Hendrik Arro

Hendrik Arro (25. juuli 1925 Tallinn – 26. september 2017 Tallinn) oli Eesti lendur, sporditegelane ja tehnikateadlane. 

Teise maailmasõja ajal õppis ta Liepaja Lennukoolis ja oli seejärel sõjaväe-lendur eestlastest koosnevas lennuüksuses Saksa sõjaväes.

Lapsepõlv
Ta sündis sõjaväelenduri Heinrich Arro pojana. Ta õppis Riiklikus Inglise Kolledžis ja oli skaut. Perekonnas, kus lendurite seltskond oli tavaline, kujunes ka noorukis sügav lennundushuvi. Nagu paljud tolleaegsed eesti noormehed, nii sai ka tema enne sõda üldiselt inglismeelse kasvatuse.

Lendurina II maailmasõjas
Paraku sundisid Eesti riiki aastatel 1940–1941 vapustanud sündmused teda nii mõningaidki oma seniseid seisukohti ümberhindama ja nii astus ta 1943. aasta märtsis sundvõtmist ennetades 17-aastase vabatahtlikuna Saksa sõjaväes moodustatud eestlastest koosneva lennuüksuse – nn Buschmannstaffeli (hilisema 127. (mere) luurelennugrupi) liikmeks, kus teenides tehnilise personali hulgas, sai lennukirelvuri väljaõppe. 

Kui lennuüksuses hakati valima kandidaate uute lendurite väljaõppekursusele, andis ta suvel 1943 avalduse lennukooli astumiseks. Sama aasta septembris suunati ta Liepājasse eestlaste ja lätlaste väljaõpetamiseks loodud lennukooli, mille ta lõpetas juuni alguses 1944 sõjaväelenduri kvalifikatsiooniga. Seejärel suunati ta 11. öölahingulennugruppi, mille 3. lennusalga koosseisus osales Eesti kaitselahingutes Tartu ja Narva rindel, tehes kokku 63 lahingulendu.

1944. aasta septembris, kui Saksa väed jätsid Eesti maha, taandus ka tema üksus Saksamaale. Pärast üksuse  usalduse kaotust ja selle likvideerimist, Heiligenbeilis (Ida-Preisimaa) oktoobris 1944 saadeti ta koos üksuse ülejäänud koosseisuga Oderi-äärse Frankfurdi Kunersdorfi lennubaasi, mis sai eestlastest lennuväelaste kogumispaigaks. Sealt saadeti neist enamik, sealhulgas Hendrik Arro, novembri alguses Esbjergi langevarjurite kooli. Pärast lühiaegset väljaõpet Esbjergis saadeti eestlased sealt detsembris 1944 Dortmundi, õhutõrje-suurtükiväe gruppi nr 96, kus eestlastest lendurid õpetati ümber ja rakendati õhutõrje-raskekahurväelastena. Jaanuaris-veebruaris 1945, õppis ta umbes paarikümnemehelises rühmas Schongau õhutõrjekoolis tulejuhtimisseadmete kursustel, mille lõpetamise järel suunati nad tagasi Dortmundi.

1945. aasta märtsis saadeti Dortmundis paiknenud eesti päritoluga lennuväelased edasi Hamburgi, Saksa sõjaväe 20. Eesti diviisi tagavarapataljoni, sealt edasi Hirschbergi lähistele diviisi võitlusüksuste juurde. Ta andis end 20. Eesti diviisi koosseisus 9. mail 1945 Tšehhoslovakkias Tšehhi partisanide kätte sõjavangi ja elas üle Tšehhi põrgu. Sõjavangist õnnestus tal Brno lähistel koos mõne endise kaasvõitlejaga vangistusest põgeneda. Et lääne poole minek ebaõnnestus, seigeldi 1945. aasta suvel tagasi NSV Liidu okupatsiooni all olevasse Eestisse.

Pärast sõda
Sõja-ajal valel poolel sõdimist varjates õnnestus tal Eesti NSV-s legaliseeruda ja asuda oma poolelijäänud õpinguid jätkama. 1946. aasta kevadel lõpetas ta Tallinna 2. Keskkooli ja sama aasta sügisel astus Tallinna Polütehnilisse Instituuti, kus ta õppis kütuste keemilist tehnoloogiat. 

