joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Juhan Jõgi

Juhan Jõgi (varem Johannes Jõggi; 25. märts 1907 Tarvastu vald – 7. oktoober 1989 Koeru) oli eesti vaimulik.

Pärast kohaliku algkooli asus ta õppima Viljandi Maakonna Poeglaste Gümnaasiumi, mille humanitaarharu ta lõpetas aastal 1927. Seejärel õppis ta aastatel 1927–1928 õppis ta Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas ja aastatel 1929–1931 usuteaduskonnas; ta oli Korporatsioon Ugala vilistlane.

Aastal 1931 oli ta sunnitud naasma isakoju, kuna majapidamist juhtima jäänud vend suri. Isakoju jäi ta kümneks aastaks, sest alanud sõda tõi kooliõpetajate põua. Ta oli Sürgavere Põhikooli  õpetaja ja aastatel 1944–1947 ka koolijuhataja. Veel oli ta õpetaja Reegoldi, Metsküla ja Kõpu algkoolis kuni 1956. aastani. 

Aastal 1956 asus ta tööle Tarvastu kolhoosi agronoomina. Tema tööd seemnekasvatuse alal hinnati rahvamajanduse saavutuste näitusel 1959. aastal II koha vääriliseks. 

Ent aastal 1962 tegi ta uue pöörde ja asus õppima Usuteaduse Instituuti (õigemini lõpetama pooleliolevat teoloogilist stuudiumi). Ordineeriti 26. detsembril 1963 Tallinna Toomkirikus peapiiskop Jaan Kiiviti (assisteerisid Edgar Hark ja Harri Haamer) poolt (koos Eenok Haameriga) aseõpetajaks. Õpetajaõigused sai ta 9. aprillil 1970.

Ta oli aastatel 1962–1963 Hargla koguduse jutlustaja ja 1963–1966 sama koguduse aseõpetaja. 15. detsembrist 1966 vabastati ta Hargla õpetaja kohalt ja ta oli peaaegu aasta aega (1966–1967) Äksi Andrease koguduse hingekarjane. Seejärel oli ta aastatel 1967–1989 Koeru Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja.

Viited

Välislingid 
 Rita Puidet Põldude ja hingede aednik Juhan Jõgi Eesti Kirik 29. märts 2007

Hargla koguduse vaimulikud
Koeru Maarja-Magdaleena koguduse vaimulikud
Äksi Andrease koguduse vaimulikud
Eesti agronoomid
Korporatsioon Ugala liikmed
Usuteaduse Instituudi vilistlased
Sündinud 1907
Surnud 1989
Tarass Bulba

"Tarass Bulba" (ukraina keeles "Тарас Бульба") on Nikolai Gogoli romantistlik ajalooline jutustus, mis kuulub Mirgorodi tsüklisse. Jutustus ilmus esmakordselt 1835. aastal, põhjalikult ümbertöötatud teise trükina 1842. aastal.

Raamat jutustab vanast Zaporožje kasakast Tarass Bulbast ning tema kahest pojast Andreist ja Ostapist. Tarassi pojad õpivad Kiievis akadeemias ja naasevad koju. Kolm meest asuvad eepilisele teekonnale Zaporožje Setši Ukrainas, kus ühinevad teiste kasakatega ja lähevad sõtta Poola vastu.

Kaudsete tõendite kohaselt toimuvad "Tarass Bulba" sündmused 17. sajandi esimeses pooles. Ehkki autori sõnul sündis Tarass Bulba 15. sajandil, kõneleb 17. sajandi kasuks tema tubakalembus: eurooplased avastasid tubaka 15. sajandi lõpus (tänu Kolumbusele) ja laialt levis suitsetamine alles 17. sajandiks. Samuti sooritasid poolakad sõjaretki Venemaale 17. sajandil, nn segaduste ajal.

Tarass Bulba prototüübiks oli ukrainavene kasakasoost pärit maadeuurija Nikolai Mikluhho-Maklai esivanem Ohrim Makuhha, kasakaataman ja Bogdan Hmelnitski asemik. Makuhha sündis Starodubis 17. sajandi algul. Tal oli kolm poega – Nazar, Homa (Foma) ja Omelka (Jemeljan). Nazar (Gogoli Andrei prototüüp) reetis kasakad ja läks üle RzeczPospolita vägedesse armastusest poola panitari vastu. Homa (Ostapi prototüüp) hukkus, püüdes viia Nazari isa juurde. Jemeljani järeltulijate seas olid Nikolai Mikluhho-Maklai ja tolle isa Grigori Mikluhha, kes õppis koos Nikolai Gogoliga ja jutustas tollele suguvõsa pärimustest.

Jutustus on realistlik, tegelased ei ole Gogoli hilisematele teostele omaselt liialdatud ega grotesksed, ehkki mõne uurija hinnangul on kasakate iseloomustused veidi liialdatud. Teost võib tõlgendada kirjanduses levinud romantilise rahvusluse kontekstis, mis arenes ajaloolise rahvuskultuuri ja romantiliste ideaalide toel.

Eesti keeles ilmus "Tarass Bulba" 1880. aastal Jakob Kõrve tõlkes (2., parandatud trükk 1912) ning 1955. aastal J. Tamme tõlkes.

Jutustused
Ukraina kirjandus
Vene kirjandus
1835
Juta Saarevet

Juta Saarevet (sündinud 1. juulil 1978 Tallinnas) on Eesti ametnik, 2. aprillist 2012 kuni 24. juunini 2016 oli ta sotsiaalkindlustusameti peadirektor.

Saarevet lõpetas 2003. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonna (bakalaureusetöö "Laste kasvatamisel tekkivate suhete õiguslik regulatsioon ja selle muutmine Eestis", juhendaja Edgar Salumaa). 2007. aastal läbis ta XVII kõrgemad riigikaitsekursused.

2007–2012. aastal töötas Saarevet sotsiaalministeeriumis õigusala juhina. Selles ametis oli ta üks uue töölepinguseaduse eelnõu juriidilise ekspertiisi tegijaist.

Viited

Välislingid
 "Sotsiaalkindlustuse uus juht tahab olla näoga kliendi poole" Postimees, 27.02.2012
 "Sotsiaalkindlustusametit asub juhtima Juta Saarevet" valitsus.ee, 27.02.2012

Eesti ametnikud
Sündinud 1978
Pärnu-Jaagupi kihelkond

Pärnu-Jaagupi kihelkond (lühend PJg; saksa keeles Kirchspiel St. Jakobi) oli kihelkond Pärnumaal ja Pärnu kreisis Liivimaa kubermangus.

Piirkonna ajalugu
Muinasajal kuulus piirkond maakondliku liigituse järgi Läänemaale. Pärnu-Jaagupi kirikukihelkond asutati 13. sajandi algul Kõrve muinaskihelkonna baasil. Allikates on kihelkonnast esimene märge 1241. aastast.

Kirikukihelkond kujunes Pärnumaa kihelkondadest üheks suuremaks, jäädes pindala poolest (664 ruutkilomeetrit) alla ainult Saarde kihelkonnale.

1680. aastal oli Pärnu-Jaagupi kiriku juures olemas köstrikool soomlasest köster-koolmeistriga. Põhjasõda (1700–1721) katkestas koolitegevuse kihelkonnas. 1770. aastal töötas Pärnu-Jaagupi kihelkonnas kihelkonnakool ja neli mõisakooli (Kaisma, Vee, Pööravere ja Halinga). 19. sajandi alguseks olid kõik seni kihelkonnas tegutsenud koolid tegevuse lõpetanud. Kihelkonnakool alustas tööd uuesti 1822. aastal. Kahekümne viie aasta jooksul (1855–1880) sai kihelkond juurde 12 uut vallakooli hoonet, üksikud koolid töötasid veel suitsutaredes.

