joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Snēpele mõis

Snēpele mõis (Snēpeles muiža) on endine mõis Lätis Kuldīga piirkonnas Snēpele vallas Snēpeles.

Snēpele mõis rajati XIX sajandi alguses Hahnide perekonna jahilossina. Selle suguvõsa kätte jäi mõis ka võõrandamiseni.

Mõisa peahoone on heas korras, aastast 1924 asub seal Snēpele põhikool. 

Peahoone juures asub 4 hektari suurune park 22 erineva puuliigiga. Põhiliselt kasvavad pargis tammed, nende seas on ka mitmed põlispuud.

Välislingid
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Läti mõisad
Kuldīga kreis
Kuramaa
Bruņene

Bruņene on asula Lätis Daugavpilsi piirkonnas Skrudaliena vallas. Asulas asub Bruņene  mõisa (Brunnen) süda.

Läti külad
Daugavpilsi piirkond
Bruņene mõis

Bruņene mõis (läti keeles Bruņenes muiža, ka Bruņas muiža, saksa keeles Brunnen) on mõis Lätis Daugavpilsi piirkonnas Skrudaliena vallas Bruņenes. 

Bruņene mõis kuulus kuni võõrandamiseni aastal 1920 Lievenite perekonnale. klassitsistlikus stiilis häärber ehitati XVIII sajandil. Hiljem lisandusid sellele veel uusgooti elemendid. Kõrvalhooned ehitati XIX sajandil.

Peale võõrandamist jagati mõisakompleksi hooned laiali. Peahoones asus kool. Nõukogude ajal kuulusid hooned kohalikule sovhoosile. Tänapäeval on hoonetest alles mõisa tallid ja maakivist tootmishoonete müürid.

Välislingid
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Läti mõisad
Daugavpilsi piirkond
Aizlauce kihelkond
Sēlija
Bebrene

Bebrene on asula Lätis Ilūkste piirkonnas, Bebrene valla halduskeskus. Esimest korda on seda mainitud aastal 1562. 

Asulas asub Bebrene mõisa (Bewern) süda. Lisaks on seal raamatukogu, keskkool, postkontor, kultuurimaja ja aastal 1798 ehitatud katoliku kirik.

Läti külad
Markus Robam

Markus Robam (sündinud 11. veebruaril 1991 Viljandis) on eesti helilooja ja muusik.

Haridus
Markus Robam õppis Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias audiovisuaalset kompositsiooni (bakalaureusekraad).

Robam on läbinud meistriklassid Itaalia filmihelilooja Maurizio Gabrieliga, Itaalia heliloojate liidu juhataja Fausto Sebastianiga, helilooja Francois Rosséga, tele- ja teatrihelilooja Pascal Le Penneciga, Ameerika helilooja Bryan Christianiga, hispaania filmihelilooja Gonzalo Diaz Yerroga.

Loominguline tegevus

Helilooja ja muusikalise kujundajana

Ta on kirjutanud algupärast muusikat teatrilavastustele, telesaadetele ja Balti Filmi- ja Meediakooli lühifilmidele.

Robam oli ansambli MID solist ning osales konkursil "Eesti laul" teosega "Smile".

Robam oli Eesti Rahva Muuseumi avaürituse helilooja ja muusikaline kujundaja. 

2019. ja 2022. aastal oli Eesti Teatriliit nomineerinud ta lavastuste muusikalise kujunduse ja originaalmuusika auhinnale etenduste "Loodusjõud" (Von Krahl), "Üksi ja Esmeralda" (Theatrum), "Noored hinged" (NUKU), "Südames sündinud" (Tervise Arengu Instituut), "Elias maa pealt" (NUKU) ja "Miks me varastasime auto" (Eesti Noorsooteater) eest.

Festivalid

Ta on osalenud Fundamento, Segnali ja Nuova Consonanza festivalil Itaalias  , Pulsari festivalil Taanis ja festivalil inSonic Saksamaal.

Näitlejana
Markus Robam oli Nukuteatri muusikali "Kevadine ärkamine" üks peaosatäitjaid. Ta on näidelnud Elo Seliranna lühifilmis "Kutsar koputab kolm korda" ja teleseriaalis "Klass: elu pärast".

Liikmesus
Alates 2015. aastast kuulub ta Eesti Heliloojate Liitu.

Looming
Albumid
 Astir (2016)
 Monogram (2018)
Upside Down (2019)
In Crowds (2020)
Whitewash (2020)
Spring Prints (2022)

Singlid
 Angle to angle (2012)
 Lacuna (2016)

Algupärane muusika teatrile
 Pruutide kool (2011)
 Gamaheh valem (2013)
 Tsepeliin (2014)
 Lemuel Pitkini demonteerimine (2015)
 Must Prints (2015)
 Skvottimine võhikutele (2015)
 Karlsonson (2016)
 Tõeajastu lõpp (2017)
 Väike Prints (2017)
 Chagall: eraldikoos (2017)
 Üksi ja Esmeralda (2017)
 Mehed (2017)
 Loodusjõud (2018)
 Teatripäev (2018)
 Noored hinged (2018)
 Elias maa pealt (2018)
 Südames sündinud (2018)
 Naised (2018)
 Alice imedemaal (2018)
 Mulla all (2019)
 Ööpiltnikud (2019)
 Õnnelik tund (2019)
Kas te käite siin tihti (2019)
Whitewash (2020)
Vapruse värinad (2020)
Sirli, Siim ja saladused (2020)
Jääpüük (2021)
Miks me varastasime auto (2021)
Rock'arella (2021)
Mäletan/Ei mäleta (2021)
Ninasarvik (2021)
Sihtisid pole sel sillal (2022)
Sinel (2022)
Divide et Impera (2022)

Algupärane muusika mängufilmidele
 Väljakutse (2012)
Vandenõu (2013)
Meeleseisund (2016)
Mehed (2019)
Sinine (2020)
A Call Above the Clouds (2020)
Raul Vaiksoo: Pätt või pühak (2021)

Algupärane muusika telesaadetele
 Kahekõne (2013)
 Rula ja ratas (2013)
 Suud puhtaks (2016)
 Pöörijoon (2016)
 Kontakt (2017)
 Eesti mustrid (2017)
 Reis ümber Eesti (2018)
Suud puhtaks (2020)
Spordisangarid (2021)
UV faktor (2021)

Algupärane muusika teleseriaalidele

 Siberi võmm (2017–2018)

Viited

 

Eesti heliloojad
Sündinud 1991
Bebrene mõis

Bebrene mõis (Bebrenes muiža) on endine rüütlimõis Lätis Ilūkste piirkonnas Bebrene vallas Bebrenes. Saksa keeles Bewern.

Bebrene mõis sai alguse Dünaburgi komtuuride lauamõisana (saksa keeles Ökonomienhof). Aastal 1562 said mõisa omanikeks Sybergid ja nende kätte jäi see aastani 1803. Seejärel kuulus mõis kuni võõrandamiseni aastal 1920 Plater-Sybergidele.

Mõisa peahoone valmis aastal 1896. Arhitekt oli itaallane Marconi. Häärber esindab prantsuse uusrenessanssi. Aasta pärast võõrandamist võeti hoone kasutusele koolimajana ja see tegutseb seal siiani.

Mõisakompleksist on peale peahoone säilinud veel mitmed kõrvalhooned. Säilinud on mõisavalitseja maja, tallid, tõllakuur, teenijate maja, samuti ka ülejäänud kompleksist vanem veskihoone.

Teine vanem hoone, mis ka kunagi mõisakompleksi juurde kuulus, on Bebrene katoliku kirik. Kiriku juures Bebrene uuel kalmistul asub Plater-Sybergide suguvõsa XIX sajandi teisel poolel rajatud kabel. 

Peahoone juures asub suur, 40 hektari suurune vabakujundusega park. Pargi ümber asus müür, selles on säilinud XIX sajandi alguses rajatud väravad. Peahoone esine osa oli regulaarse planeeringuga.

