemalt 0,1%.

Oopiumist toodetavat heroiini tarvitatake peamiselt narkootikumina. (Raal, 419:2010b)

Oopiumi tarvitamine tekitab väikeste koguste puhul alguses ärritust, hiljem mõjub rahustavalt, valu vaigistavalt ja uinutavalt. Oopiumi korduv tarvitamine tekitab ravimisõltuvuse. Oopium ja selle valu vaigistavad alkaloidid on narkootikumid ja nendest valmistatud ravimite üle peetakse eriarvestust.

Oopium on lähtematerjaliks poolsünteetilisele narkootilisele ainele heroiinile.

Oopiumis leiduvaid alkaloide nimetatakse opiaatideks.

2007. aastal toodeti 93% maailmaturule jõudnud oopiumist ÜRO andmetel Afganistanis, eriti selle edelaosas. Pool Afganistani oopiumist pärines omakorda Helmandi provintsist.

1990. aastatel pärines enamik oopiumitoodangust Birmast.

Vaata ka 
 Oopiumisõjad

Viited

Kirjandus
 Ain Raal, "Farmakognoosia: Õpik kõrgkoolidele", lk 417-419, Tartu Ülikooli Kirjastus, lk 548–549, 2010b

Narkootilised ained
Botaanika
Ivan Pavlov

Ivan Petrovitš Pavlov (vene keeles Иван Петрович Павлов; 26. september (14. september vkj) 1849 Rjazan – 27. veebruar 1936 Leningrad) oli vene füsioloog, kes sai kuulsaks tingitud reflekside ehk Pavlovi reflekside avastajana.

Ta pälvis 1904. aastal Nobeli füsioloogia- või meditsiiniauhinna vereringe füsioloogia ja seedimise alaste teadusuuringute eest. Ta oli esimene Nobeli auhinna laureaat Venemaal.

Õpingud ja teadustöö 
Ivan Pavlov õppis Peterburi ülikoolis.

Tema töö oluliseks edasiarendajaks oli Pjotr Anohhin.

Pavlov ja Venemaa revolutsioonid 
1917. aastal toimunud revolutsioonide ajal keeldus Pavlov lahkumast Venemaalt, vaatamata teda tabanud ülekohtule – temalt konfiskeeriti teadustööde eest saadud kuus kuldmedalit ja natsionaliseeriti panka deponeeritud Nobeli auhinna rahaline osa.

Hiljem keelasid võimud tal emigreeruda, kartes tema paljastusi Nõukogude Venemaa tegelikkuse kohta. Pärast inglise kirjaniku Herbert Wellsi külaskäiku nälgiva Pavlovi juurde ja Rahvusvahelise Punase Risti palveid lubada tal emigreeruda võeti Pavlovi olukord erikontrolli alla ning talle eraldati elatusvahendeid. Pärast seda lubati tal järelevalve all reisida välismaale: Soome, Suurbritanniasse, Ameerika Ühendriikidesse ja Prantsusmaale. Tal oli võimalus välismaale jääda, kuid ta keeldus sellest.

Suvitamine Eestis
Ivan Pavlov veetis koos perega 26 suve Eestis Sillamäel (täpsemini selle külje all Türsamäel ehk Tiurselis).

Surm
Ivan Pavlov pooldas tervislikku eluviisi ja oli tugeva tervisega, kuid 1936. aastal haigestus ta mingisse gripilaadsesse viirushaigusse, nagu ta ise iseloomustas, ning pöördus sugulaste soovitusel raviarsti poole (selleks oli hiljem Maksim Gorki "surnuksravimise" eest süüdi mõistetud ja 1941. aastal maha lastud D. Lepnev), kes tegi talle süsti. Seejärel Pavlovi tervis halvenes ning ta sai aru, et on suremas.

Surma lähenemist tundev Pavlov kutsus oma õpilased kokku ja kirjeldas oma tundmusi, kuni ta suri. Ühele juhuslikule külastajale öeldi: "Akadeemik Pavlov on hõivatud. Ta sureb."

Tunnustus
1904 – Nobeli füsioloogia- või meditsiiniauhind 
1924 – valiti Tartu ülikooli audoktoriks meditsiini alal (dr. med. h. c.)
1932 – valiti Ameerika Filosoofiaseltsi välisliikmeks

Viited

Välislingid

 Jackie D. Wood, The First Nobel Prize for Integrated Systems Physiology: Ivan Petrovich Pavlov, 1904, Physiology, 1. detsember, 2004, 19. köide, nr 326-330DOI: 10.1152/physiol.00034.2004, veebiversioon (vaadatud 26.07.2014) (inglise keeles)

Venemaa psühholoogid
Venemaa füsioloogid
Venemaa füüsikud
Tartu ülikooli audoktorid
Tartu ülikooli auliikmed
Nobeli füsioloogia- või meditsiiniauhinna laureaadid
Sündinud 1849
Surnud 1936
David Wechsler

David Wechsler (12. jaanuar 1896 – 2. mai 1981) oli ameerika psühholoog.

Ta on tänapäeval väga populaarsete intelligentsustestide (Wechsleri intelligentsusskaalade) autor.

Wechsleri definitsiooni kohaselt on intelligentsus indiviidi üldine võimekus käituda eesmärgipäraselt, mõtelda ratsionaalselt ja tulla keskkonnas edukalt toime.