Pärnu-Jaagupi kihelkonna mõisad
Kihelkonnas paiknes 18 mõisat – 1 kirikumõis, 9 rüütlimõisast peamõisat koos 3 kõrvalmõisaga ning 3 riigimõisat koos 2 kõrvalmõisaga. Lisaks veel 3 karjamõisat.
Pärnu-Jaagupi kirikumõis (Pastorat St. Jakobi)
Annamõisa (Annenhof), Pööravere kõrvalmõis
Are (Arrohof) rüütlimõis
Enge (Enge) riigimõis
Halinga (Hallick) rüütlimõis
Kaelase (Kailes) rüütlimõis
Kaisma (Kaisma) rüütlimõis
Kangru (Konstanzenhof), Halinga kõrvalmõis
Kergu (Kerkau), Kõnnu kõrvalmõis
Kõnnu (Könno) rüütlimõis
Libatse (Wildenau) rüütlimõis
Parasmaa (Parrasma) riigimõis
Pööravere (Pörafer) rüütlimõis
Roodi (Sallentack) rüütlimõis
Sõõrike (Sörik), Parasmaa kõrvalmõis
Uduvere (Uddafer), Enge kõrvalmõis
Vahenurme (Wahhenorm) rüütlimõis
Vee (Wehof) riigimõis

Pärnu-Jaagupi kihelkonna vallad
Enge vald (1866–1917)
Halinga vald (1866–1917)
Kaelase-Libatse vald (1866–1892)
Kaisma vald (1866–1917)
Kergu-Kõnnu vald (1866–1892)
Pööravere vald (1866–1893)
Roodi-Vahenurme vald (1866–1892)
Sõõrike-Parasmaa vald (1866–1892)
Vee vald (1866–1917)
Viluvere vald (1866–1892)

Kihelkonna alad tänapäeval
Pindalalt suure kihelkonna maad jäävad tänapäeval tervikuna Pärnu maakonna aladele, need on jaotatud peamiselt kolme valla vahel. Umbes pool kihelkonnast viimase lääneosas moodustab endise Halinga valla, kuhu kuulub ka kihelkonnakeskus. Kihelkonna idapoolsed alad moodustasid endise Vändra valla lääneosa. Kagupoolne osa kihelkonnast moodustas endise Are valla lääneosa. Kihelkonna põhjatipus asetsev väike tükike kuulus Koonga valda.

Viited

Kirjandus

Välislingid
Pärnu-Jaagupi kihelkond Kirchspiel St. Jakobi in Kreis Pernau Eesti mõisaportaal
Pärnu-Jaagupi rahvarõivad (foto)
Pärnu-Jaagupi on Eesti vanimaid kihelkondi, Pärnu Postimees, 28.02.2010
Gießeni ülikool

Gießeni ülikool (ka Justus Liebigi (nimeline) Gießeni Ülikool; saksa keeles Justus Liebig-Universität Gießen, lühend JLU) on ülikool Saksamaal Gießenis.

Ülikool asutati 1607. aastal.

Ülikool on nimetatud saksa keemiku Justus von Liebigi järgi.

Praegu on seal 11 teaduskonda ja 2012. aastal õppis ülikoolis 25 200 tudengit.

Välislingid 

 Koduleht

Saksamaa ülikoolid
Aleksander Warma valitsus

Aleksander Warma valitsus oli Eesti oli eksiilvalitsus 1. jaanuarist 1962 – 1. märtsini 1964.

Valitsuse koosseis 
 Aleksander Warma (kuni 29. märtsini 1963) – Peaministri asetäitja ja välisminister   
Tõnis Kint – Peaministri asetäitja (alates 2. aprillist 1963) ja põllutööminister
Aksel Mark – siseminister
Arvo Horm – minister
Enno Penno – teedeminister
Ivar Grünthal – minister
Peeter Panksep – minister

Välislingid 
Kaks kirja, Võitleja = The Combatant : ülemaailmne Eesti sõjameeste ja vabadusvõitlejate häälekandja, 1 mai 1965, lk 7

Warma valitsus
Tõnis Kindi valitsus

Tõnis Kindi valitsus oli Eesti oli eksiilvalitsus 1. märtsist 1964 – 8. maini 1971.

Valitsuse koosseis 

 Tõnis Kint – peaministri asetäitja (kuni 23. detsembrini 1970) ja põllutööminister (kuni 23. detsembrini 1970)
Aksel Mark – siseminister
August Koern – välisminister
Peeter Panksep – kohtuminister (kuni surmani 1. augustil 1970)
Arvo Horm – majandusminister
Elmar Järvesoo – haridusminister
Juhan Käis – teedeminister
Ivar Grünthal – sotsiaalminister

Kindi valitsus
Johan Raid

Johan Raid (kuni 1935. aastani Johan Reinhold; 22. juuni 1885 Ranna vald, Tartumaa – 4. juuli 1964 Uppsala) oli Eesti riigiametnik ja poliitik, kes esindas põllumehi.

Ta oli K. Pätsi kolmanda valitsuse kohtu- ja siseminister 20. novembrist 1931 kuni 19. veebruarini 1932. 1939. aastal oli ta Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku Hooldusnõukogu liige. 

Saksa okupatsiooni ajal, 1941. aastal oli ta Eesti Omavalitsuse Sisedirektooriumi kodifikatsiooniosakonna juhataja.

Eesti advokaadid
Eesti siseministrid
Eesti kohtuministrid
Eestistatud nimega inimesed
Eestlased Rootsis
Sündinud 1885
Surnud 1964
Aksel Mark

Aksel Mark (20. juuni 1913 Otsa talu, Karaski, Kõlleste vald, Võrumaa − 17. juuni 2014 Uppsala) oli Eesti poliitik, Eesti Demokraatliku Uniooni esimees, ajakirjanik ja agronoom. Aksel Mark oli Eesti siseminister eksiilis aastail 1962–1992.

Ta lõpetas aastal 1931 Võrumaa Rahvahariduse Seltsi ühisgümnaasiumi ja aastal 1937 Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonna (diplomitöö: "Otsa nr. 9 talu Kõllestes organiseerimise kava"). Ta oli EYS Veljesto vilistlane.

Pärast ülikooli lõpetamist töötas ta Virumaal konsulendina ja tegi kaastööd ajalehele Virumaa Teataja. Ta oli Kunda tuletõrjedivisjoni pealik.

Aksel Mark valiti 1966., 1968. ja 1970. aastal Eesti Komitee Asemike Kogusse.

Rootsis töötas Aksel Mark Kuningliku Põllumajandusakadeemia välikatsete osakonnas Stockholmis ja pärast asutuse üleviimist 1950. aastast kuni pensionini Uppsalas.

Rootsis jätkas ta ajakirjanduslikku tööd Teatajas, tihti Hööveldaja varjunime all, ning oli ajalehe kauaaegne toimetaja ja peatoimetaja. Aastail 1993–2002 oli Aksel Mark viimane vastutav väljaandja kuni ajalehe ilmumise lõpuni.  

Aksel Mark oli Eesti Välisvõitluse Fondi esimees ja osales paljude väliseesti organisatsioonide juhtimises.