Välislingid

Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Läti mõisad
Sēlija
Baltmuiža

Baltmuiža (vanasti ka Indrāne või Boltmuiža) on asula Lätis Ilūkste piirkonnas Prode vallas. Asulas asub Baltmuiža  mõisa (Weißensee) süda.

Läti külad
Jevgenija Uralova

Jevgenija Vladimirovna Uralova (vene Евгения Владимировна Уралова; sünninimi Jevgenija Treitman, vene Евгения Владимировна Трейтман; 19. juuni 1940 Leningrad – 17. aprill 2020 Iisrael) oli vene näitleja.

Koos emaga viidi ta välja blokaadiaegsest Leningradist. Teel sattusid nad piiramisrõngasse ning elasid mõnda aega partisanisalgas.

Keskkooli lõpetamise järel õppis ta tehnikumis ning juba suunati tehasesse joonestajaks, kuid ta võeti vastu Leningradi Teatri, Muusika ja Kinematograafia Instituuti, mille ta lõpetas 1964. aastal. Ta õppis instituudis õhtuses osakonnas ning töötas samaaegselt erinevates ametites.

Alates 1965. aastast surmani töötas ta Moskvas Maria Jermolova nimelises Teatris.

Esimest korda mängis Uralova filmis 1959. aastal. Kokku on tal filmirolle olnud ligi 50.

Tunnustus
Venemaa Föderatsiooni teeneline kunstnik (1994)
Venemaa Föderatsiooni rahvakunstnik (2000)

Vene filminäitlejad
Vene teatrinäitlejad
Sündinud 1940
Surnud 2020
Viktor Jerofejev

Viktor Jerofejev (vene keeles Виктор Владимирович Ерофеев; sündinud 19. septembril 1947) on vene romaanikirjanik, kirjanduskriitik ja kolumnist.

Eluloolist
Sündis Moskvas Nõukogude diplomaadi Vladimir Jerofejevi pojana. Osa lapsepõlvest veetis Viktor koos vanematega Pariisis. Jerofejev lõpetas 1970. aastal Moskva Riikliku Ülikooli filoloogiateaduskonna ja 1973. aastal aspirantuuri Maailmakirjanduse Instituudis. 1975. aastal kaitses ta väitekirja "Fjodor Dostojevski ja prantsuse eksistentsialism".

Jerofejev sai tuntuks 1970. aastate alguses tänu ajakirjas Voprossõ Literaturõ avaldatud esseele markii de Sade'ist pealkirjaga "Markii de Sade, sadism ja XX sajand" . 1979. aastal organiseeris ta samizdatis tsensuurivaba almanahhi "Metropol". Jerofejev heideti sellepärast Kirjanike Liidust välja ja tema teoseid ei avaldatud Nõukogude Liidus kuni 1988. aastani, mil tuli võimule Mihhail Gorbatšov. 

Viktor Jerofejev on peategelane 2012. aasta Soome dokumentaalfilmis "Venäjän vapain mies" / "Russian Libertine", režissöör Ari Matikainen.

Looming
 Жизнь с идиотом; lühijuttude kogumik; 1980, kordustrükk 1991
 Русская красавица; romaan; 1990, kordustrükid 1992, 1998 ja 2005
 В лабиринте проклятых вопросов; esseekogumik; 1996
 Страшный суд; 1996
 Пять рек жизни; romaan, 1998
 Мужчины; 1999
 Энциклопедия русской души; 1999
 Бог X. Рассказы о любви; 2001
 Хороший Сталин; romaan, 2004, eesti keeles "Hea Stalin", tõlkija Ilona Martson, (sarjas Punane raamat), kirjastus Tänapäev, 2005
 Избранные; 2006
 Русский апокалипсис; 2008
 Свет дьявола; 2008
 Акимуды; 2012

1990. aastal ilmunud Jerofejevi romaan "Vene kaunitar" ("Русская красавица") on tänaseks tõlgitud rohkem kui 20 keelde.

1998. aastal kirjutatud "Vene hinge entsüklopeedia" ("Энциклопедия русской души") kohta on Venemaa prokuratuuri esitatud kaebusi seoses roppuste ja russofoobiaga.

Viktor Jerofejevi libretol põhineb Alfred Schnittke kahevaatuseline ooper "Elu idioodiga" (1992).

Tunnustus
2013. aastal sai Viktor Jerofejev Prantsusmaa valitsuselt Auleegioni ordeni.

Isiklikku 
Tema isa Vladimir Jerofejev (1920–2011) oli nõukogude diplomaat, ema Galina Jerofejeva (1920–2012) oli tõlk, vend Andrei Jerofejev (sündinud 1956) on kunstiajaloolane ja näituste kuraator.

Viited 

Vene kirjanikud
Auleegioni rüütlid
Sündinud 1947
Spermatogoon

Spermatogoon ehk algseemnerakk (ladina spermatogonium) on enamiku suguliselt sigivate isaste organismi spermatogeneesi rea diferentseerumata tüvirakk.

Spermatogoonid arenevad munandites, seemnetorukeste seintes, ja peale jagunemist muutuvad spermatotsüütideks. 

Spermatogoon on kantud kehtivasse inimese tsütoloogia ja histoloogia standardsõnavarasse Terminologia Histologica-sse.

Viited

Välislingid 
 Sissekanne Terminologia Histologica-s H3.07.02.1.00045: Spermatogonium. Spermatogoon

Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit :en:Spermatogonium seisuga 14.07.2014.

Androloogia
Rakubioloogia
Baltmuiža mõis

Baltmuiža mõis (läti keeles Baltmuiža või Baltā muiža, saksa keeles Weißensee, ka Baltensee või Weissensee) on endine rüütlimõis Lätis Ilūkste piirkonnas Prode vallas Baltmuižas. 

Baltmuiža mõis kuulus aastail 1900–1910 Budbergide suguvõsale, seejärel kaks aastat Peterburis elanud Alex. Gregor von Timrothile ja siis kuni võõrandamiseni aastal 1920 taas Budbergidele.

Mõis ise on vanem, selle klassitsistlik peahoone püstitati juba aastal 1803. XIX sajandi lõpus lisati kahekorruseline historitsistlik tiibehitis, samal ajal püstitati ka hoone puidust veranda. 

Peahoonest järve poole jäid kõrvalhooned: ait, tallid, tootmishoone ja tänapäeval elumajana kasutusel olnud ehitis. Mõisa juures oli ka park, mis laskus terrassidena alla järve poole. Tänapäevani säilinud pargis on põhilisteks puuliikideks pärnad ja vahtrad. Järve äärde rajasid Budbergid kiviterrassiga iluaia, kus kasvasid ilupõõsad. Ilupõõsad kasvasid ka häärberi juures, seal ehtisid parki veel dekoratiivvaasid. Ühel terrassil asus ka hekilabürint, mis kujutas endast paruni initsiaale.

Pärast võõrandamist asus mõisa peahoones kool, seejärel aiand. Tänapäeval on hoone eravalduses ja seda restaureeritakse.

Mõisakompleksi juures asub kalmistu, kuhu on maetud 1812. aasta isamaasõjas langenud prantsuse sõjaväelased.

Välislingid
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Läti mõisad
Sēlija
Keskmine rauaaeg

Keskmine rauaaeg on rauaaja periood vanema ja noorema rauaaja vahel, mis Eesti alal dateeritakse aastatesse 450–800.

Eesti aladel 
Keskmise rauaaja periood jaotatakse omakorda kaheks eriilmeliseks ajajärguks: rahvasterännuajaks (450–600) ja eelviikingiajaks (600–800). Keskmise rauaaja algust tähistab tarandkalmete osaline mahajätmine ning kangur- ja kivivarekalmete, Ida- ja Kagu-Eestis ka kääbaste levik. Kuni 1930. aastateni arvati väheste keskmisest rauaajast pärinevate leidude valguses, et sel ajal toimus Eestis tugev rahvastiku vähenemine või lausa kadumine, mis võis olla seotud väljarändega, ja kultuuriline seisak. Hilisemad arvukad arheoloogilised leiud on need seisukohad suuresti ümber lükanud, kuid samas on kinnitatud ajutist asustuse madalseisu ja selle võimalikku põhjust – 535.–536. aasta kliimakatastroofi. Kuna keskmine rauaaeg võeti terminina kasutusele just rauaaja leiuvaese osa kirjeldamiseks, siis nt Andres Tvauri arvates on see mõiste tänapäevaks tarbetuks muutunud.