Biograafia
Wechsler sündis Rumeenias Lespezis juudi päritolu peres ja immigreerus lapsepõlves koos vanematega Ameerika Ühendriikidesse. Ta õppis New Yorgis koolis City College of New York ja Columbia ülikoolis, kus ta kaitses 1917. aastal magistrikraadi ja 1925. aastal doktorikraadi Robert S. Woodworthi juhendamisel. I maailmasõja ajal, õppides Charles Spearmani ja Karl Pearsoni käe all, tegi ta koostööd Ameerika Ühendriikide armeega, et töötada välja testid uute noorsõdurite värbamiseks.

Pärast lühikesi tööülesandeid eri valdkondades (sealhulgas viis aastat erapraksist), sai Wechsler 1932. aastal peapsühholoogiks Bellevue Psühhiaatriahaiglas, kuhu ta käi jäi kuni 1967. aastani. Wechsler suri 1981. aastal, kui tema psühholoogiatestid olid juba kõrgelt hinnatud.

Ameerika Ühendriikide psühholoogid
Sündinud 1896
Surnud 1981
Howard Gardner

Howard Gardner (sündinud 1943) on Harvardi ülikooli psühholoog. 

1983. aastal esitas Gardner multiintelligentsuse teooria, mille kohaselt intelligentsus tähendab võimeid probleeme lahendada ja midagi luua. Erinevalt Charles Edward Spearmani definitsioonist väidab Gardner, et üldist vaimset võimekust pole olemas, vaid selle asemel on vähemalt 7 üksteisest erinevat, oma seaduspärasuse ja loogikaga vaimset võimekust:

 keeleline ehk lingvistiline
 loogilis-matemaatiline
 muusikaline
 ruumiline
 kehalis-kineetiline
 enesetunnetuslik (intrapersonaalne)
 suhtlemisalane (interpersonaalne)

Gardneri teooria pole rajatud kontrollitavatele faktidele, vaid usule – seepärast on väljatoodud võimekusi väga raske mõõta ja paljud peavad seda teooriat küsitavaks. Teooria kaitseks räägivad juhtumid, kus indiviid on kaotanud ajukahjustuse tõttu mõne oma vaimsetest võimekustest ja säilitanud ülejäänud.

Tunnustused
Howard Gardner pälvis 1981. aastal MacArthuri auhinna.

Aastal 2006 valiti ta Ameerika Filosoofiaseltsi liikmeks.

Välislingid
 Howard Gardneri biograafia Harvardi ülikooli lehel
 Howard Gardner Harvardi ülikooli Project Zero lehel
 Howard Gardneri koduleht

Ameerika Ühendriikide psühholoogid
Sündinud 1943
Castello Sforzesco

Castello Sforzesco (varem nimetatud Porta Giovia) on kastell Milanos.

Selle rajamist alustasid 14. sajandil Viscontid ja mida Sforzade dünastia hiljem laiendas. Õigupoolest lammutati Viscontide kastell pärast nende valitsusaja lõppu pea täielikult ja ehitati Sforzade poolt taas üles. Oma lõpliku kuju sai võimas tellistest kindlus 15. sajandil Francesco Sforza valitsusajal.

Lossi renessanss-stiilis peatorn on nime saanud firenzelasest arhitekt Antonio Filarete järgi.

Pärast Itaalia ühendamist läks ehitis, mis seni oli sõjaväe valduses olnud, üle Milano linna käsutusse. Linn alustas kohe kastelli rekonstrueerimist. Restaureerimistöid juhatas Luca Beltrami. Keskne Filarete torn peasissekäigu kohal ehitati uuesti aastail 1900–1905 kuninga Umberto I monumendina.

Teise maailmasõja ajal sai kastell tugevasti kannatada 1943, sest liitlased pommitasid seda.

Kastellis asuvad muuseumid ja kunstigaleriid. Kunstimuuseum Pinacoteca del Castello Sforzesco asutati seal 1950. aastal. Kuulsaim sealne taies on Michelangelo lõpetamata skulptuur "Rondanini Pietà". Veel on lossis antiikkunstimuuseum, mööblimuuseum, muusikainstrumendimuuseum, tarbekunstimuuseum ja arheoloogiamuuseum.

Suures siseõues (Piazza delle Armi) on eksponeeritud mitmetest Milano ajaloolistest ehitistest säilinud hoonefragmente. Lisaks sellele on lossis palju väiksemaid õuesid, millest kauneim on Bramante ja Filarete kujundatud sammaskäikudega ääristatud Cortile della Rochetta.  

Kindluse taga asub üks Milano suurimaid parke Parco Sempione.

Välislingid

Castello Sforzesco ametlik kodulehekülg (inglise, itaalia ja hiina keeles)

Milano ehitised
Itaalia linnused
La Scala

La Scala (ametlikult Teatro alla Scala) on maailma üks kuulsamaid ooperiteatreid. Teater asub Milanos Piazza della Scalal. Teater avati 3. augustil 1778 Antonio Salieri ooperiga "Europa riconosciuta". 