Aksel Marga põrm sängitati 20. septembril 2014 Kanepi-Mäe kalmistule.

Isiklikku
Aksel Margal oli kolm venda: Adolf (1905–1947; suri Siberi vangilaagris), Albert (Alvard; 1907–1945; tapeti metsavennana) ja Heinrich Mark (poliitik; 1911–2004). Tema tütred on Tiina Mark-Berglund, Mai Mark Beijer (sünd. 1941) ja Mari Mark-Hershey.

Teoseid
Landkänning. Stockholm 2008. (Kirjavahetus abikaasa Anuga aastail 1944–1945, rootsi keelde tõlkinud Mai Beijer) ISBN/ISSN 9789185893836
Allt började på Otsa: minnen från min barndom och skolåren. Stockholm 2011. (Lapsepõlve- ja koolieamäletused tõlkinud rootsi keelde Mai Beijer)

Tunnustus
Eesti Komitee auhind
Eesti Rahvusfondi kuldmärk
Riigivapi IV klassi teenetemärk, 1999

Viited

Välislingid
TÜ üliõpilased
Meie isa Aksel Mark 100. Kagueestlane pidas aastakümneid ministriametit
Sajandi mees – võrumaalane Aksel Mark, Võrumaa Teataja, 20. juuni 2013
http://isik.tlulib.ee/index.php?id=1995
Lahkus eksiilvalitsuse poliitik ja ajakirjanik Aksel Mark Virumaa Teataja. 20. juuni 2014

Eesti siseministrid
Eesti eksiilvalitsuse liikmed
Eesti Demokraatliku Uniooni poliitikud
Eesti agronoomid
Eesti ajakirjanikud
Eesti tuletõrjujad
Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonna vilistlased
EYS Veljesto liikmed
Eestlased Rootsis
Riigivapi IV klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti üle 100-aastased
Kanepi vanale kalmistule maetud
Sündinud 1913
Surnud 2014
Mario Monti

Mario Monti (sündinud 19. märtsil 1943 Vareses) on Itaalia poliitik ja majandusteadlane.

16. novembrist 2011 kuni 28. aprillini 2013 oli ta Itaalia peaminister.

Mario Monti lõpetas 1965 Milano ülikooli majandusteaduskonna, hiljem õppis ta ka Yale'i ülikoolis. Oma õppejõukarjääri alustas ta Trento ülikoolis, 1970–1985 töötas ta Torino ülikoolis ning alates viimasest aastast Bocconi ülikoolis, kus ta oli 1989–1994 rektor ning alates sellest ajast on ta ülikooli president.

1994–2004 oli Monti Euroopa Komisjoni liige, kus ta tegeles majandust ja ühisturgu puudutavate küsimustega ning pälvis hüüdnime "Super-Mario". Pärast komisjonist lahkumist tegutses Monti peamiselt Euroopa Liiduga seotud mõttekodades. 2010. aastal esitas Monti Manuel Barroso palvel ettepanekud Euroopa ühisturu edasiseks arendamiseks.

9. novembril 2011 andis Itaalia president Giorgio Napolitano Montile eluaegse senaatori koha. Nädal hiljem vannutati ta aga ametisse Itaalia peaministrina, kuna senine peaminister Silvio Berlusconi oli teatanud oma tagasiastumisest Euroopa võlakriisi ja muude probleemide tõttu. Monti moodustas apoliitilise tehnokraatliku valitsuse, mis jäi ametisse kuni 2013. aasta parlamendivalimisteni. Peaministrina alustas Monti riigieelarve kärpimist ning ta plaanis ka muuta tööturgu puudutavaid seadusi.

Itaalia peaministrid
Sündinud 1943
Mijaín López Núñez

Mijaín López Núñez (sündinud 20. augustil 1982 Pinar del Ríos) on Kuuba Kreeka-Rooma maadleja. Ta alustas maadlemist 1993. aastal.

2004. aastal olümpiamängudel Ateenas saavutas Núñez viienda koha.

2008. aasta olümpiamängude avatseremoonial oli ta Kuuba meeskonna lipukandja.

Kahel korral on ta võitnud esikoha Panameerika mängudel (2007, 2011).

Viited

Välislingid
 

Kuuba maadlejad
Sündinud 1982
Aleksei Mišin

Aleksei Vladimirovitš Mišin (sündinud 2. veebruaril 1979) on Venemaa maadleja.

Ta võitis 2004. aastal olümpiamängudel kuldmedali.

Venemaa meistrivõistluste võitja Kreeka-Rooma maadluses - 2001, 2003, 2004, 2006, 2008, 2009.

Eesti maadlejatest on temaga maadelnud Eerik Aps, kes kaotas 2009. aastal EM-il punktidega 0-2.

Välislingid
 

Venemaa maadlejad
Sündinud 1979
Georgius Hollant

Georgius Hollant (ka Georg; Holland, Hollandt; surnud 12. oktoobril 1484 Karksis) oli Preisimaa päritolu Vana-Liivimaa kõrgvaimulik.

Hollant pärines Kulmi (hiljem Chełmno) diötseesist Preisimaalt, ta oli Riia peapiiskopi Silvester Stodewescheri õepoeg. 1440. aastal immatrikuleeriti ta Leipzigi ülikooli. 1452. aastal astus ta Bologna ülikooli, kust sai 1454. aastal litsentsiaadi kraadi, 1466. aastal sai ta samas doktoriks. 1455. aastal on teda esmakordselt mainitud Tartu toomhärrana, 1458. aastal sai ta Saare-Lääne toomdekaaniks. Tartu ja Saare-Lääne toomhärrana on teda mainitud kuni 1463. aastani, Saare-Lääne dekaan oli ta 1468. aastani. 1469. aastal nimetas paavst ta Roomas Riia toompraostiks, sellesse ametisse jäi ta kuni oma surmani.

1479. aastal võttis Liivi ordu Hollanti vangi, alates aasta lõpust viibis ta vangistuses Karksis, kus ta 1484. aastal ka suri.

Kirjandus
Leonid Arbusow vanem. Livlands Geistlichkeit von 12. bis ins 16. Jahrhundert. Teil II, lk 26–27, 155; Teil IV, lk 87.
Tõnis Lukas. Tartu toomhärrad, lk 250.

Saare-Lääne toomhärrad
Tartu toomhärrad 
Riia toomhärrad
Surnud 1484
Waldhofi tselluloosivabrik

Waldhofi tselluloosivabrik oli puidutööstusettevõte, mis tegutses 1900–1915 Pärnus.

Tselluloosivabrik kuulus aktsiaseltsile Waldhof (asutatud 1898. aastal Pärnus), mis omakorda oli 1884. aastal Saksamaal Mannheimis asutatud ning Mannheimis ja Tilsitis tegutseva suurfirma AG Zellstoffabrik Waldhof tütarettevõte. 

Waldhof ehk rahvakeeli lihtsalt Valtov asus Pärnu linna idapoolsel serval, ulatus pikuti alevi surnuaiast Papiniidu jaamani ja laiuti Pärnu jõest mereni. Vabrik ehitati linnalt saadud Papiniidu mõisa maa-alal. Pindala oli umbes 100 hektarit. Vabriku territooriumile viis raudteeharu toormaterjali juurdeveoks ja jõel oli oma sadamakai, kust umbes kolmandik toodangust eksporditi välismaale.