Keskmisel rauaajal sagenes linnuste rajamine, mida varem on seletatud kohalike elanike vajadusega kaitsta oma rikkusi Eesti ala lähedusse ilmunud balti ja slaavi hõimude ning viikingite eest, tänapäeval aga ühiskonna kihistumise tagajärjel esilekerkinud ülikusuguvõsade sooviga tugevate kantside abil kindlustada oma võimutaotlusi ja territoriaalseid ambitsioone ning kontrollida kaubateid ja sadamakohti. Hauapanuste hulka ilmusid relvad, mida on seostatud pealike sõjaliste kaaskondade tekkega, kes aitasid tal oma võimu kehtestada. Linnuste juurde tekkisid tavaliselt ka sellega seotud asulad. Keskmisel rauaajal algas varasema üksiktalulise asustuse teisenemine ajaloolisest ajast tuntud külakogukondadeks ning sellega seoses üleminek ribapõllusüsteemile ja talukalmete asendumine suurema kogukonna kalmeväljadega. Keskmist rauaaega iseloomustab veel tekstiil- ja riibitud keraamika kasutuselt kadumine ja peiteleidude sagenemine.

Kirjandus
 Lang, Valter. Baltimaade metalliaeg. Õppematerjale. Tartu, 2003. Lk 79–91.
 Strandberg, Marek. "Kildudest kokku pandud teadmised" Sirp, 14.03.2013 (intervjuu arheoloog Andres Tvauriga)
 Tvauri, Andres. Rahvasterännuaeg, eelviikingiaeg ja viikingiaeg Eestis. Toimetanud: Margot Laneman. Tartu 2012.

Rauaaeg
Eesti esiajalugu
Eesti rauaaeg
Oldenburgi hertsogkond

Oldenburgi hertsogkond (saksa Herzogtum Oldenburg) — saanud nime oma pealinna, Oldenburgi linna järgi — oli riik tänapäeva Loode-Saksamaal. Oldenburg kestis aastast 1180 aastani 1810, kui selle annekteeris Prantsuse esimene keisririik. See paiknes Weseri jõesuus. Kui Oldenburgi dünastia pealiin Oldenburgi krahvi Anton Güntheri isikus aastal 1667 välja suri, langes see Taani kuninglikule perekonnale. Karl Friedrich Schleswig-Holstein-Gottorpi liinist abiellus Peeter I tütre, suurvürstinna Anna Petrovnaga. Tema nõbu Friedrich August sai Oldenburgi hertsogiks aastal 1774. Üks tema vendadest, Adolf Fredrik, sai Rootsi kuningaks. Teise venna, Georg Ludwigi poeg Peter Friedrich Ludwig sai Oldenburgi suurhertsogiks aastal 1823. Järgnenud Oldenburgi valitsejad olid kõik tema järglased. See valitsejasugu, Oldenburgi dünastia, tuli võimule ka Taanis, Norras, Rootsis, Kreekas ja Venemaal, ja Kreeka haru noorema liini pärijad on Edinburghi hertsogi prints Philipi kaudu ka Briti troonipärimisjärjekorras.

Ajalugu 

Aastal 1773 loovutas Christian VII Oldenburgi Katariina II-le vastutasuks tema poja ja pärija Pauli osale Holsteini hertsogkonnas ja tema nõudele osale Schleswigi hertsogkonnast; Oldenburg läks Friedrich Augustile, perekonna noorema haru esindajale, ja aastal 1777 ülendati krahvkond hertsogkonnaks. Hertsogi poeg Peter Friedrich Wilhelm, kes päris isa valdused aastal 1785, oli nõrgamõistuslik ja tema nõbu Peter Friedrich Ludwig toimis regendina ning lõpuks, aastal 1823, päris trooni, valitsedes Lübeckit ja Oldenburgi personaalunioonis.

Saksamaa mediatisatsiooniga aastal 1803 omandas Oldenburg Oldenburgi Münsterlandi ja Lübecki piiskopkonna. Aastatel 1810 kuni 1814 oli Oldenburg okupeeritud Napoleoni Prantsusmaa poolt. Selle annekteerimine Prantsuse keisririiki aastal 1810 oli üks põhjusi diplomaatiliseks lõheks endiste liitlaste Prantsusmaa ja Venemaa vahel, vaidlus, mis viis 1812. aasta sõtta ja lõpuks Napoleoni langemiseni.

Tagajärjed 

Aastal 1814 omanda hertsogkond Birkenfeldi vürstkonna ja sai suurhertsogkonnaks.

Saksamaa ajaloolised riigid
Laine Mustasaar

Laine Mustasaar (17. mai 1939 – 12. juuli 2014) oli eesti laulja.

Ta sündis Tartumaal taluperes. Laulmist õppis ta Tartu Muusikakoolis (Alma Kurtna õpilasena) ja Tallinna Riiklikus Konservatooriumis (Linda Sauli õpilasena).

Paralleelselt õpingutega asus ta tööle Eesti Raadio segakoori lauljana ja töötas aastatel 1966–1995 sama koori solistina. Ta oli solistiks paljudes suurvormides, mida Eesti Raadio segakoor esitas, alates Pergolesi, Antonín Dvořáki, Gioachino Rossini ja Vivaldi Stabat Materitest, Johann Sebastian Bachi, Ludwig van Beethoveni, Wolfgang Amadeus Mozarti ja teiste klassikute suurteostest kuni kaasaegsete heliloojate teosteni. Soolokavades olid ta lemmikud heliloojad-romantikud: Robert Schumann, Franz Schubert, Johannes Brahms, eesti muusikast on ta enim esitanud Mart Saare ja Ester Mägi laule.

Tunnustused 
 1976 Eesti NSV teeneline kunstnik

Välislingid 
 In Memoriam Laine Mustasaar (17. V 1939 - 12. VII 2014)

Eesti lauljad
Eesti NSV teenelised kunstnikud
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1931
Surnud 2014
Vanema

Vanema oli piirkond 13. sajandi Kuramaal. Vanemat (kujul Wanneman) on mainitud 1231. aasta "Kuramaa paganate" ja paavst Gregorius IX esindaja Alna Balduini vahelises lepingus, millega osa Vanema ja Bandava piirkonnast kohustus võtma vastu preestrid ja laskma neil end ristida, tasuma paavsti määratud piiskoppidele ja prelaatidele maksu, osalema paganate-vastasetes sõjakäikudes ning andma leppe kinnituseks pantvange. 1231./1232. aasta riialaste (Riia linna kodanikud, Riia piiskopi väed ja Mõõgavendade ordu) Kuramaale tehtud sõjakäiguga alistus Vanema ilmselt neile ja hiljem maadejagamise käigus määrati ta lõunaosa Mõõgavendade ordu järglase Liivi ordu ja põhjaosa Kuramaa piiskopkonna võimu alla.

Vanema hõlmas Põhja-Kuramaa ida- ja põhjaosa, mille elanikkonna 13. sajandil moodustasid kuralased ja Kuramaa liivlased. Vanema nimi on tõenäoliselt läänemeresoome päritoluga ja tähendusega "vana maa". Piirkonna suurimaks keskuseks oli Talsi muinaslinnus. Vanema piirnes põhja- ja ida poolt Läänemere ja Liivi lahega, kagus Riia linna, Väina liivlaste ja semgalite aladega ning lõunas ja läänes teiste Kuramaa piirkondade: Bandava ja Ventavaga.