1950. aasta 30. septembril abiellus ta Juta Pärnasaluga, kuid juba 7. oktoobril MGB arreteeris ta ja saatis  Saksa sõjaväes sõdurina teenimise eest 25 aastaks vangilaagrisse. Vangistuse kohaks sai Kolõma (Magadani oblast), kus tal tuli sõjavangina töötada elektrijaama ehitusel ja kullakaevandustes. Abikaasa Juta Arro lahutust ei võtnud, vaid otsustas oodata.

NSV Liidus 17. septembril 1955 väljaantud amnestiaseadluse põhjal vabanes Arro vangilaagrist sama aasta novembris. Jätkus ka abielu Juta Arroga.

Edasine haridus
Eestisse tagasipöördumise järel õnnestus tal jätkata õpinguid Tallinna Polütehnilises Instituudis ja lõpetas selle 1957. aastal. Ta kaitses 1968. aastal väitekirja "Nazarovi süte ja eesti põlevkivi tuha üksikute komponentide rollist küttepindade saastumis- ja korrosiooniprotsessides" ja sai tehnikakandidaadi kraadi.

Töökäik
Pärast kõrgkooli lõpetamist töötas ta sama kõrgkooli soojustehnika kateedris teadurina ja üle 30 aasta soojustehnika teaduslabori juhatajana. 1971. aastal anti talle vanemteaduri kutse. TTÜ Soojustehnika Instituudi mittekoosseisulise vanemteadur-konsultandina töötas ta veel kaua ka pensioniealisena.

Teadustöö
Soojusenergeetika kateedris ja teaduslaboris Ilmar Öpiku uurimisgrupis töötades hakkas ta tegelema keeruliste mineraalosa omadustega kütuseid põletavate katelde küttepindade saastumis- ja korrosiooniprobleemidega. Peamised uurimisobjektid olid eesti põlevkivi ja Nazarovi pruunsöega köetavad katlad, kuid oli ka perioode, kus uuriti värvilise metallurgia (vasetööstuse) ettevõtete ning MHD-generaatorite utilisatsioonikatelde küttepindade saastumisega seotud küsimusi. Hiljem on uurimistööde temaatika laienenud ja lisaks küttepindade probleemidele käsitleti ka elektrijaamade keskkonna-ohutusega seotud probleeme, (väävli sidumist ja suitsugaaside märgpuhastust, CO2 heitmed ja sidumist tuhaväljadel, tuhaväljade keskkonnaohutust jne).

Teoseid

Tehnikateaduste alalt
On avaldanud üle 120, valdavalt energeetiliste katelde töötingimuste ja elektrijaamade keskkonnakaitsealaste küsimustega seotud teadusliku töö. 2010. aastal avaldas TTÜ Soojustehnika Instituut ülevaate Hendrik Arro publikatsioonidest.

Sõja- ja vangilaagrimälestused
"Eesti lendurid lahingute tules". 1995, täiendatud ja parandatud kordustrükid 1996 ja 2001 (ülevaade eesti lennuväelaste sõjateest II maailmasõja päevil)
soome keeles 1999
"Retk maakera servale ehk kroonu küüdiga läbi "punaste" maa". 2001 (oma vangilaagrielu kohta Kolõmal)
"Pommid öisest taevast. Öölahingulendurid idarindel". 2009 (ülevaade öölahingulendurite, eriti aga 11. (eesti) öölahingulennugrupi tegevusest II maailmasõjas)
2. trükk. Grenader. Tallinn 2010
Kui mõtleks pisut?. Kultuur ja Elu 1/ 2015
Miks me siis läksime?. Kultuur ja Elu 2/ 2015
on kirjutanud üle 40 artikli, millistest osa on ka avaldatud välismaal, kus ta vaatleb II maailmasõjas Eesti vabaduse eest võidelnud meeste olukorda tänapäeva Eestis ning käsitleb mõningaid kaitseväe ja vabadusvõitlejate mälestamisega seotud probleeme

Muid kirjutisi
"HENDRIK ARRO: Kas väärikus on muuseumis?". EPL, 31. oktoober 2005
"Hendrik Arro: Vene tsiviilgarnison Eestis". Delfi, 2. märts 2007
"Hendrik Arro: Kunstnikud rikuvad samba". Delfi, 13. november 2007
"Hendrik Arro: Ärgem viivitagem vabadussambaga!". Delfi, 3. märts 2008
"Hendrik Arro: Kes nad sellised on – Öine Vahtkond?". Pärnu Postimees, 22. jaanuar 2009
Hendrik Arro: president Päts väärib kindlasti monumenti. Delfi, 26. veebruar 2017