Vabrikutöötajate ehitised
Vabrikus töötas aja jooksul 2000–3000 töölist ja lisaks vabrikuhoonetele ehitati vabriku lähedale Pärnu eeslinna vabriku ametnikele, meistritele ja töölistele elamud. Riia maantee äärde kerkis terve linnaosa.

Vabrik suleti 1915. aasta juunis ja seadmed evakueeriti Venemaale Permi, vabrik õhiti 20. augustil 1915, pärast Saksa keisririigi laevastiku ilmumist Pärnu lahte. Vabrikuhoonete jäänused lammutati lõplikult 1936. aastal.

Viited

Kirjandus 
 Toivo Meikar: "Waldhofi tselluloosivabrik Pärnus – õnn või õnnetus" Akadeemia, 3 (312), 2015

Eesti endised ettevõtted
Pärnu ajalugu
Eesti puidutööstusettevõtted
Tselluloosi- ja paberitööstus
Füsioloogiline lahus

Füsioloogiline lahus on koostise ja osmootse rõhu poolest vereplasmale lähedane vesilahus. 

Meditsiinilistel eesmärkidel kasutatakse sageli 0,85–0,90%-list naatriumkloriidilahust. Kasutatud on ka teise koostisega füsioloogilisi lahuseid, nt Ringeri lahus, Tyrode'i lahus, Locke'i lahus.

Füsioloogilist lahust manustatakse nt inimese organismi, kui mingi õnnetuse tagajärjel on tekkinud suur vere- ja vedelikukaotus. Manustamise eesmärk on kompenseerida või taastada organismis ringlevat vedelikuhulka.

Viited

Kasutatud kirjandus
EE 3. köide, 1988.

Meditsiin
Muraste mõis

Muraste mõis (saksa keeles Morras) oli mõis Harjumaal Keila kihelkonnas.

Ajalugu
Muraste mõis asutati arvatavasti 1620. aastatel, selle esimene omanik oli Ericus Beck. 

17. sajandi teisel poolel kuulus mõis Henning Grassile ja ka Raedkenite suguvõsale. 

18. sajandil oli mõis kordamööda von zur Mühlenite, von Kaulbarside ja von Westphalenite aadliperekondade käes. 

1810. aastal sai mõisa omanikuks Gertrude Karoline von Maydell, kellelt ta 1822. aastal suundus Amalie Mylleri valdusse.

1848. aastal sai mõisa omanikuks Otto von Krusenstern, kes ehitas senisest esinduslikuma mõisasüdame. 

1857. aastal omandas Muraste mõisa naabermõisa – Rannamõisa omanik Otto von Budberg ning Murastest sai Rannamõisa mõisa kõrvalmõis, kuigi Rannamõisa mõisaomanikud elasid sellest ajast peale Murastel. 

Alates 1880. aastatest kuulus Muraste (ja ka Rannamõisa) von Weymarnide aadliperekonnale, kelle kätte jäi mõis kuni võõrandamiseni 1919. aastal maareformi käigus.

1920. aastal avati mõisa härrastemajas Eesti Punase Risti Muraste Lastekodu. Mõisa härrastemajas oli 1920–1995 lastekodu, lastekodu tarbeks püstitati peahoonest edela poole 1980tel aastatel uus kogukas mitme tiivaga hoone, mis ühendati mõisahoonega galerii abil. 1996. aastal proovis Eesti Erastamisagentuur müüa edutult Muraste lastekodu kompleksi (koolimaja-internaat, saun-pesumaja, pumbamaja, ladu garaaž, katlamaja, garaažid, tuletõrje-veemahuti, biopuhasti, töökoda-õppeklass, puurkaev, trassid, aiandi katlamaja ja aiamaja). Müügi ebaõnnestumise järel müüs Harju maavalitsus Muraste lastekodu internaadihoone ja ka teisi objekte kogu kompleksist eraldi

1998. aastal ostis  ligi poole miljoni krooni eest Tallinna–Rannamõisa–Kloogaranna tee vahetus läheduses asuva Muraste mõisa. Eesti Punane Rist müüs kahekordse mõisahoone koos endise lastekodu tarbeks juurde ehitatud hoone ja mõisa juurde kuuluva maaga, kuna muinsuskaitse all oleva hoone hooldamine käis organisatsioonil üle jõu.

2001. aastal põles endisele Paldiski endise linnapea Jaan Möldri õele, Jaana Möldrile kuuluv Muraste mõis.

Alates 2006. aastast töötab Muraste mõisa juures Muraste looduskool.

Vaata ka
Eesti mõisate loend
Uusrenessanss

Viited

Välislingid

Muraste mõis (Keila khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
Muraste mõis (Morras in Kirchspiel Kegel, Harrien)

Eestimaa mõisad
Weymarnide mõisad
Harjumaa mõisad
Keila kihelkond
Harku vald
Zur Mühlenite mõisad
Tipu looduskool

Tipu looduskool on keskkonnahariduskeskus, mis tegutseb Soomaa rahvuspargis Tipu külas vanas koolimajas. Tipu Looduskool MTÜ loodi 2007. aastal eesmärgiga anda vanale koolimajale uus elu ja luua piirkonda loodusharidust pakkuv kompleks. Samas majas asus varem Tartu Ülikooli Tipu välibaas.

Tipu Looduskool pakub õppeprogramme ja koolitusi nii lastele kui täiskavanutele. Samuti korraldatakse matku, laagreid ja loodusõhtuid põnevate külalistega.

Vaata ka
keskkonnaharidus

Välislingid
Tipu looduskooli koduleht

Põhja-Sakala vald
Viljandi maakonna koolid
Eesti keskkonnaharidus
Keskkonnahariduskeskused
Soomaa rahvuspark
Intervjuu vampiiriga

"Intervjuu vampiiriga: vampiirikroonikad" (inglise "Interview with the Vampire: The Vampire Chronicles") on 1994. aastal valminud USA fantaasiafilm, mis põhineb Anne Rice'i romaanisarja "Vampiirikroonikad" samanimelisel esimesel osal.

Näitlejad 

 Tom Cruise – Lestat de Lioncourt
 Brad Pitt – Louis de Pointe du Lac
 Christian Slater – Daniel Molloy
 Kirsten Dunst – Claudia
 Antonio Banderas – Armand
 Stephen Rea – Santiago
 Domiziana Giordano – Madeleine
 Thandie Newton – Yvette

Välislingid 
 

1994. aasta filmid
Ameerika Ühendriikide filmid
Powell (perekonnanimi)

Powell on perekonnanimi.

Nime kandjaid
Asafa Powell (sündinud 1982) on Jamaica sprinter.
Bud Powell (1924–1966) oli USA džässpianist ja helilooja.
Caroline Powell on Uus-Meremaa ratsasportlane.
Cecil Frank Powell (1903–1969) oli inglise füüsik.
Colin Powell (1937–2021) oli kindral ja USA riigisekretär.
Cozy Powell (1947–1998) oli inglise muusik.
Cynthia Powell (sündinud 1939) oli John Lennoni esimene naine.
Edward Powell kuulutati 1886 õndsaks.
Gary Powell (sündinud 1969) on inglise muusik.
John Powell (sündinud 1947) on USA endine kettaheitja.
John Powell (sündinud 1963) on inglise helilooja.
John Powell oli Suurbritannia keskmaajooksja.
John Wesley Powell oli USA keeleteadlane.
Kelly Powell on USA endine ujuja.
Kenneth Powell (1885–1915) oli Suurbritannia tõkkejooksja.
Martin Powell on inglise muusik.
Mary Powell (1625–1652) oli John Miltoni naine.
Mike Powell (sündinud 1963) on USA endine kaugushüppaja.
Richard Powell (1908–1999) oli USA kirjanik.
Russ Powell (1875–1950) oli USA filminäitleja.
Sandy Powell (sündinud 1960) on USA kostümeerija.
Stacie Powell on Suurbritannia vettehüppaja.