Viited

Läti muinasmaakonnad
Kuramaa
Oldenburgi suurhertsogkond

Oldenburgi suurhertsogkond (saksa keeles Großherzogtum Oldenburg) (tuntud ka kui Holstein-Oldenburg) oli suurhertsogkond Saksa Liidus, Põhja-Saksa Liidus ja Saksa keisririigis, mis koosnes kolmest eraldiasuvast territooriumist: Oldenburg, Eutin ja Birkenfeld. See oli Saksa riikide seas suuruselt kümnes ja omas ühe hääle Liidunõukogus ning kolm liiget Riigipäeval.

Ajalugu

Napoleoni sõjad 

Regent Peter Friedrich Ludwigile langes valitsemise ülesanne Napoleoni sõdade ajal tema nõdrameelse nõo Peter Friedrich Wilhelmi asemel. Aastal 1806 okupeeriti Oldenburgi hertsogkond prantslaste ja hollandlaste poolt ning hertsog ja regent sunniti võitlema, kuid aastal 1807 hertsogkond taastati ja aastal 1808 ühines see Reini Liiduga. Kuid aastal 1810 hõivati Oldenburg jõuga Napoleoni poolt, kuna hertsog keeldus seda Erfurdi vastu vahetamast. See ajas Peteri liitlastega ühinema ja Viini kongressil, tänu Aleksander I edule, premeeriti tema teeneid Eutini ja Birkenfeldi lisamisega ning tema suurhertsogiks ülendamisega. Aastal 1829 järgnes Peterile tema poeg August.

Euroopa revolutsioonid 

Oldenburg ei pääsenud täiesti 1848. aasta revolutsioonidest, mis pühkisid üle Euroopa, kuid tõsiseid rahutusi siin aset ei leidnud. Aastal 1849 andis August oma alamatele väga liberaalse põhiseaduse. Seniajani oli riiki valitsetud valgustatud absolutismi vaimus, mida tugevdas aadlike suhteline puudumine, talupoegade suhteline iseseisvus ja linnade tähtsus; seega teatud hõõrdumine oli vältimatu. Aastal 1852 viidi põhiseadusse mõned muudatused, sellega jäi see üheks kõige eesrindlikumaks Saksa Liidus. Tähtsaid muudatusi tehti haldussüsteemis aastal 1855 ja taas aastal 1868, ja valitsusepoolne kirikuasjade järelevalve seati 1863. aasta seadusega. Aastal 1873 näis Peter II, kes valitses alates oma isa Augusti surmast aastal 1863, kalduvat nõudma vakantset Schleswigi hertsogkonda ja Holsteini hertsogkonda, kuid lõpuks aastal 1867 loobus sellest Preisimaa kuningriigi kasuks ja sai vähest kompensatsiooni. Aastal 1876 asus ta viimase poolele Austria keisririigi vastu ja ühines Põhja-Saksa Liiduga, ning aastal 1881 sai suurhertsogkonnast Saksa keisririigi osariik.

Vaata ka 

 Oldenburgi valitsejate loend

Saksamaa ajaloolised riigid
Zelva

Zelva on alev Valgevenes Hrodna oblastis, Zelva rajooni ja Zelva külanõukogu halduskeskus. Asula nimi on poola keeles Zelwa. Nimi tuleb alevit läbiva Zelvianka jõe nimest, jõe nimi omakorda on aga ilmselt pärit jatvingi keelest.

Alevis on toiduainete tööstus ja kergetööstus, valmistatakse ehitusmaterjale. Asulas on hüdroelektrijaam. Vaatamisväärsusteks on katoliku kirikud aastaist 1815 ja 1913, XIX sajandi lõpus ehitatud raudteejaam ja veski.

Ajalugu 
Alevit mainiti esimest korda aastal 1258. Toonane asula asus praegusest Zelvast loode pool, kus maapind oli künklikum.

Aastal 1470 ehitati Zelvasse katoliku kirik. Kiriku juures asus toona Suur-Zelvaks (Вялікая Зэльва) kutsutud küla, selle lähedal asus aga Väike-Zelva (Малая Зэльва), kus asus mõis. XVI sajandil oli see ala Višnevskite, Iliniczite, Zabrzeziňskite, Zenowiczite ja Kamarowskite valduses. Aastal 1524 mainiti Suur-Zelvat dokumentides kui alevit. Zelva kuulus toona Navahradaki vojevoodkonda Vaŭkavyski maakonda.

XVII sajandi alguses läks Zelva Sapiehade valdusesse. Aastal 1720 said Sapiehad õiguse pidada Zelvas laata, mis kujunes suurimaks laadaks Leedu aladel. Toona oli Zalvianka veel laevatatav ja jõel asus sadam. XVIII sajandil rajasid Sapiehad Zelvasse teatri. 

Alates kolmandast Poola jagamisest aastal 1795 oli Zelva Venemaa koosseisus. Alevi elanikud võtsid aktiivselt osa kõigist Venemaa vastu suunatud ülestõusudest Poola aladel, seetõttu konfiskeerisid vene võimud alevi XIX sajandi keskel Sapiehadelt. Aastast 1886 hakkas alevit läbima raudtee Baranavičyst Bialystokki. XX sajandi alguses liideti mõlemad Zelvad ühtseks aleviks.

Pärast Esimest maailmasõda kuulus Zelva Poola koosseisu, 1939. aastast Nõukogude Liitu. Aastal 1966 sai Zelvast rajoonikeskus. Aastal 1983 valmis tamm Zalvianka jõel ja rajati veehoidla ning hüdroelektrijaam.

Pilte

Tuntud elanikke 
Larysa Hienijuš – Valgevene poeet ja rahvusliku liikumise tegelane
 Iosif Kantsepolski – Nõukogude keemik
 Seymour Lubetszky – USA bibliograaf
 Jacob Hardman – USA poliitik
 Eliezer Šereševski – Iisraeli ettevõtja

Viited

Välislingid 

Zelva kaart
Zelva
Alev Valgevene fotoentsüklopeedias
Zelva

Valgevene alevid
Zelva rajoon
Ventava

Ventava oli piirkond 13. sajandi Kuramaal Venta jõe alamjooksul. Ta piirnes läänes Läänemere, idas Vanema piirkonna ja lõunas Bandava piirkonnaga. Ventava rahvastiku moodustasid kuralased ja Kuramaa liivlased; jõe äärde asus ka skandinaavlasi; sealt on leitud muinasaegne ruunikirjadega kivirist. Piirkonda (tolleaegse nimega Saggara, sel nimel oletatakse läänemeresoome algupära) on mainitud 1230. aasta "Kuramaa paganate" ja paavst Gregorius IX esindaja Alna Balduini vahelises lepingus, millega see piirkond kohustus võtma vastu preestrid ja laskma neil end ristida, tasuma paavsti määratud piiskoppidele ja prelaatidele maksu, osalema paganate-vastasetes sõjakäikudes ning andma leppe kinnituseks pantvange. Leppes rõhutati ka piirkonna sõltumatust Taanist ja Rootsist. Hiljem jagati Ventava ala siiski Liivi ordu ja Kuramaa piiskopkonna vahel. Kaks kolmandikku Ventava maadest pidi sealjuures jääma ordule, piiskopile jäi kolmandik.

Ainuke teadaolev Ventava valitseja on Lammekin. 1230. aasta 28. detsembril "Kuramaa paganate" ja paavst Gregorius IX saadiku Alna Balduini vahel sõlmitud alistumis- ja ristimislepingus on ära toodud ka sealsed muinaskihelkonnad. Nendeks on:
Tārgale (Thargolae) tänapäeva Tārgale valla aladel
Užava (Osua) tänapäeva Užava valla kesk- ja põhjaosas (keskuseks Užava)
Landze (Langis) tänapäeva Vārve valla lõunaosas ja Piltene ümbruskonnas (keskuseks Landze)
Sārnate (Sarnitus) Užava valla lõunaossas (keskuseks Sārnate muinasasula)
Ēdole (Edualia) tänapäeva Ēdole valla aladel
Vendzava (Venelis) - tänapäeva Zirase valla aladel (keskuseks Vendzava, hiljem Vendze)
Nurme (Normis) tänapäeva Zlēkase valla aladel
Pigava (Pygawas) tänapäeva Padure valla] põhjaosas (keskuseks tänapäeva Tigas, toonasel kujul Tygwe)

Viited

Läti muinasmaakonnad
Kuramaa
M-rakud

M-rakud (ladina keeles epitheliocyti microplicati) on paljude selgroogsete seedekulgla (peen- ja jämesoole) koondlümfifolliikulites ning soolte ja limaskestaga seotud lümfikoes leiduv membranoossete rakkude tüüp.