Praegune ehitis rajati 25. veebruaril 1776 tulekahjus hävinud Teatro Ducale asemele. Enne seda aga oli seal Santa Maria alla Scala kirik. Selle kiriku järgi sai nime ka teater. Arhitekt Giuseppe Piermarini esimese projekti lükkas tollal Austria võimu all olnud Milano hertsogiriigi kuberner tagasi, ent teise kiitis Austria keisrinna Maria Theresia isiklikult heaks.

Teatri uusklassitsistlik fassaad on tagasihoidlik, interjöör aga suurejooneline. Rohkem kui 2000 istekohaga on La Scala Euroopa suurim teater. Harukordseks peetakse teatri akustikat. Saal on 26 meetrit lai ja 27 meetrit kõrge. Publik istub hobuserauakujuliselt: istekohad on paigutatud 678 looži kuuel korrusel, mille kohal on loggione kaks galeriid.

Pärast ooperit "Giovanna d'Arco" (esietendus 1845) ei lubanud Giuseppe Verdi pikki aastaid oma oopereid La Scalas mängida, sest teater oli tema muusikat muutnud (Verdi sõnul rikkunud). Järgmine Verdi ooper La Scalas oli 1887 aastal esietendunud "Otello". Ka Verdi viimane ooper "Falstaff" esietendus just seal.

La Scala ooperihooaeg avatakse Milano kaitsepühaku Ambrosiuse päeval 7. detsembril. Kõik etendused peavad lõppema enne keskööd. Pärast etenduse algust ei lubata enam kedagi saali ja selles osas ei tehta erandeid.

Välislingid

 Teatro alla Scala koduleht

Milano
Itaalia teatrid
Ooperiteatrid
Kaisa Roose

Kaisa Roose (sündinud 1969 Tallinnas) on eesti dirigent. 

Kuueaastaselt hakkas ta õppima klaverit Tallinna Muusikakeskkoolis. Tallinna Konservatooriumi lõpetas koorijuhtimise erialal. 1997. aastal lõpetas ta Taani Kuningliku Muusikaakadeemia Michel Tabachniku dirigeerimisklassis. Samal aastal võitis ta Kuningliku Balleti dirigendikonkursi. Roose on juhatanud orkestreid Taani Kuninglikus Muusikateatris ja Malmö Muusikateatris Rootsis.

Välislingid
Koduleht

Eesti dirigendid
Sündinud 1969
Anu Tali

Anu Tali (sündinud 18. juunil 1972) on eesti dirigent.

Elulugu 
Anu Tali õppis aastatel 1979–1987 Tallinna 3. Keskkoolis ja 1987–1991 Tallinna Muusikakeskkoolis. Aastatel 1991–1996 õppis ta Eesti Muusikaakadeemias ning täiendas end samal ajal Sibeliuse Akadeemia dirigeerimisprofessori Jorma Panula käe all. Aastatel 1998–2000 stažeeris ta Peterburi konservatooriumis professor Ilja Mussini ja Leonid Kortšmari juhendamisel.

Ta on Eesti-Soome Sümfooniaorkestri asutaja ja dirigent. See orkester, mis esineb 1997. aastast, on Anu Tali juhatusel esinenud kontserdisarjadega "Maailma muusikalised pealinnad", "Inimene", "Sümfoonia", "Musica Grande", "Kirg või Kannatus" ja "Á la Russe".
 
Anu Tali on töötanud Vanemuise teatri dirigendina. 

Ta on juhatanud ka teisi Eesti orkestreid ning Tōkyō Filharmoonikuid, Frankfurdi Raadio Sümfooniaorkestrit, Lahti Sümfoonikuid, Bratislava Soliste ning mitmeid teisi orkestreid Soomes, Rootsis, Lätis, Venemaal, Brüsselis ja Viinis. 

Augustis 2002 lindistas Anu Tali eesti muusikat Frankfurdi Raadio Sümfooniaorkestriga. Koos ESSO-ga nägi ilmavalgust debüütplaat "Luigelend" (Warner Music/Finlandia Records), mis tõi Anu Talile maineka auhinna "Echo Classic Award 2003" ja aasta parima noore muusiku nimetuse. 2005. aastal avaldati heliplaat "Action. Passion. Illusion" ning Anu Tali käis kontsertidega Jaapanis, Rootsis, Austrias, Prantsusmaal ja Ameerika Ühendriikides.

Isiklikku
Anu Tali abiellus 2014. aastal Hendrik Aguriga. 29. aprillil 2015 sündis neil poeg. Juulis 2016 sai teatavaks, et nende kooselu on lõppenud.

Tema kaksikõde Kadri Tali on muusikamänedžer, olnud Eesti Riikliku Sümfooniaorkestri direktor. Nende ema Anne Tali on Tallinna Ülikooli matemaatika emeriitprofessor.

Tunnustus
 2003 – Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia (Eesti-Soome Sümfooniaorkestri CD-album "Luigelend" ja kontserttegevus)
 2004 – Vabariigi Presidendi noore kultuuritegelase preemia
 2010 – Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia (Tõnu Kõrvitsa autorikontserdi ja tegevuse eest sümfoonilise muusika  tutvustajana)
2020 – stipendium "Ela ja sära"

Viited

Välislingid
 Raimu Hanson. Dirigent igatseb koju nagu laps Postimees, 13. veebruar 2009

Eesti dirigendid
Sündinud 1972
Erich Kõlar

Erich Kõlar (aastani 1936 Köhler; sündinud 18. mail 1924 Tallinnas) on eesti dirigent.