Vaata ka 
Robert Baden-Powell (1857–1941) on skautluse rajaja.
William Powell Frith oli inglise kunstnik.
Edwin Powell Hubble (1889–1953) oli USA astronoom.
William Geoffrey Powell Jones oli 1939. aasta seisuga Eesti auasekonsul Swanseas.

Inglise perekonnanimed
Valge laev

Valge laev oli 1860. aasta paiku Tallinna lähistel Juhan Leinbergi ehk Prohvet Maltsveti ümber kogunenud sekti uskumustes laev, mis pidi tulema ja viima usklikud paremale maale. Soterioloogilise legendi taustaks olid eestlaste seas 19. sajandi vältel levinud väljarändamine ning sellega seotud uskumused "tsaari antavast" maast Venemaal, peamiselt Siberis, kuid ka Kaukaasias, Krimmis jms.

Riho Saardi järgi mainivad varasemad allikad maltsvetlaste uskumist ime läbi Jeruusalemma jõudmisest või pilve ootamisest, mis neid ära viiks. Ning valge laeva ootamise jutt on tekkinud hiljem kuulujuttude segunemisel. Maltsvetlaste valge laeva ootamise jutt hakkas ajakirjanduses levima 1861. aasta juunist ning selle kinnistas Eduard Vilde oma romaaniga "Prohvet Maltsvet".

Maltsvetlastest saati on valge laev muutunud eesti kultuuris tugevaks kujundiks, tähistades oodatavat ja loodetavat pääsemist, mis võib ka tulemata jääda. Ajaloolisi paralleele on nähtud nii Teise maailmasõja aegse massilise põgenemisega üle Läänemere (peamiselt Rootsi) kui ka Nõukogude aja alguses katkenud sidemete taastamise järel esimesena Eesti ja Soome vahet kurseerinud reisilaevaga Georg Ots.

Valge laeva ainetel on sündinud rida lavateoseid, näiteks Jaan Metua näidend "Valge laev" neljas vaatuses 1905. aasta sündmustest (1931), Anne Türnpu näidend "Valge laev ja taevakäijad" (etendatud 2004. aastal Eesti Muusikaakadeemia Kõrgema Lavakunstikooli XXI lennu diplomilavastusena Albu mõisas), Viktor Siilatsi muusikal "Valge laev" eestlaste väljarändest Krimmi 19. sajandi teisel poolel.

1988. aastal ilmus Osvald Toominga raamat "Musta Mandri kasupoeg. Rahva sõda ehk Valge laev". Eestis elanud rootslase, Teise maailmasõja aastail eestirootslaste evakueerimist korraldanud Carl Mothanderi mälestusteraamat "Rootsi kuninga valge laev", mis ilmus eesti keeles 2011. aastal Anu Saluääre tõlkes. Kriitik Aivar Kull kirjutas 1998. aastal Hellar Grabbi raamatu "Vabal häälel" arvustuse "Meie kriitika valge laev".

1970. aastal valmis režissöör Kalju Komissarovi käe all täispikk mängufilm "Valge laev" (operaator Jüri Garšnek, näitlejad Enn Kraam, Katrin Kumpan, Kalju Komissarov, Ago Roo, Tõnu Tepandi, Tõnu Mikiver, Einari Koppel, Gunnar Kilgas, Aarne Üksküla, Mikk Mikiver).

"Valge laev" on ka ansambli Ultima Thule laul Peep Ilmeti sõnadele. Samanimeline on 8. lugu Violina 2010. aasta debüütalbumilt "Maagiline" (muusika ja sõnad Mihkel Mattisen, esitaja Jassi Zahharov).

Viited 

Eesti mütoloogia
Mütoloogilised laevad
Juan Luis Marén

Juan Luis Marén Delís (sündinud 20. märtsil 1971 Santiago de Cubas) on Kuuba endine Kreeka-Rooma maadleja. 

Marén Delís alustas maadlemist 1985. aastal. Ta on võistelnud neljadel olümpiamängudel, lisaks on ta neljakordne Panameerika mängude võitja.

Välislingid
 

Kuuba maadlejad
Sündinud 1971
27. Preisi Kuninglik Jäägripataljon

27. Preisi Kuninglik Jäägripataljon (soome keeles Kuninkaallinen preussilainen jääkäripataljoona 27, saksa keeles Königlich Preussisches Jägerbataillon Nr. 27) oli 1916. aastal Preisimaa kuningriigi sõjavägede koosseisus soomerootsi vabatahtlikest moodustatud sõjaväeosa.

Jäägripataljon koosnes Soome vabatahtlikest, kes olid salaja Rootsi kaudu Saksamaale läinud ja Saksamaal sõjaliselt välja koolitatud. Vabatahtlikud sõitsid välispassiga Rootsi kaudu Saksamaale õppelaagrisse, mis asus Hamburgist põhja pole Holsteinis Lockstedtis. 189 mehest olid 145 keskkooli lõpetanud ja 34 ka ülikooli. 60% vabatahtlike emakeel oli rootsi. Algul ei käsitatud neid sõduritena, vaid Saksa riigi külalistena, tsiviilisikutena. Nad kandsid Saksa skautide vormi ja neid kutsuti pioneerideks – rajaleidjateks (Pfadfinder). Hiljem riietati nad Saksa jalaväevormi ja neid kutsuti musketärideks. Esmalt oli väljaõppeaeg määratud neljale nädalale, kuid seda pikendati korduvalt. Programm oli otstarbekas ja tõhus ning vastas Soome hilisemale reservohvitseride väljaõppele.

Kursuste juhiks ja Soome vabatahtlike komandöriks oli algusest peale kuni 1917. aasta alguseni major Maximilian Bayer. Augustis 1915 nimetati kursus ümber jäägripataljoniks, mida pidi suurendatama 200 meheni. 1916. aasta maiks oli Saksamaale läinud lisaks juba sealsetele veel 1510 meest. Kuid nende hulgas oli ka tervise poolest sobimatuid. Alles jäänud 1890 mehest osales hiljem Soome Vabadussõjas 1261 jäägrit.

Augustis-septembris 1915 oli Soome vabatahtlike õiguslik seisund muutunud. Nad muudeti Saksa armee sõduriteks, kuid vandetõotuse andmist ei nõutud. Neid kohustati Saksamaal teenima igal pool ja kõigest jõust. Vene ja Soome kindralkubermangu seaduste järgi oli see reeturlik tegevus.

Septembrist 1915 kuni maini 1916 kasutati Soome vabatahtlike väeosade kohta nimetust Ausbildungsgruppe Lockstedt. Eesmärgiks oli koolitada Soome tulevase armee võimalikult rohkematele väeliikidele põhi- ja juhtivjõudusid. Algul oli selles koolis kaks laskurkompaniid, kuulipildujakompanii ja pioneerikompanii. Meeste arvu kasvades lisandusid hiljem veel kaks laskurkompaniid ja välisuurtükiväerühm. Koolitati saksa ohvitseridele ja allohvitseridele abiks ka soomlasi. Viimaste jaoks kehtestati koguni oma auastmestik: Hauptzugführer, Oberzugführer, Zugführer, Gruppenführer (rühmaülem), Hilfsgruppenführer. Kõige kõrgema aukraadi sai Erik Jernström, teise 19, kolmanda 46, neljanda (rühmaülema oma) 196 ning rühmaülema asetäitja aukraadi 274 soomlast.