M-rakkude areng, morfoloogia, histoloogia, patoloogilised seisundid ja apoptoos võivad erineda nii liigiti, indiviiditi kui ka arenguastmeti.

Antigeenide imendumine seedetraktis toimub, kui M-rakkude pinnale sattunud antigeenid haaratakse endotsütoosi, fagotsütoosi või transtsütoosi teel vakuoolides raku sisse, kust need transporditakse Peyeri naastu ja sealt laiemasse lümfiringesse. 
 
Nende füsioloogiline roll arvatakse seisnevat mitmete mikroorganismide ja makromolekulide fagotsütoosis ja transtsütoosis ning lümfifolliikuli immuunrakkudele antigeenide esitlemises, kutsumaks esile immuunvastust. Makrofaagid ja dendriitrakud saavad M-rakkudelt antigeene ja esitlevad neid T-rakkudele. M-rakke seostatakse paikse limaskestaimmuunsusega. 

M-rakkude kahjustumise puhul (näiteks põletiku tõttu) võib väheneda epiteliaalbarjääri kaitsevõime, mis võimaldab mikroorganismidel soolest kehasse tungida. M-rakke kasutavad sooleepiteeli sisenemiseks mitmed patogeenid, sh Shigella flexneri, Salmonella typhimurium ja Yersinia pseudotuberculosis ning erinevad prioonid.  

Ka polioviirus, listeeriabakter, Mycobacterium avium subsp. paratuberculosis, gripiviirused, HI-viirus, Staphylococcus aureus ja rotaviirused kasutavad organismis levimiseks ära M-rakke või M-rakkude hävimist.

M-rakk on kantud kehtivasse inimese tsütoloogia ja histoloogia standardsõnavarasse Terminologia Histologica.

Viited

Välislingid 

 Laurent Ouzilou, Elise Caliot, Isabelle Pelletier, Marie-Christine Prévost, Eric Pringault ja Florence Colbère-Garapin, Poliovirus transcytosis through M-like cells, J Gen Virol September 2002, 83. köide, nr 9, lk 2177-2182, veebiversioon (vaadatud 16.07.2014) (inglise keeles)
 Sissekanne Terminologia Histologica-s H3.04.03.0.00010: Epitheliocytus microplicatus. M-rakk 
 Neil A. Mabbott, David S. Donaldson, Hiroshi Ohno, Ifor R. Williams, ja Arvind Mahajan, Microfold (M) cells: important immunosurveillance posts in the intestinal epithelium, Mucosal Immunol. Juuli 2013; 6(4): 666–677., doi: 10.1038/mi.2013.30, PMCID: PMC3686595, veebiversioon (vaadatud 16.07.2014) (inglise keeles)
 
Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit :en:Microfold cell seisuga 16.07.2014.

Histoloogia
Immunoloogia
Lümfisüsteem
Seedeelundkond
Vööt-aaloe

Vööt-aaloe (Aloe variegata) on üks toataimena kasvatatavaid aaloeliike.

Klassifikatsioon

Cronquisti süsteemis (1981) on vööt-aaloe liigitatud aaloeliste (Aloeaceae) sugukonda. 
 
APG II süsteemis (2003) on vööt-aaloe liigitatud tooneliilialiste (Asphodelaceae) ja APG III süsteemis heinpuuliste (Xanthorrhoeaceae) sugukonda.

Levila

Looduslikult kasvavad vööt-aaloed Lõuna-Aafrikas ja Namiibias.

Saadused

Välispidiselt kasutatakse vööt-aaloed nahaga seotud sümptomite leevendamiseks ja seespidiselt laksatiivina.

Seltsilistaimed 

Vööt-aaloe seltsilistaimede hulka kuuluvad: ohteline aaloe, A. bowiea, lühilehine aaloe, madal aaloe, A. longistyla, A. claviflora, A. falcata, A. dinteri ja A. sladeniana. Seltsilistaimedeks võivad sobida ka Lampranthus multiradiatus, kuld-läikõis, Pelargonium echinatum, P. xerophytum, P. spinosum, P. sericifolia, P. crithmifolium, Stoeberia arborescens, kääbusgasaania, Hermannia saccifera, Lampranthus reptans ja kolmkant-läikõis.

Ajaloolist

16. oktoobril 1685 jäädvustas Aafrika-ekspeditsioonil Namaqualandis vööt-aaloed esmakordselt Simon Van Der Stel.

Viited

Välislingid 
 Sissekanne GRIN-is

Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit :en:Aloe variegata seisuga 19.07.2014.

Aaloelised
Asparilaadsed
Heinpuulised
Hillar Lauri

Hillar Lauri (7. veebruar 1928 – 26. mai 2014) oli eesti merenduspedagoog.

Ta sündis aastal 1928 Võrumaal Tsäpsi algkooli õpetaja pojana. Aastal 1946 lõpetas ta Võru 1. Keskkooli. Seejärel tuli ta Tallinna sooviga õppida Tallinna Polütehnilises Instituudis inseneriks. Paralleelselt õppetööga andis ta elatisraha saamise eesmärgil matemaatikatunde Tallinna 22. Keskkoolis. Pärast 1949. aasta märtsiküüditamist sattus ta võimude ebasoosingusse ning ta kustutati üliõpilaste nimekirjast, põhjuseks vanema venna metsavennaks kuulutamine ja 25 + 5 aastaks (koos emaga) Siberisse saatmine. Mehaanikainseneri diplomini Tallinna Polütehnilisest Instituudist jõudis ta aastal 1956 (siis, kui ta ema ja vend Siberist tagasi jõudsid).

Aastatel 1951–1961 töötas ta Tallinna Merekalanduse Tehnikumis tehniliste ainete (tehniline mehaanika, tehniline joonestamine) õpetajana, olles samaaegselt aastatel 1954–1961 direktori asetäitjaks õppetöö alal. Aastatel 1961–1965 töötas ta Eesti NSV Kõrg- ja Keskerihariduse Ministeeriumis tehnikumide inspektorina, jätkates kohakaasluse alusel tundide andmist mereharidust andvates õppeasutustes. Kui 1965. aastal hakati Eestis mereharidust reformima ja Tallinna Kalandustehnikumist sai Tallinna Kalatööstuslik Merekool, kutsuti ta sinna ülema asetäitjaks õppetöö alal ja tehniliste ainete õpetajaks. Kuna kool oli kinnise režiimiga ja varasemast tublisti üle politiseeritud, pidi ta aastal 1971 leidma uue töökoha (kuna ta oli parteitu). Uueks töökohaks sai Karu tänaval olev Kutsekeskkool nr 1, kus ta töötas aastatel 1971–1981 direktori asetäitjana õppe- ja tootmistöö alal ning tehniliste ainete õpetajana; tollal oli see ka ainus kool, kus mereharidust sai eesti keeles. Aastatel 1981– töötas ta Eesti NSV Ministrite Nõukogu Riiklikus Kutse­hariduse Komitees koolivalitsuse juhataja asetäitjana. Aastast  töötas ta Estonia puiesteel asuva Tallinna Merekooli õppejõuna, seejuures aastast 1990 tuli tal kooli ülema asetäitjana hakata seal korraldama ka õppetööd; tihti tuli tal alustada nullist ja seda koolis tegutseva Interrinde vastuseisust hoolimata.