Sportlase ja spordikohtunikuna
Tuli vehklemises üliõpilasena Eesti NSV ja Tallinna meistriks ja oli rida aastaid Eesti NSV võistkonna liige. Samuti on ta hiljem tegutsenud nii üle-eestilistel kui ka üleliidulise (NSV Liidu) ja rahvusvahelise (sotsialismimaade) ulatusega võistlustel spordikohtuniku ja peakohtunikuna.

Purilennuga hakkas ta tegelema 1957. aastal, mil tal vahepealset "poliitilist sula" kasutades õnnestus oma elulugu varjamata astuda ALMAVÜ Tallinna Aeroklubi liikmeks. Kui NSV Liidu poliitiline õhkkond uuesti karmistus, keelati tal  1960. aastal lendamine minevikus valel poolel sõdimise eest jälle ära. Sellele vaatamata õnnestus tal lennuspordialasest tegevusest purilennukohtunikuna siiski mingil määral osa võtta ning hiljem oli ta isegi mitmel üle-eestilisel ja Balti NSV-de purilennuvõistlusel peakohtunik.

Orienteerumisega tegeles ta vanemas eas. Oli üle 10 aasta Tallinna orienteerumisklubi "Orion" esimees ja aseesimees ning mitmel, sh ka rahvusvahelisel orienteerumisvõistlusel peakohtunik.

Tegevus represseeritu ja veteranina
Hendrik Arro rehabiliteeriti täielikult kui alusetult süüdimõistetu Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 19. veebruari 1990. aasta seadluse "Kohtuväliselt represseeritud ja alusetult süüdimõistetud isikute rehabiliteerimisest" § 1 p2 alusel Eesti NSV Ülemkohtu 12. aprilli 1991 otsusega nr. 11/2470. Pärast Eesti iseseisvuse taastamist asus kohe tegutsema ka Eesti Vabadusvõitlejate Liidus (EVL). Oli aastaid EVL Vanematekogu ja EV Tallinna Ühenduse (EVTÜ) Volikogu esimees ja EVL juhatuse liige. 1993. aastast oli ka EVTÜ juures tegutseva Sõjaaegsete Eesti Lennuväelaste Ühenduse (SELÜ) esimees.

Tunnustus
pronksist rindelennuspange
hõbedast rindelennuspange
1944 II klassi Raudrist
1970 Nõukogude Eesti preemia tööde tsükli "Põlevkivienergeetika teaduslike aluste väljatöötamine" eest (koostajad Hendrik Arro, Ilmar Mikk, Arvo Ots, Leo Õispuu ja Ilmar Öpik) 
Tallinna Tehnikaülikooli teenetemedal "Mente et Manu"
1997 4. kl. Kotkarist
Kaitseministeeriumi III klassi Teeneterist
Vabadusvõitleja medal
Õhuväe teeneterist
2000 Ülemaailmse Eesti Vabadusvõitlejate Keskuse 3. järgu teeneterist
2002 2. järgu teeneterist
2002 Soome Ilmavoimien Kiltaliitto medal
2007 Eesti Vabadus­võitlejate Liidu teenetemedal

Isiklikku
Hendrik Arro suri oma kodus Pirital 26. septembril 2017 kell 14. Ta maeti 12. mail 2018 Metsakalmistule.

1962. aastal abikaasa Juta Arro suri ja 1964. aastal abiellus ta Selma Koppeliga, kes suri 1989. aastal. 2002. aastal abiellus ta Sirje Kalamiga.

Viited

Välislingid

Haud Tallinna Metsakalmistul

Eesti lendurid
Eesti purilendurid
Eesti vehklejad
Eesti orienteerujad
Eesti spordikohtunikud
Eesti sporditegelased
Eesti tehnikateadlased
Tallinna Reaalkooli vilistlased
Tallinna Tehnikaülikooli vilistlased
Tallinna Tehnikaülikooli õppejõud
Eesti sõjaväelased Saksa sõjaväes Teises maailmasõjas
Raudristi kavalerid
Eesti represseeritud isikud
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1925
Surnud 2017