Ta lõpetas 1951 Tallinna Riikliku Konservatooriumi Roman Matsovi dirigeerimisklassi. 

Ta on mänginud ERSOs löökpille, olnud muusikaõpetaja Tallinnas ja Tartus. 

Ta oli aastatel 1951–1957 asumisel Kirovi oblastis.

1957. aastast oli ta Vanemuise teatri dirigent, sealhulgas 1958–1980 ja 1981–1984 peadirigent.

Esimene ooper, mida Erich Kõlar juhatas, oli Carl Maria von Weberi "Nõidkütt". Kokku on ta juhatanud üle 70 lavastuse, nii oopereid, operette, muusikale kui ka ballette. Ta on teinud ka draamalavastustele muusikalisi kujundusi ning tõlkinud laulutekste. Kõlar taastas 1950. aastate lõpul Vanemuise sümfooniakontsertide traditsiooni.

Tunnustus
1968 Eesti NSV teeneline kunstitegelane
2002 Eesti Rahvuskultuuri Fondi elutöö tänuauhind
2007 Tartu linna aukodanik ja Tartu Suurtähe kavaler
2009 Valgetähe IV klassi teenetemärk

Isiklikku
Erich Kõlar on olnud kaks korda abielus. Tema esimene abikaasa oli Leelo Kõlar ja nende lapsed on/olid Ele Kõlar, Kaja Kõlar ja Paap Kõlar. Teine abikaasa on Elena Poznjak-Kõlar ja neil on poeg Margo Kõlar.

Viited

Välislingid
Erich Kõlar riimib sõnad muusikaga. Postimees, 24. mai 1999
Andrus Esko: Erich Kõlar: Küüditatute südamerahu jäi Eestisse. Õhtuleht, 26. mai 2001
Dünastia. Perekond Kõlar, 1. Klassikaraadio, 7. mai 2017
Eesti kommunismiohvrid 1940–1991

Eesti dirigendid
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia vilistlased
Eestistatud nimega inimesed
Eesti NSV teenelised kunstitegelased
Tartu aukodanikud
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1924
Zürich

Zürich (prantsuse Zurich, itaalia Zurigo, romanši Turitg)  on Šveitsi suurim linn (Zürichi linnastus on üle 1 miljoni elaniku), Zürichi kantoni pealinn. Linn asub Limmati jõe ääres ja Zürichi järve loodeserval. Linnast paistavad Alpid ja Juura mäed.

Ajalugu 

Linn tekkis 9. sajandil rajatud Fraumünsteri kloostri ümber. Linna nimi pärineb rooma tollipunkti nimest Turicum. 

1262. aastal sai Zürichist Saksa-Rooma keisririigi riigilinn. 

1351 liitus Zürich kantonite liiduga ja mängis tähtsat rolli Šveitsi ajaloos.

1519. aastast sai Zürich Ulrich Zwingli juhtimisel reformatsiooni keskuseks.

Majandus 

Zürich on rahvusvahelise tähtsusega finantskeskus. Lisaks kahele suurpangale, (Credit Suisse ja UBS) on seal peakorterid veel paljudel finantsasutustel. 

Linn on ka Šveitsi tööstuskeskus. Tööstusettevõtteid on linnas vähemaks jäänud, kuid tehased on seal muuhulgas ABB-l ja Siemensil.

Transport 

Zürichis on tihe bussi-, trammi- ja trollibussiliinide võrk. Linna läbib raudtee.
Zürichi lennuväli Kloten asub kesklinnast 10 km kaugusel ja on Euroopa suurimaid.

Haridus 

Zürichis on palju kõrgkoole. Neist suuremad on 19. sajandil asutatud Zürichi ülikool ja Zürichi Polütehniline Kõrgkool.

Vaatamisväärsusi 

Paradeplatz
Grossmünster
Fraumünster
Püha Peetruse Kirik (St. Peter-Kirche)
Zürichi loomaaed

Kuulsaid linnaelanikke 

 Ulrich Zwingli (1484–1531)
 Gottfried Keller (1819–1890) sündis ja suri Zürichis
 James Joyce (1882–1941) suri Zürichis (maetud Flunterni kalmistule Zürichis)
 Elias Canetti (1905–1994) suri Zürichis
 Tristan Tzara (1915–1919)
 Richard Wagner (1849–1861)
 Albert Einstein (1896–1900, 1909–1911, 1912–1914)
 Vladimir Lenin (1917)
 Thomas Mann (1933–1942)
 Kurt Tucholsky (1932–1933)
 Tina Turner
 Elisabeth Schwarzkopf

Vaata ka
 Zürichi lennujaam

Viited

Välislingid 

 Zürichi ametlik koduleht (saksa keeles)

Šveitsi linnad
Vana-Rooma asulad
Michelangelo Caravaggio

Michelangelo Merisi da Caravaggio (29. september 1571 – 18. juuli 1610) oli itaalia maalikunstnik.