Jäägripataljon osales Esimeses maailmasõjas lahingutes Venemaa keisririigi vägede vastu Kuramaal Misse ja Aa jõe joonel Riia rindel.

25. veebruaril 1918. aastal saabus Soome jäägripataljon Vaasasse ja võttis osa Soome kodusõjast.

Osa Soome jäägritest võttis osa ka Eesti Vabadussõjast.

Vaata ka
Soome jäägriliikumine
Soome kodusõda

Viited

Soome
Soome Esimeses maailmasõjas
Soome sõjandus
Külli Kalamees-Pani

Külli Kalamees-Pani (sünninimi Kalamees; sündinud 31. oktoobril 1960 Tartus) on eesti loodusõpetaja.

Lõpetas 1978. aastal Tallinna 7. Keskkooli ja 1984. aastal Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia erialal, 1998. aastal kaitses magistritöö bioloogia didaktika alal.
Ta on pikka aega tegelenud loodusetundmise õpetamisega.
Töötanud aastatel 1984–2002 Tartu Loodusmaja õpetaja ja metoodikuna, 2002–2005 Tartu keskkonnahariduskeskuse juhatajana. 

Alates 2006. aastast töötab Tartu Ülikooli Loodusmuuseumis loodushariduse koordinaatorina.

Tema isa on mükoloog Kuulo Kalamees ja vend Vallo Kalamees.

Välislingid 
 

Eesti õpetajad
Eesti bioloogid
Sündinud 1960
Urmo Ilves

Urmo Ilves (sündinud 11. märtsil 1974 Viiratsis) on Eesti kabetaja, rahvusvaheline suurmeister 100-ruudulises kabes (1997). 

Kabet hakkas ta mängima Viljandis Edgar Miti ja Enno Eerma juhendamisel 1985. aastal.

Ta on kümnekordne individuaalne Eesti meister rahvusvahelises kabes normaalajakontrolliga (1990, 1994, 1996, 1997, 1999, 2003, 2004, 2015, 2016 ja 2017). Ka on ta tulnud Eesti meistriks võistkondlikult ning kiir- ja välkkabes.

Rahvusvahelisel areenil on ilmselt ta parimad tulemused 1995. aastal Euroopa meistrivõistlustel saavutatud 5.–7. koht ning 1996. aasta maailmameistrivõistlustel alagrupiturniiril 2.–3. koha jagamine. 2000. aastal jagas ta Londonis peetud kabeolümpial 1. laual esikohta.

Välislingid 
 

Eesti kabetajad
Sündinud 1974
Martin Blumenthal

Martin Blumenthal (12. märts 1857 Hageri vald, Harjumaa – 11. juuni 1940) oli Eesti tuletõrjuja ja kingsepp.

Ta astus tuletõrjesse 1878. aastal ja teenis seal 62 aastat kuni surmani, olles üks vanimaid Eesti tuletõrjujaid ("Pritsimees nr 1").

1936. aastal valiti Blumenthal Tallinna linna vabatahtliku tuletõrjeühingu auliikmeks. 1937. aastal anti talle Eesti Vabatahtliku Tuletõrje Liidu kõrgem hoolsusmärk. Samal aastal tähistas ta oma 80. sünnipäeva, 60-aastast tuletõrje- ja kingsepaameti juubelit, 50-aastast kuldpulma juubelit ja 40-aastast Toomgildi liikmeks oleku juubelit.

Martin Blumenthal maeti 15. juunil 1940 Rahumäe tuletõrjujate kalmistule.

Kirjandus
Martin Blumenthal †. Eesti Tuletõrje, 1940, nr 6, lk 185

Välislingid
Eesti tuletõrje leksikon

Toompea inimesed
Eesti tuletõrjujad  
Sündinud 1857
Surnud 1940
Rahumäe kalmistule maetud
Loomet Laja

Loomet Laja (kuni 1934. aastani Gustav Laja; 20. september 1903 Valgjärve vald, Võrumaa – mai 1994 Tartu) oli eesti karskustegelane.

Ta lõpetas 1924. aastal Hugo Treffneri Gümnaasiumi, õppis 1924–1932 ja 1936 Tartu Ülikooli filosoofia- ning 1932–1935 (lõpetas cum laude) õigusteaduskonnas, Üliõpilasselts Raimla vilistlane.

Loomet Laja oli aastail 1925–1927 Eesti Rahva Muuseumi arhiivraamatukogu ametnik, 1927–1931 Eesti Karskusliidu instruktor. Alates 1936. aastast oli ta Tartu Ringkonnakohtu kohtuameti kandidaat, aastast 1939 vandeadvokaat Johannes Rammi abi Tartus, 1940 advokaat Jõgeval.

Välislingid 
TÜ üliõpilased

Eesti karskustegelased
Eesti advokaadid
Hugo Treffneri Gümnaasiumi vilistlased
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Üliõpilaste Selts Raimla liikmed
Sündinud 1903
Surnud 1994
Epiteelkude

Epiteelkude ehk epiteel (inglise keeles epithelial tissue, kreeka keeles thēlē 'nisa') on loomorganismi välispinda kattev ja sisepinda vooderdav või näärmeid moodustav kude.

Epiteelkoed ehk epiteelid katavad nahka, limaskesti, teiste kudede vabu pindasid ja koosnevad ainult rakkudest, (rakuvaheaine praktiliselt puudub ning pole veresooni). Epiteelkoed on üks neljast loomakudede põhitüübist.

Epiteelid: ripseepiteel, näärmepiteel, transitoorne ehk üleminekuepiteel (kuseteedes esinev epiteel, mille kuju muutub) jpt. 

Epiteelkude jagatakse funktsiooni alusel:

katteepiteeliks- epiteelirakud katavad keha välispinda, moodustades naha pindmise kihi e epidermise, lisaks hingamiselundite epiteel, sooleepiteel jpt.
näärmeepiteeliks- ehk sekretoorsed epiteelirakud on loomorganismi kõikides näärmetes.

Katteepiteeli rakud
Katteepiteeli rakkude kuju järgi eristatakse: 

lameepiteele
kuupepiteele
silinderepiteele jpt.

Epiteelkoe uuenemine
Epiteelkoe uuenemine naha epidermises toimub üsna kiiresti, seda saab jälgida näiteks haavade paranemise kaudu (keskmiselt 4 -10 päeva).