Tunnustus
1979 Eesti NSV teeneline õpetaja
1999 Valgetähe III klassi teenetemärk

Viited

Eesti pedagoogid
Valgetähe III klassi teenetemärgi kavalerid
Liiva kalmistule maetud
Sündinud 1928
Surnud 2014
Reservtoide

Reservtoide on elektrivarustus põhiliiniga samade parameetritega varuliini kaudu, mis tagab piisava võimsuse oluliste elektritarbijate toimiseks. Põhiliini avarii korral lülitab ümberlülitusseade tarbija ümber varuliinile või muule reservtoiteallikale 0,3–0,8 sekundiga. Reservtoidet võib saada näiteks eraldi liini kaudu energiaettevõte naabertrafost või ka vastavate parameetritega autonoomsest energiaallikast.

Tehniline teostamine 
Reservtoitele ümberlülitamine võib olla teostatud kontaktoriga või spetsiaalse reservitoitelülitiga (näiteks CHiNT NZ7). Reserv- ja põhitoiteliini lülitamine peab olema teineteisest eraldatud – selleks kasutatakse ümberlülitusseadmetel ka mehaanilist blokeeringut.

Reservtoite projekteerimisel võetakse arvesse alajaama trafo läbilaskevõimsust, kusjuures reservenergiaallika võimsus ei pea harilikult ületama 50 % põhitrafo võimsusest. Niipea kui põhiliinil tuleb toide tagasi, lülitatakse tarbija kiiresti põhiliinile tagasi.

Automaatne ümberlülitamine 
Automaatne ümberlülitusseade peab lülitama tarbija varuliinile minimaalse aja jooksul ja sõltumata toite kadumise põhjusest.  Ümberlülitusseade peab rakenduma ainult üks kord; näiteks kui tarbija poolel on lühis, võiks reservliini korduv lülitamine põhjustada lisarikkeid. 

Automaatsel ümberlülitamisel kasutatakse mõõtesignaali allikana pingereleed või faasikontrolli releed, mis kaitsealustel ahelatel jälgib minimaalpinget. Kui pinge muutub minimaalväärtusest väiksemaks, siis annab relee vastava signaali ümberlülituskontrollerile. Sõltuvalt toitesüsteemi keerukusest võivad reservtoitele ümberlülitamise eeldusena lisanduda ka järgmised tingimused: 
 lühise puudumine tarbija poolel;
 pealüliti sisestusliinil on sisse lülitatud; 
 varuliinil on piisav pinge.

Pärast nimetatud tingimuste kontrollimist annab juhtimisautomaatika signaali pealüliti väljalülitamiseks ja sektsioonilüliti sisselülitamiseks. Kuna pealüliti ja sektsioonilüliti on vastastikku mehaaniliselt blokeeritud, siis sektsioonilüliti rakendub alles pärast pealüliti väljalülitamist. Madalpingevõrkudes kasutatakse lihtsamaid lülitamisseadmeid, tänapäeval on levinud elektroonilise juhtimisega moodulid.

Vaata ka 
 Puhvertoiteallikas
 Diiselgeneraator

Välislingid 

 Safe Installation of Your Standby Generator (inglise keeles)
 Transfer Switches (inglise keeles)
 Reservtoitega elektrikilbid (vene keeles)

Elektrotehnika
Automaatika
Emil Aaltonen

Emil Aaltonen (1888. aastani Widell; 29. august 1869 Metsäkansa, Sääksmäki vald – 16. detsember 1949) oli soome tööstur.

Tema juhitud ettevõttest Aaltosen Kenkätehdas O.Y. sai Põhjamaade suurim kingavabrik.

Tunnustused
1921 kaubandusnõunik
1939 mäenõunik

Soome ettevõtjad
Töösturid
Sündinud 1869
Surnud 1949
Aatomiraadius

Aatomiraadius on suurus, mis iseloomustab naaberaatomite omavahelist kaugust aines. 

Efektiivne aatomiraadius on mittemetalli kovalentse sidemega molekulis pool aatomituumade vahelisest kaugusest, metalli puhul on see pool vähimast tuumadevahelisest kaugusest kristallivõres. 

Van der Waalsi raadius iseloomustab keemiliselt mitteseotud naaberaatomite vahelist vähimat kaugust.

Aatomifüüsika
Diego Costa

Diego da Silva Costa (sündinud 7. oktoobril 1988 Lagartos) on Brasiiliast pärit Hispaania jalgpallur (ründaja.

Oma karjääri alustas Costa Portugali Bragas, aga ei mänginud esimeeskonnas kordagi. 2007. aastal ostis Costa Hispaania klubi Madridi Atlético, aga laenutas ta mitmekordselt (Braga, Celta de Vigo, Albacete Balompié). Hooajal 2009–2010 oli Diego Costa Valladolidi Reali mängija, aga hooaja lõpus kasutas Atlético tagasiostu õigust.

Hooajal 2013–2014 Madridi klubi koosseisus tuli Costa Hispaania La Liga meistriks, lüües hooaja jooksul 27 väravat.

Aastatel 2014–2017 mängis ta Inglismaa klubis Chelseas, kellega tuli kahel korral Inglismaa meistriks.

Viimati mängis ta 2021. aastal Brasiilia kõrgliiga klubis Atlético Mineiro.

2013. aastal Diego Costa tegi kaks mängu Brasiilia koondises, aga kuna tegemist oli sõprusmängudega, otsustas ta hakata esindama hiljem Hispaaniat. Debüüdi Hispaania koondises tegi Costa märtsis 2014 ja koondise peatreener Vicente del Bosque otsustas võtta ta 2014. aasta maailmameistrivõistlustele.

Saavutused
Madridi Atlético
 La Liga (1): 2013–14, 2020–21
 Copa del Rey: 2012–13
 UEFA Superkarikas: 2010, 2012, 2018
 UEFA Euroopa Liiga: 2017–18

Chelsea
 Inglismaa meistrer (2): 2014–15, 2016–17
 Football League Cup (1): 2014–15

Atlético Mineiro
Campeonato Brasileiro Série A: 2021
Copa do Brasil: 2021

Välislingid 

 Profiil Madridi Atlético kodulehel

Hispaania jalgpallurid
Brasiilia jalgpallurid
SC Braga jalgpallurid
Madridi Atlético mängijad
Celta de Vigo mängijad
Valladolidi Reali mängijad
Rayo Vallecano mängijad
Chelsea FC mängijad
Clube Atlético Mineiro mängijad
La Liga mängijad
Premier League'i mängijad
Primeira Liga mängijad
Sündinud 1988
Yohan Goutt Goncalves

Yohan Goutt Goncalves (sündinud 20. detsembril 1994 Suresnesis Prantsusmaal) on Ida-Timori mäesuusataja.

Ta oli esimene Ida-Timori sportlane, kes võttis osa 2014. aasta taliolümpiamängudest, mäesuusatajana, saavutades meeste slaalomis 43. koha. Ta osales slaalomis ka 2018. aasta taliolümpiamängudel Pyeongchangis, kuid katkestas.

Ta sündis Suresnesis (asub Hauts-de-Seine departemangus Île-de-France piirkonnas Prantsusmaal). Tema ema on pärit Ida-Timorist ja isa Prantsusmaalt, kuid tema isal on veidi eesti verd. Tema isa Pierre Goutt (sündinud 1957) tegeleb Pariisis äriga, isapoolne vanaema Eva Goutt (neiuna Liiv; sündinud 1924 Eestis, elab Pariisis), isapoolse vanaema isa August Liiv (1882–1931) oli muusik, kes lahkus aastal 1927 perega Austraaliasse, kus ta aastal 1931 Sydneys suri, samuti oli muusik isapoolse vanaema vanaisa Elias Liiv (1857–1892); Eliase vennad olid kirjanikud Jakob ja Juhan Liiv. Yohani onu Maurice Goutt on Prantsusmaal elav estofiil, kes on abielus eestlanna Airega. Yohani onupoeg Kaido Goutt on Tallinna Ülikooli prantsuse keele õppejõud.