Elukäik
Caravaggio elu oli üsna värvikas. Ta oli pärit lihtrahva hulgast, mis tõenäoliselt innustas teda maalidel kujutama igapäevaelu ja -olustikku. Michelangelo Caravaggio oli tuntud oma sünnikoha, Milano lähedal asuva Caravaggio küla järgi. Caravaggio elu oli keeruline, täis tülisid ja vangis istumisi. Kakluste käigus tappis ta vähemalt ühe inimese. Seejärel paavsti kohtu eest põgenedes eksles ta Itaalias ja sattus pidevalt tülidesse. Caravaggio suri palavikku teel Napolist Rooma. Tema säilmed leiti 2010. aastal Porto Ercole'i kirikust.

Looming

Tema barokkstiilis piibli- ja mütoloogiaaineliste maalide tegelased on lihtrahvas nende igapäevases elus. Caravaggio kasutas uut kompositsioonivõtet, kus tegelased ei poseeri ning nende asendid mõjuvad juhusliku, mitte otsituna. Kujutatavad ei ole näoga vaataja poole, nagu oli varem kunstis tava. Caravaggiot tuntakse naturalistliku barokkmaali suuna rajajana. Naturalistliku suuna vastand ja oponent barokis oli idealistlik suund.

Caravaggio valgusekäsitlus mõjutas kogu Euroopa 17. sajandi maalikunsti. Tema kujutise muudab dramaatiliseks ja ruumiliseks nn heletumedus. Valgus tuleb maalidel ülevalt vasakult suunaga kompositsiooni keskmesse. Sellist valgust nimetatakse keldriluugivalguseks. 

Michelangelo da Caravaggio sai kuulsaks juba oma eluajal. Ta oli esimene ja parim itaalia meister, kelle loomingu peategelane oli lihtrahvas, kuigi Caravaggio maalis põhiliselt usuteemalisi pilte. Pühakute tarvis poseerisid talle kõige tavalisemad inimesed. Ta kujutas piiblilugusid nii, nagu toimuksid need kõrvaltänavas. Kristus vaidleb Caravaggio piltidel talupojaga nagu võrdväärsega ja ta on teiste seast vaevu äratuntav.

Kunstnikule ei toonud kuulsust mitte niivõrd pühakute deheroiseerimine, vaid äärmuslik realism, millega ta käsitles nii inimesi (vanadust, soonilisi käsivarsi, musti jalgu, katkisi riideid) kui ka materiaalseid esemeid. Maalide reaalsus oli justkui kombatav: mahlased puuviljad ahvatlesid sööma, savikruuside krobeline pind oli tajutav jne. Caravaggiost kujunes väljapaistev natüürmordimeister. 
Kui naturalism oli omane Caravaggiole ja tema koolkonnale, siis Caravaggio maalide teised jooned – tume taust, millel helendusid figuurid, ja harjumatud, rõhutatult juhuslikud poosid – said laiemalt baroki tunnusteks.

Maale 
 "Amor võitjana"
 "Haudapanek"
 "Maarja surm"
 "Matteuse kutsumus"
 "Püha Matteuse martüürium"
 "Söömaaeg Emmauses"
 "Uskmatu Toomas"
 "Peetruse ristilöömine“
 "Lautomängija"
 "Hea ennustus"

Kirjandus
 Robert Paine. "Caravaggio", tõlkinud Meelike Palli, Kirjastus Kunst 1994, ISBN 5-89920-081-2

Välislingid 

"Paljastus Caravaggio autoportree", Eesti Päevaleht, 7. november 2009

Itaalia maalikunstnikud
Sündinud 1571
Surnud 1610
Diktaator

Diktaator on tänapäevases mõttes piiramatu võimu (diktatuuri) kehtestanud isik, kes valitseb enamasti teatud kitsa ringkonna (kas ühe partei, sõjaväe või muu rühmituse) toel. Tavaliselt on võim enda kätte haaratud piiramatuks ajaks või maskeeritakse seda pseudodemokraatlike valimiste korraldamisega. Viimasel ajal (20. ja 21. sajandil) pole ükski valitseja endale ametlikult diktaatori nimetust võtnud, sest see on omandanud rõhuvalt negatiivse tähenduse. Seetõttu on paljud erakorraliste volitustega ametnikud kandnud muid nimetusi kui "diktaator". 

Diktaator oli 18.–19. sajandil mõnede erakorraliste volitustega ametiisikute tiitel Poolas ja Ladina-Ameerikas.

Tänapäeval diktaatoriteks nimetatud isikud on endale võtnud erinevaid tiitleid, üks populaarsemaid on "Juht" (Führer, Caudillo, Il Duce jne).

Diktaatoreid
Julius Caesar (Vana-Rooma)
Maximilien Robespierre (Prantsusmaa)
Konstantin Päts (Eesti)
Vladimir Lenin (Nõukogude Liit)
Jossif Stalin (Nõukogude Liit)
Adolf Hitler (Kolmas Riik)
Mao Zedong (Hiina)
Than Shwe (Myanmar)
Pol Pot (Kambodža)
Augusto Pinochet (Tšiili)
Alfredo Stroessner (Paraguay)
François Duvalier ja Jean-Claude Duvalier (Haiti)
Nicolae Ceauşescu (Rumeenia)
Enver Hoxha (Albaania)
Kim Il-Sung ja Kim Jong-Il ja Kim Chŏng-un (Korea Rahvademokraatlik Vabariik)
Hideki Tōjō (Jaapan)
Jean-Bedel Bokassa (Kesk-Aafrika Vabariik)
Saddam Hussein (Iraak)
Mu‘ammar al-Qadhdhāfī (Liibüa)
Idi Amin (Uganda)
Manuel Noriega (Panama)
Juan Perón (Argentina)
Fulgencio Batista (Kuuba)
Fidel Castro ja Raúl Castro (Kuuba)

Vaata ka
Ainuvalitseja
Diktatuur

Poliitika
Lähiajalugu
Inimesed
Ugala

Viljandi Draamateater Ugala on teater Viljandis Vaksali tänav 7.