Vaata ka
Tüümuse epiteelirakud
Üleminekuepiteel
Rakkude polaarsus
Rakutuuma retseptorid

Viited

Kasutatud allikad ja publikatsioonid 
Eesti Nõukogude Entsüklopeedia. A.Aarna, H.Allik, N.Alumäe, J.Eichfeld, H.Haberman, K.Ird, E.Jansen, J.Kahk, L.Kaik, R.Kleis, A.Köörna, A.Laus, V.Maamägi, V.Masing, G.Naan, A.Panksejev, J.Peegel, A.Pung, L.Raudtits, H.Riikoja, E.Sõgel, E.Tõnurist, O.Utt, L.Valt, J.Vares, A.Veimer, H.Õiglane, I.Öpik, Kirjastus Valgus, köide II (E-HERM), lk 218, Tallinn, 1975. 
Meditsiinisõnastik. P.Bogovski, R.Kull, S.Ootsing, L. Trapido. Meditsiinisõnastik, 2004, lk 187, ISBN 9985-829-55-7
Meeli Roosalu, Inimese anatoomia, lk 13-14, Kirjastus Koolibri, 2010, ISBN 978-9985-0-2606-9
W.Nienstedt, O.Hänninen, A.Arstila, S.-E.Björkqvist, "Inimese füsioloogia ja anatoomia", Kirjastus Medicina, 2011, ISBN 9985-829-36-0
Kirzenbaum, A.L., L.Tres. Histology and Cell Biology: An Introduction to Pathology: With STUDENT CONSULT Online Access, 3e, 2012, Mosby, Chapter 1.Epithelium, pages 1-60, ISBN 978-0323078429

Lisalugemist
Kirzenbaum, A.L., L.Tres. Histology and Cell Biology: An Introduction to Pathology: With STUDENT CONSULT Online Access, 3e, 2012, Mosby, Chapter 1.Epithelium, pages 1-60, ISBN 978-0323078429

Histoloogia
Koed
Ekvatoriaalne vastuhoovus

Ekvatoriaalne vastuhoovus on läänest itta hoovav pinnahoovus, mida on täheldatud Vaikses, Atlandi ja India ookeanis. See hoovab umbes laiusel 5° N Põhjapassaathoovuse ja Lõunapassaathoovuse vahel.

Hoovused
Fall Gelb

"Fall Gelb" oli Saksa sõjaväe juhtkonna sõjaplaan, mida kasutati Teises maailmasõjas. Plaani eesmärk oli Hollandi, Belgia ja Luksemburgi kaudu purustada Prantsusmaa.

Vaata ka
Teine maailmasõda#Hollandi, Belgia ja Luksemburgi ning Prantsusmaa vallutamine
Väegrupp A, Wehrmacht
Väegrupp B
Väegrupp C

Saksamaa Teises maailmasõjas
Prantsusmaa Teises maailmasõjas
Hollandi ajalugu
Belgia Teises maailmasõjas
Luksemburgi ajalugu
Läänerinne (Teine maailmasõda)
Operatsioon Dynamo

Operatsioon Dünamo, ka evakueerimine Dunkerque'ist, oli liitlasvägede operatsioon Teise maailmasõja käigus 26. mail 1940–4. juunil 1940. Prantsusmaalt Dunkerque'ist (inglise keeles Dunkirk, saksa keeles Dünkirchen) ja selle rannalt evakueeriti 338 266 liitlasväelast, kuigi hinnanguliselt jäi kotti umbes pool miljonit sõdurit. 

Saksamaa sõjalised operatsioonid Belgias ja Prantsusmaal viisid Suurbritannia ekspeditsiooniarmee sissepiiramisele Dunkerque'i piirkonnas. Inglise armeed ähvardas eelkõige Saksa tankidiviiside kiire edasitungi tagajärjel täielik häving. Hitleri korraldusel Saksa tankide edasiliikumine peatati ja lõplik hoop jäi andmata. Seetõttu suutsid inglased käivitada operatsiooni "Dünamo" oma armee päästmiseks. Selleks mobiliseeriti kõik ujuvvahendid. 850 briti ja 300 prantsuse alust evakueerisid Dunkerque'i kotist 10 ööpäevaga 338 682 sõjameest, neist 123 095 prantslast.

Viited

Suurbritannia Teises maailmasõjas‎
Prantsusmaa Teises maailmasõjas‎
Saksamaa Teises maailmasõjas
Steven Seagal

Steven Frederic Seagal (vene Стивен Фредерик Сигал; sündinud 10. aprillil 1952) on Ameerika Ühendriikide märulifilmide näitleja, produtsent, võitluskunstide meister (tal on must vöö aikidos, ta on harrastanud veel judot, karatet, kendod), ta on kitarrist ja reservpolitseinik.

Seagal on avaldanud toetust Venemaa presidendile Vladimir Putinile Krimmi okupeerimisel ja annekteerimisel. Jaanuaris 2016 sai ta Serbia kodakondsuse. Novembris 2016 sai ta Venemaa kodakondsuse ning Vladimir Putin andis talle Kremlis üle Venemaa passi. 

Augustis 2014 pidi Seagal esinema Haapsalus festivalil Augustibluus, kuid pärast protestiavaldusi meedias otsustas korraldaja tema esinemise festivalil tühistada.

Viited

Välislingid
 Damien Sharkov. STEVEN SEAGAL HINTS RUSSIAN CITIZENSHIP 'IS ON THE HORIZON', 14. september 2016 (inglise keeles) 

 Sündinud 1952
 Ameerika Ühendriikide näitlejad
Juhan Truu

Juhan Truu (aastani 1934 Johannes Treu; 26. jaanuar 1902 Koorküla vald, Helme kihelkond, Viljandimaa – 7. aprill 1963 Lõuna-Aafrika Vabariik) oli eesti vaimulik.

Ta lõpetas aastal 1922 Valga Poeglaste Gümnaasiumi. Aastatel 1918–1919 võttis ta osa Vabadussõjast. Aastatel 1922–1927 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Aastatel 1927–1928 töötas ta Hugo Treffneri Gümnaasiumis õpetajana.

Ta oli aastatel 1928–1944 Mihkli Miikaeli koguduse õpetaja, lisaks oli ta aastatel 1939–1940 Kirbla Püha Nikolause koguduse õpetaja. Ta lahkus aastal 1944 Rootsi.

Aastatel 1945–1947 oli ta E.E.L.K. Uppsala koguduse õpetaja. Aastatel 1948–1963 oli ta Hollandi Gereformeerde Sindningskerki misjonär Lõuna-Aafrika Vabariigis.

Viited

Välislingid
Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944

Kirbla Püha Nikolause koguduse vaimulikud
Mihkli koguduse vaimulikud
Uppsala koguduse vaimulikud
Eesti misjonärid
Tartu Ülikooli usuteaduskonna vilistlased
Hugo Treffneri Gümnaasiumi õpetajad
Vabadussõja veteranid
Eestistatud nimega inimesed
Eestlased Rootsis
Eestlased Lõuna-Aafrika Vabariigis
Sündinud 1902
Surnud 1963
Tallinna Kunstihoone

Tallinna Kunstihooneks nimetatakse Tallinnas Vabaduse väljak 8 asuvat hoonet, kus korraldab näitusi Eesti Kunstnike Liidu ja Kultuuriministeeriumi asutatud SA Kunstihoone.

8. juunil 2020 valiti Kunstihoone juhatajaks Paul Aguraiuja. Sihtasutuse põhitegevuseks on näituste korraldamine Tallinna Kunstihoones, Kunstihoone galeriis ja Linnagaleriis.