Välislingid 
 Viis sammu Juhanist Yohanini (Sotši taliolümpial võistleb kuulsa eesti luuletaja Juhan Liivi sugulane eksootilise Aasia riigi lipu all.)

Ida-Timori inimesed
Mäesuusatajad
Sündinud 1994
Zelva rajoon

Zelva rajoon on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Hrodna oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 870 km². 2009. aasta seisuga elas seal 19 119 inimest.

Rajoon moodustati 1940. aastal. Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Dabrasielcy, Dziarečyni, Hałynka, Karałini, Kramianica, Słavacičy, Synkavičy, Zelva ja Tułava külanõukogu.

Halduskeskus on Zelva alev. Vaatamisväärne paik on veel Synkavičy küla.

Rajooni suurimaks jõeks on Ščara, teine suurem jõgi on Nemunase lisajõgi Zelvianka. Rajoon asub osalt Vaŭkavyski kõrgustikul, osalt aga Słonimi kõrgustikul, põhjaosas aga Neemeni madalikul. Kõrgused ulatuvad valdavalt  150-200 meetrit üle merepinna. Kõrgeim koht asub Madziejka küla lähistel (239 meetrit).

2009. aasta seisuga olid elanikest 70,69% valgevenelased, 4,28% venelased,  23,6% poolakad ja 1,43% oli teistest rahvustest. 684,81% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 13,16% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kõneles valgevene keelt 76,05% elanikke, vene keelt aga 19,61%.

Viited

Välislingid 

Rajoon Hrodna oblasti täitevkomitee koduleheküljel (vene keeles)
Rajooni kaart

Hrodna oblasti rajoonid
George Abbott

George Abbott (25. juuni 1887 Forestville, New Yorgi osariik – 31. jaanuar 1995 Miami Beach) oli USA muusikalilavastaja.

Ameerika Ühendriikide üle 100-aastased
Sündinud 1887
Surnud 1995
Mari-Ann Hütt

Mari-Ann Hütt (22. juuni 1943 Tallinn – 8. juuli 2014) oli eesti arhitekt.

Ta lõpetas aastal 1961 Tallinna 2. Keskkooli. Aastatel 1965–1971 õppis ta ERKI-s õhtuses arhitektuuriteaduskonnas, mille lõpetas aastal 1971 arhitekti kvalifikatsiooniga.

Ta alustas tööd aastal 1961 Eesti Maaehitusprojektis töötamist tehnikuna, kus pikapeale kasvas iseseisvaks projekteerijaks ja võttis osa ka mitmete suuremate objektide projekteerimisest; Eesti Maaehitusprojektis töötas ta aastani 1977. Aastatel 1977–1991 töötas ta Eesti Metsainstituudi konstrueerimisbüroos. Aastast 1991 töötas ta Harju maakonna Arhitektuuriameti Projektbüroo piirkonna arhitektina, aastatel 1995–1999 töötas ta arhitektina Kehra linnavalitsuses, aastatel 1995–2007 Anija vallavalitsuses. Aastatel 2007–2012 oli ta ametis juhtiva spetsialistina Tallinna Keskkonnaametis. Aastast 2012 oli ta tegev füüsilisest isikust ettevõtjana ja veel aastal 2014 tegi kaastööd firmale Tuulesoojus OÜ.

Ta projekteeris aastal 1974 Tartu Metsakombinaadi elamud, aastal 1976 Kuremaa sovhoostehnikumi võimla, aastal 1977 Võrtsjärve kalamajandi laululava ja Tallinna Politseiprefektuurihoone (Lubja tänav 4/6, lammutatud)

Viited

Välislingid 
 Lahkunud on arhitekt Mari-Ann Hütt

Eesti arhitektid
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1943
Surnud 2014
Vaŭkavyski rajoon

Vaŭkavyski rajoon on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Hrodna oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 1193 km². 2009. aasta seisuga elas seal 75 329 inimest.

Rajoon moodustati 1940. aastal. Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Hniezna, Izabielini, Krasnasielski, Padaroski, Repla, Rośi, Subačy, Šyłavičy, Vaŭkavyski, Viarejki ja Voŭpa külanõukogu.

Halduskeskus on Vaŭkavyski linn. Teised tähtsamad asulad on Krasnasielski ja Rośi alevid. Tähtsam asula on veel Voŭpa.

Rajooni suurimaks jõeks on Rośi jõgi, rajooni lõunapiiril voolab ka Zelvianka. Rajoon asub Vaŭkavyski kõrgustikul, valdavad kõrgused 140-200 meetrit üle merepinna.  Kõrgeim koht asub Vaŭkavyski linnast veidi ida pool (235 meetrit). Aluspõhja iseloomustab suur kriidi lade, mida Krasnasielski ümbruses kaevandatakse.

2009. aasta seisuga olid elanikest 63,35% valgevenelased, 8,71% venelased,  24,96% poolakad, 1,6% ukrainlased ja 1,38% oli teistest rahvustest. 59,48% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 37.99% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kõneles valgevene keelt 32,57% elanikke, vene keelt aga 64,79%.

Viited

Välislingid 

Rajooni täitevkomitee kodulehekülg (vene keeles)
Rajooni kaart

Hrodna oblasti rajoonid
Adamova

Adamova (latgali keeles Odumova, vanad nimekujud Adamowa ja Kalnezere) on asula Lätis Rēzekne piirkonnas Vērēmi vallas. Adamova asub Adamova järve kaldal, olles samanimelise looduspargi keskuseks. Asulas on Adamova mõisa süda, seal asuvad Adamova sanatoorne internaatkool ja Adamova erivajadustega laste internaatkool.

Kui Kārlis Ulmanis 1936 aastal Adamovat külastas, soovis ta, et asulal oleks lätipärane nimi. Varsti pärast seda võeti asula kohta kasutusele nimekuju Kalnezere.

Läti külad
Adamova mõis

Adamova mõis (poola keeles Adamowa, läti keeles Adamovas muiža, saksa keeles Adamhof) oli mõis Vitebski kubermangus Režitsa maakonnas Makašēni vallas. Praegu asub Lätis Rēzekne piirkonnas Vērēmi vallas Adamovas.

Ajalugu
Mõisa kohta on teateid XVIII sajandi 1. poolest. Varem kuulus see Kuramaalt pärit Korffide aadlisuguvõsale. 1866. aastal oli omanikuks Peter Nodhaft. XIX sajandil kuulus mõis veel Natalja Sergejevna Žemtšužnikovale (sündinud vürstinna Obolenskaja) (1841−1913), kes oli dekabrist vürst Jevgeni Petrovitš Obolenski vennatütar. 1898. aasta paiku omandasid mõisa Karaulovid. XX sajandi algul kuulus valdus Jelena Nikolajevna Karaulovale.

Mõisaansambel

Häärber
Esimene häärber ehitati Adamovasse juba 1740. aastatel. See oli puidust hoone ja seda nimetati "kollaseks majaks" (dzelteno māju). Uus peahoone valmis 1851. aastal. 1984. aastal see aga lammutati ja selle asemele ehitati koolimaja.

Kõrvalhooned 
XIX sajandil rajatud mõisaansamblist on säilinud vaid punastest tellistest ehitatud teenijatemaja. See on ühekorruseline historitsistlik ehitis, mida iseloomustab maakivist sokkel. Hoonet kaunistavad eri värvi telliskarniisid.

Mineraalveeallikas
Aastal 1905 avastati mõisa juurest mineraalvee allikas, mis sai nime püha Helena järgi. Vett hakati müüma mitmel pool maailmas, aastal 1919 rajati aga mõisa juurde sanatoorium, millest kasvas välja hilisem Adamova sanatoorne internaatkool.

Park
Mõisapark pärineb XVIII sajandist ja see on ajaloomälestis.

Viited

Kirjandus
Sakk, Ivar. Läti mõisad. Reisijuht. Tallinn: EVG Print, 2006. Lk 397.