2019. aasta suvest juhib teatrit Garmen Tabor, loominguline juht on Tanel Jonas. Truppi kuulub 22 näitlejat.

Ajalugu 
Ugala teater on üks Eesti vanemaid kutselisi draamateatreid, see on loodud 1920. aastal. Esialgu kandis see nime Teatri- ja Kunstiühing Ugala. Ühingu põhikiri registreeriti Pärnu Rahukogus 10. jaanuaril 1920, asutajaliikmeina kirjutasid sellele alla Armin Hunt, Ernst Hunt ja Jaan Altleis.

Teater sai nime Eesti muinasmaakondade Ugandi ja Sakala järgi, nime soovitas eesti kirjanik Friedrich Kuhlbars.

Esimestel tegutsemisaastatel rentis Ugala ruume Koidu Seltsilt, tegutsedes Koidu Seltsimajas. 6. jaanuaril 1920 kanti seal ette esimene etendus "Pansion Schöller ehk Kui onu hullumajas käis" (näitejuht Märt Mõrd).

1924. aastal koliti ümber Seasaare kõrtsi teisele korrusele. 1926. aasta 1. veebruaril sai teater direktor Oskar Härmi eestvõttel kutseliseks teatriks. Algas operettide ajastu. Seasaare kõrtsis tegutseti kuni 1942. aastani, mil sama hoone põles maha.

Ugala jätkas tegutsemist vanas tuttavas Koidu seltsimajas. 1948 loodi Ugala tiiva all eraldi osana nukuteater, mis avati 17. jaanuaril Enn Toona marionetinäidendiga "Sipelgas ja rohutirts". 1982 valmis Ugala oma teatrihoone.

2015. aastal, kui teatrihoone läks renoveerimisele, loodi video- ja valgusalajuhi Kristjan Suitsu juhtimisel Ugalale ajutine mängupaik Ugala black box ehk UBB, kus tegutseti 2017. aastani ja mille eest pälvis Ugala teater 2015. aastal Eesti Kultuurkapitali näitekunsti aastapreemia (nutikas ja õdus UBB 2015 (Ugala black box).

Kunstilised/loomingulised juhid läbi aegade

Kirjandus 
 Taavi Pae. "Miks Ugala on Viljandis?" Keel ja Kirjandus, 2008

Välislingid 
 Teatri koduleht

Eesti teatrid
Katowice

Katowice on maakonnaõigustega linn Lõuna-Poolas. Katowice on Sileesia vojevoodkonna halduskeskus ning üks Poola suuremaid majandus-, teadus- ja tööstuskeskusi.

Katowice on Poola suurima linnastu, Ülem-Sileesia linnastu peamine linn. Lisaks Katowicele kuuluvad linnastusse Sosnowiec, Gliwice, Bytom, Zabrze, Ruda Śląska, Tychy jt linnad.

Katowices tegutseb Sileesia Ülikool (Uniwersytet Śląski w Katowicach).

Majandus 

Katowice on tuntud eeskätt kaevandusrajooni keskse tööstuslinnana. Viimastel aastakümnetel on tööstuse osakaal oluliselt kahanenud ning kasvanud teeninduse tähtsus; tööstushooneid on ehitatud ümber kaubanduskeskusteks, meelelahutuskeskusteks, galeriideks jne. 

Tööpuudus Katowices on umbes 8%.

Transport
Katowices on bussi- ja trammiliinid, raudteejaam ja 8 rongipeatust. Samuti paikneb linnas Katowice-Pyrzowice rahvusvaheline lennujaam, kus lennuoperaatoriteks on LOT, Euro LOT, Lufthansa, Centralwings, Wizz Air jt.

Katowice asub suurte maanteede ristmikul, sealt saavad alguse ka kiirteed.

Vaata ka 
Śląski park

Välislingid
Katowice-Pyrzowice lennujaam

Sileesia vojevoodkonna linnad
Lev Landau

Lev Davidovitš Landau (Лев Давидович Ландау; 22. jaanuar 1908 Bakuu – 1. aprill 1968 Moskva) oli juudi päritolu nõukogude füüsik, NSV Liidu Teaduste Akadeemia akadeemik (1946), Nobeli füüsikaauhinna laureaat.

Landau oli imelaps, kes astus 14-aastasena Bakuu ülikooli ning õppis korraga füüsika-matemaatika ja keemiateaduskonnas. 16-aastaselt läks ta üle Leningradi ülikooli füüsikateaduskonda, kus sai füüsikadoktoriks 19-aastaselt. Ta tegi olulisi täiendusi kvantmehaanika, tuumafüüsika, teist liiki faasisiirde, ülivoolavuse ja ülijuhtivuse teoorias.