Välislingid
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Läti mõisad
Latgale
Arendole

Arendole (vana nimekuju Randauka) on asula Lätis Vārkava piirkonnas Rožkalni vallas. Arendole asub Dubna jõe kaldal. Asulas on Arendole mõisa (Randol) süda. Mõisa peahoones on algkool. Arendoles on ka katoliku kirik ja raamatukogu.

Arendole oli vanasti liivi küla, liivlaste endanimetusest randali või randol tuleb ka asula vanem nimekuju.

Läti külad
Arendole mõis

Arendole mõis (Arendoles muiža) on endine mõis Lätis Vārkava piirkonnas Rožkalni vallas Arendoles. Saksa keeles Randol.

Arendole mõis sai alguse XVI sajandil, kuuludes algul Grappenbruckidele, seejärel aastani 1772 Wolffidele. Seejärel oli mõisakompleks kasutusel jahilossina, kuuludes kuni võõrandamiseni Plater-Zyberkidele. Aastal 1895 sai vahepeal iseseisva valdusena kadunud Arendolest taas mõis. Jahilossile omaselt kuulus mõisa juurde 500 hektarit põllumajanduslikku maad ja 5000 hektarit metsa.

Esimese maailmasõja ajal paiknesid mõisas algul Vene väed, kes põletasid maha mõisa pargis olnud 1779. aastal ehitatud puidust kabeli. Aastal 1918 talvitusid seal Saksa sõdurid, kes kasutasid kütteks mõisa mööblit, aknaid ja uksi. Aastal 1919 mõis võõrandati.

Mõisa peahoone valmis XIX sajandi algul ja ehitati Platerite suguvõsa jahilossiks. Tänapäeval on see eravalduses ja restaureeritud. Mõisa kõrvalhooned valmisid pärast aastat 1895 ja neid oli kunagi kokku 27. Neist on säilinud mitmed hooned, sealhulgas ait, kus asub Arendole algkool. Enam kui saja-aastaste puudega parki ehib kahekorruseline tornikujuline punastest tellistest hoone. Maakivist küün on osalt kokku kukkunud. Mõisakompleksi juurde kuulub ka Arendole katoliku kirik.

Välislingid
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)
Mõisa koduleht

Läti mõisad
Latgale
Bonifacova mõis

Bonifacova mõis (läti keeles Bonifacovas muiža, poola keeles Bonifaców, saksa keeles Bonifacow) oli mõis Vitebski kubermangus Ludza maakonnas Domopole vallas. Praegu asub mõisasüda Lätis Balvi piirkonnas Bērzpilsi vallas Bonifacovas.

Ajalugu
Mõis rajati 1782. aastal, mil Domopole mõisnik Ignacy Benisławski pärandas testamendiga valdused oma kahele vennale Jan Benisławskile ja Bonifacy Benisławskile. Viimane sai mõisa, mida hakati tema nime järgi nimetama Bonifacovaks. Mõis jäi suguvõsa kätte kuni 1920. aastani. Pärast võõrandamist asus mõisas alguses haigla, hiljem kasutati häärberit elamuna.

Mõisa suurus
Mõisate võõrandamise ajal 1920. aastal oli selle suuruseks 262 hektarit.

Mõisaansambel

Mõisa häärber valmis 1870. aastal, selle arhitektiks oli hilisem Liibavi linnaarhitekt Paul Max Bertschy (1840−1911). Hoone on ühekorruseline punastest tellistest viilkatusega hoone. Selle keskel asub kõrgem ärkel, samuti ilmestavad seda kaaruks ja -aknad. Häärberit kaunistavad tellistest nurgapilastrid ja karniisid. Praegu on see kohaliku kaitse all olev arhitektuurimälestis.

Varia
Mõisas elas oma viimased eluaastad etnograaf ja ajaloolane Gustav Felician Nicolai von Manteuffel gen. Szöge (1832−1916), kes oli Benisławskitega suguluses.

Viited

Kirjandus
Sakk, Ivar. Läti mõisad. Reisijuht. Tallinn: EVG Print, 2006. Lk 379.

Välislingid
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Läti mõisad
Balvi piirkond
Latgale
Uno Veismann

Uno Veismann (sündinud 12. novembril 1934) on eesti astrofüüsik ja geofüüsik.

Elukäik
Ta sündis Läänemaal taluniku peres.
Lõpetas 1957 Tallinna Pedagoogilise Instituudi füüsikaõpetajana. Täiendas end 1963. aastal Leningradis. Füüsika-matemaatika-kandidaadi väitekirja astrofüüsikas kaitses 1968 Tartu Ülikoolis, "Elektrofotomeeter tähtede heleduste mõõtmiseks kahe teleskoobi baasil", juhendaja Nikolai Kuprevitš.

Aastail 1958–2015 töötas Füüsika ja Astronoomia Instituudis, Astrofüüsika ja Atmosfäärifüüsika Instituudis ning Tõravere Observatooriumis vaneminsenerina, teadurina, vanemteadurina. Aastail 1970–1990 juhtis Nõukogude Liidu orbitaaljaamadele Saljut, Saljut-4, Saljut-7 ja Mir paigaldatud atmosfääri optilise kaugsondeerimise aparaatide arendamist. Aastail 1980–1989 oli AAI kosmilise radiomeetria labori juhataja. Töötanud külalisteadlasena Münchenis (1981) ja Berliinis (1983). Aastail 1983–2000 oli ka Tartu Ülikooli dotsent. Aastast 2007 on Tartu Ülikooli emeriitdotsent. Juba 1961. aastal alustas loengute pidamist Tartu Ülikoolis, pidanud loenguid ja juhendanud praktikume arvutijuhitavate mõõtmiste, kaugseire pilditöötluse ja kosmosetehnoloogia aluste vallas. Tema juhendamisel on valminud üks doktoritöö ja kolm magistritööd.

Teadustöö
Keskkonna kaugseire optilises spektripiirkonnas, optilise kiirguse radiomeetria, kosmoseuuringute tehnoloogia. Hilisemad tööd on osooni ja päikese ultraviolettkiirguse valdkonnas.

Looming
On kirjutanud populaarteaduslikke raamatuid ning avaldanud artikleid ajakirjades Horisont ja Akadeemia.
2002 Kalju Eerme, Rutt Koppel, Uno Veismann. Estonian total ozone climatology. Annales Geophysicae, 20, 247–255
2002 Kalju Eerme, Rutt Koppel, Uno  Veismann. Variations of erythemal ultraviolet irradiance and dose at Tartu/Tõravere, Estonia. Climate Research, 22, 245–253
2003 Kalju Eerme, Rutt  Koppel, Uno Veismann. Päikese ultraviolettkiirgus. Toimetaja Heino Tooming. Eesti kiirguskliima teatmik (102–113). Tallinn: Eesti Meteoroloogia ja Hüdroloogia Instituut
2005 "Universum valguses ja vihmas". Toimetajad Uno Veismann ja Rein Veskimäe. REVES Group, Tallinn
2008 Ilmar Ansko, Kalju Eerme, Silver Lätt, Mart Noorma, Uno Veismann. Study of suitability of AvaSpec array spectrometer for solar UV field measurements. Atmospheric Chemistry and Physics, 8(12), 3247–3253
2011 Kalju Eerme, Uno Veismann. "Päikese ultraviolettkiirgus ja atmosfääriosoon". Tartu: Ilmamaa
2018 "Peenemündest Baikonurini. Nõukogude Liidu raketid ja nende konstruktorid". Tartu: Ilmamaa. See on kokkuvõte aastakümnete pikkusest hobi korras uurimusest, kuidas loodi Nõukogude Liidus raketid, kes olid loojad ning mis see tollasele riigile ja rahvale läks maksma.

Tunnustus
1977 Eesti NSV riiklik preemia (kollektiivis)
2009 Teaduse populariseerimise I auhind

Viited

Välislingid
Uno Veismann Eesti Teadusinfosüsteemis
Uno Veismann Tartu observatooriumi veebilehel. Vaadatud 23.10.2016.

Eesti astrofüüsikud
Eesti geofüüsikud
Tallinna Ülikooli vilistlased
Sündinud 1934