1927 komandeeriti Landau välismaale. Ta õppis Taanis Niels Bohri juures, samuti Inglismaal ja Šveitsis. 1932–1937 juhatas ta Ukraina füüsika-tehnikainstituudi teooriaosakonda Harkivis.

1937–1962 juhatas ta NSV Liidu TA Füüsikaprobleemide Instituudi teooriaosakonda, mida on nimetatud ka Landau kooliks. Kõik sinna soovijad pidid läbima Landau koostatud testi, mida ta nimetas teoreetiliseks miinimumiks. See kattis kõik teoreetilise füüsika alad ja tema ajal suutis ainult 43 inimest selle läbida.

1962. aastal sai Landau Nobeli füüsikaauhinna ülivoolavuse, eriti vedela heeliumi teooria väljatöötamise eest. Ta on saanud Lenini preemia ja 3 Stalini preemiat. Ta on sotsialistliku töö kangelane, Taani, Hollandi ja USA Teaduste Akadeemia, Prantsuse ja Londoni füüsikaühingu ning Londoni Kuningliku Ühingu liige.

1962 elas ta läbi autoõnnetuse, millest ta enam täielikult ei paranenud.

Lev Landau on maetud Moskvasse Novodevitšje kalmistule.

Välislingid
 Lev Landau Nobeli auhinna lehel

Venemaa füüsikud
NSV Liidu Teaduste Akadeemia liikmed
Lenini preemia laureaadid
Sotsialistliku töö kangelased
Stalini preemia laureaadid
Nobeli füüsikaauhinna laureaadid
Novodevitšje kalmistule maetud
Sündinud 1908
Surnud 1968
Pjotr Kapitsa

Pjotr Leonidovitš Kapitsa (Пётр Леонидович Капица; 9. juuli 1894 Kroonlinn – 8. aprill 1984 Moskva) oli vene füüsik, kes avastas 1937. aastal ülivoolavuse.

Elulugu 

Kapitsa sündis Kroonlinnas Bessaraabia-Volõõnia päritolu vanemate lapsena. Peres räägiti lisaks vene keelele ka rumeenia keelt. Tema isa Leonid Kapitsa (Leonid Petrovici Capiţa) oli sõjaväeinsener, ema oli poola Stebnicki aadlisuguvõsast. Tema emapoolne vanaisa oli Ieronim Stebnitski. 

Kapitsa lõpetas Kroonlinna reaalkooli ning asus 1912. aastal õppima Peterburi Polütehnilisse Instituuti elektromehaanika teaduskonda, kus tema õpetajate seas oli ka Abram Joffe. Õpingud katkestas Esimene maailmasõda ning Kapitsa teenis Poola rindel sanitaarpolgus kiirabiautojuhina. 1918 lõpetas ta ülikooli ning töötas 1919–1921 Petrogradi Füüsika ja Tehnika Instituudi õppejõuna. 1921 õnnestus tal Maksim Gorki abiga koos Abram Joffega Inglismaale komandeeringusse minna. Teel Inglismaale peatusid nad paar nädalat Tallinnas. Kapitsa jäi Inglismaale ning kaitses Cambridge'i ülikoolis 1922. aastal doktoriväitekirja "Alfakiirte läbitungimine materiaalsetest keskkondadest ja tugevate magnetväljade saamise meetodid".

Ta töötas üle 10 aasta Ernest Rutherfordi juures Cambridge'i ülikoolis, kuid 1934. aastal läks ta Nõukogude Liitu oma vanemaid külastama, kuid teda ei lubatud Inglismaale tagasi. 1934. aastal asutas ta Moskvas Füüsikaliste Uuringute Instituudi. 1946 langes ta põlu alla ja vallandati kõikidest ametitest. 1955 naasis ta Füüsikaliste Uuringute Instituuti.

Kapitsa keeldus osalemast Nõukogude Liidu vesinikupommi projektis.

Tunnustus
1929 – valiti Londoni Kuningliku Seltsi liikmeks
1958 – valiti Saksa teaduste akadeemia Leopoldina liikmeks
1966 – valiti Rootsi Kuningliku Teaduste Akadeemia välisliikmeks
1978 – Nobeli füüsikaauhind avastuste eest madalate temperatuuride füüsikas
1942 – Faraday medal 
1944 – Franklini medal
1959 – Frédéric Joliot-Curie hõbemedal
1959 – Lomonossovi kuldmedal 
1964 – Niels Bohri medal 
1966 – Rutherfordi medal
1968 – Kamerlingh-Onnesi kuldmedal
1943, 1944, 1945, 1964, 1971, 1974 – Lenini orden
1941, 1943 – Stalini preemia

Isiklikku
Kapitsa oli kaks korda abielus. Esimene naine suri 1920. 1927. aastal abiellus ta professor Aleksei Krõlovi tütre Annaga. Neil oli kolm poega ja tütar, kellest on tuntumad Sergei Kapitsa ja Andrei Kapitsa.

Kirjandus 
 Jevgeni Dobrovolski, "Akadeemik P. L. Kapitsa". Vene keelest tõlkinud H. Hein. Valgus, Tallinn 1971, 88 lk

Välislingid
 Pjotr Kapitsa Nobeli auhinna lehel

Venemaa füüsikud
Lenini ordeni kavalerid
Nobeli füüsikaauhinna laureaadid
Stalini preemia laureaadid
Novodevitšje kalmistule maetud
Sündinud 1894
Surnud 1984
Savikilt

Savikilt on muda ja savi diageneesil tekkinud settekivim.

Savikilt koosneb valdavalt silikaatseist purdsetteist. Mõnikord peetakse savikildaks kõiki muda (aleuriit ja savi) kivistumisel tekkinud settekivimeid, kuid sageli on oluliseks ka kildalise tekstuuri olemasolu. Kildalisus eristab sel juhul savikilta mudakivimeist. 

Koostismineraalidest domineerivad savimineraalid, kvarts ning päevakivid. Lisaks võib savikilt sisaldada ka karbonaatseid mineraale (kaltsiit, dolomiit, sideriit), sulfiide (püriit, markasiit), rauaoksiide (hematiit, götiit) ning kerogeeni.

Savikildad on väga tähtsad kivimid, sest nad moodustavad umbes poole kõigist settekivimeist. Nende rohkus on seletatav aleuriidi ja savi rohkusega settekeskkondades. Savi ja aleuriit settivad väheliikuva veega veekogudes. Näiteks meredes, mis on piisavalt sügavad, et nende põhi oleks lainetuse mõjuulatusest väljas. Seega on savikildad enamasti merelise päritoluga settekivimid. Vahel on savikilt moodustunud ka järve- või jõesetteist. Enamasti on savikildakihtidel suur lateraalne ulatus. Savikildad esinevad tihti koos liivakivi või lubjakiviga, moodustades vahekihte või olles eelmainitutega segunenud.

Savikilt ja kilt on erinevad kivimid. Esimene on sette-, teine aga moondekivim. Esimene on tihti teisele lähtekivimiks ehk teisitiöelduna on kilt savikilda moondumise tulem. Põhiline rusikareegel, mille alusel on lihtne savikilta kildast eristada, on läige.  Savikilt on matt, kilt aga enamasti läikivama pinnaga. See tuleneb peamiselt savimineraalide moondumisest vilkudeks. 

Argilliit on kivim, mida peetakse, sõltuvalt koolkonnast, kas savikilda sünonüümiks või savikildast pisut enam tihenenud mudakivimiks.

Ka Eesti aluspõhja graptoliitargilliit kuulub savikiltade hulka.

Vaata ka
Savikivimid

Settekivimid
Steep Holm

Steep Holm on saar Keldi mere Bristoli lahes. 

Pindala umbes 20 ha, kõrgus kuni 78 meetrit. 

Kuulub Suurbritanniale.

Suurbritannia saared
1389

1389. aasta

Sajandid: 13. sajand - 14. sajand - 15. sajand

Aastakümned: 1330. aastad 1340. aastad 1350. aastad 1360. aastad 1370. aastad - 1380. aastad - 1390. aastad 1400. aastad 1410. aastad 1420. aastad 1430. aastad

Aastad: 1384 1385 1386 1387 1388 - 1389 - 1390 1391 1392 1393 1394

Sündmused maailmas 

 ...

Sündmused Eestis 

...

Sündinud 

...

Surnud 

...
1389
Lääne-Berliin

Lääne-Berliin (saksa keeles West-Berlin ja Westberlin) oli pärast teist maailmasõda Ameerika Ühendriikide, Suurbritannia ja Prantsusmaa okupatsiooni all olnud Berliini sektorite ala. 

Berliini idaosa (Ida-Berliini) okupeeris Nõukogude Liit. Lääne-Berliin oli täielikult ümbritsetud Ida-Saksamaa aladega.

Lääne- ja Ida-Saksamaal lõppes okupatsioon 1949, kui 23. mail kuulutati välja Lääne-Saksamaal Saksamaa Liitvabariik ja 7. oktoobril Ida-Saksamaal Saksa Demokraatlik Vabariik. Kuid Lääne-Berliin jäi formaalselt okupeeritud alaks, sest okupatsiooni sai lõpetada üksnes neljapoolse kokkuleppega. See oli üks põhjustest, miks Lääne-Berliinis oli liitlaste sõjaväe juuresolek märgatavam kui Lääne-Saksamaal. Juriidiliselt ei kuulunud Lääne-Berliin ühegi riigi koosseisu.

Lääne-Berliini kodakondsust ei olnud samuti olemas, kuid Lääne-Saksamaa käsitas Lääne-Berliini elanikke oma kodanikena. Seetõttu said nood osaleda Liidupäeva valimistel ja teenida Lääne-Saksamaa sõjaväes. 

Pärast Saksamaa lõhenemist püüdis Nõukogude Liit saada oma kontrolli alla ka Berliini lääneosa ja linn blokeeriti (Berliini blokaad). Nõukogude armee takistas linna varustamist kaupadega maad mööda ja need toodi kohale lennukitega; selleks loodi nn Berliini õhusild. 

13. augustil 1961 ümbritseti Lääne-Berliin Berliini müüriga. 

Lääne-Berliini pindala oli 481 km². Elanike arv oli 13. septembril 1950 2 146 952 ja 31. detsembril 1989 2 130 525.

Ida- ja Lääne-Berliin ühendati 1990. aastal.

Välislingid

20. sajand Saksamaal
Berliin