Hoone ajalugu

Juba 1926. aastal arutas Eesti kunstnikkond mõtet ehitada Harjumäele puidust Kunstihoone. 1927. aastal korraldas Kultuurkapitali Kujutavate Kunstide Sihtkapitali Valitsus viie arhitekti osalusega arhitektuurivõistluse, mille võitis Karl Burman. 23. mail 1926 pöördus KKSV Tallinna linnavalitsuse poole palvega eraldada Vabaduse platsi ääres maja ehitamiseks krunt. Karl Burman koostas Vabaduse platsi ümberplaneerimiskava. 1932. aasta mais valmis Edgar Johan Kuusiku Kunstihoone esialgne projekt ning linn eraldas Sihtkapitali Valitsusele maa hoone ehitamiseks. 1932. aasta oktoobris kuulutati välja uus arhitektuurivõistlus, millest võtsid osa 38 projekti. I auhinna võitis Anton Soans, II auhinna Edgar Vellberg (Velbri) ja III auhinna Karl Burman. Lõpliku projekti koostamine tehti ülesandeks Soansile, kes asus seda tegema kahas Kuusikuga. 15. juunil samal aastal projekt kinnitati.

23. aprillil 1934 oli hoone katuse all ja juunis kuulutati välja konkurss fassaadiskulptuuridele. Tallinna Kunstihoone avati arhitektide Edgar Johan Kuusiku ja Anton Soansi projekteeritud ning spetsiaalselt kunstigaleriiks ja kunstnike ateljeedeks ehitatud majas pidulikult 15. septembril 1934. Avanäitust külastasid rekordilised 13 493 inimest. 1935. aasta jaanuaris alustas hoones tegevust Kujutavate kunstide klubi ehk Kuku klubi.

Juunis lõppes fassaadiskulptuuride konkurss, mille võitis Ernst Jõesaar. Vastavalt arhitektide soovile telliti skulptuurid aga II preemia võitnud Juhan Raudsepalt. 1937. aastal paigaldati fassaadi kaarniššidesse Juhan Raudsepa allegoorilised pronksfiguurid “Töö” ja “Ilu”. 1938.-1939. aastal planeeriti hoonele juurdeehitise rajamist (Anton Soansi projekt). 1940 maja natsionaliseeriti ning anti Eesti NSV Kunstifondile.

1962. aastal valmis Kunstihoone pealeehitis (arhitekt Edgar-Johan Kuusik) ning 1992 Kunstihoone laiendamise projektettepanek (arhitektuuribüroo Okas ja Lõoke). 14. novembril 1993 hoone taasriigistati ning 15. veebruaril 1995 avati Kunstihoone George Steinmanni kontseptuaalse kunstiteosega "Ruumi naasemine". Kunstihoone galeriis avati samal ajal Eesti Arhitektuurimuuseumi näitus "Tallinna Kunstihoone 1934".

Viited

Välislingid

Koduleht
 
Reet Varblane. "Tallinna Kunstihoone 75" Sirp, 11. september 2009
 Tassa, Al. Kümme aastat loovat kunsti. 15. sept. 1934 alustas Tallinnas tegevust eesti Kunstihoone. Eesti Sõna, nr. 215, lk 4, 15. september 1944

Kesklinna linnaosa ehitised
Peeter Särgava

Peeter Särgava (aastani 1935 Peeter Peterson; 8. aprill 1915 Uue-Vändra vald, Pärnumaa – 19. august 2005 Jokkmokk, Rootsi) oli eesti vaimulik.

Ta lõpetas aastal 1932 Jakob Westholmi Gümnaasiumi. Aastatel 1934–1938 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Akadeemiliselt kuulus Eesti Üliõpilaste Seltsi. Prooviaastal oli ta Väike-Maarja ja Laiuse kogudustes. Ordineeriti 6. oktoobril 1940 õpetajaks.

Ta oli aastatel 1940–1944 Tõstamaa Maarja koguduse õpetaja. Aastal 1944 lahkus ta Rootsi. Ta oli aastatel 1944–1945 põgenikelaagrites eestlaste vaimulik. Aastatel 1945–1982 oli ta Rootsi kiriku teenistuses Jokkmokkis (asub Jokkmoki vallas, Norrbotteni läänis). Jäi aastal 1982 emerituuri, elas aastast 1994 Jokkmokkis, kuhu on ka maetud.

Viited

Välislingid
 http://isik.tlulib.ee/index.php?id=1528

Tõstamaa Maarja koguduse vaimulikud
Jakob Westholmi Gümnaasiumi vilistlased
Tartu Ülikooli usuteaduskonna vilistlased
Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmed
Eestistatud nimega inimesed
Eestlased Rootsis
Sündinud 1915
Surnud 2005
Juhan Vaher

Juhan Vaher (aastani 1934 Elmar Johannes Vaher; 22. mai 1905 Restu – 3. jaanuar 1974 Tallinn) oli eesti õigeusu preester ja luterlik vaimulik.

Ta on õppinud Ilmjärve kihelkonnakoolis ja Restu Kõrgemas Algkoolis. Aastal 1932 lõpetas ta Valga Poeglaste Gümnaasiumi (ja Valga muusikakooli). Aastatel 1935–1940 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas, aastatel 1946–1947 Leningradi Vaimulikus Akadeemias, aastatel 1948–1949 Usuteaduse Instituudis. Ordineeriti esimesel korral 5. septembril 1932 õigeusu preestriks, teisel korral 7. detsembril 1949 Tallinna toomkirikus luteri pastoriks.

Ta oli aastatel 1929–1932 Ilmjärve kiriku köster-koorijuht. Aastatel 1932–1934 oli ta Seli-Tõstamaa Püha Vassilius Suure koguduse preester, aastal 1940 Tartu Pühade Aleksandrite koguduse preester, aastatel 1940–1942 Kraavi Prohvet Eelia koguduse preester, aastatel 1942–1943 Mõniste-Ritsiku Ristija Johannese koguduse preester, aastatel 1943–1946 Uduvere Apostel Jakobuse koguduse ja aastatel 1946–1949 Petseri Varvara koguduse preester. 

Aastatel 1950–1964 oli ta Juuru Mihkli koguduse õpetaja, hooldades aastatel 1952–1964 veel Vahastu kogudust. Aastatel 1967–1968 oli ta Valjala, Püha ja Mustjala Anna koguduse ajutine õpetaja, aastal 1971 Kihelkonna ja Kärla Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja.

Viited

Välislingid 
https://eelk.ee/elulood/vaher_juhan.html

Juuru Mihkli koguduse vaimulikud
Kärla Maarja-Magdaleena koguduse vaimulikud
Mustjala Anna koguduse vaimulikud
Eesti õigeusu vaimulikud
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1905
Surnud 1974
Palavik

Palavikuks ehk püreksiaks nimetatakse normaalsest kõrgemat kehatemperatuuri. 
Harilikult seostatakse palavikku mõne haigusega ja seda peetakse haiguse sümptomiks. Nii näiteks algab Ebola viirushaigus gripile omaste sümptomitega: väsimusega, kõrge palavikuga (38,9 °C ja enam) koos külmavärinatega, liigesevaluga, lihasevaluga ja valuga rinnus, iiveldusega koos kõhuvalu, kõhulahtisuse, oksendamisega ja isutusega.

Palaviku korral tuleks kindlasti teha eristusdiagnoos ja võimalusel teha mitmed laboratoorsed uuringud, selgitamaks välja palavikku põhjustavad tegurid.

Inimesel loetakse normaalseks kehatemperatuuriks vahemikku 36,5–37,5 °C, kuid see on siiski varieeruv – inimesel võib kehatemperatuur digitaalse termomeetriga mõõtes olla ka 35,5 °C ja seega temperatuuri tõus 37 °C-ni näitab sellel inimesel juba kõrgemat palavikku.

Palavik üle 42 °C võib olla eluohtlik.

Palavikuga käivad tavaliselt kaasas loidus, isutus, unisus ja keskendumisraskused.

Palavikku mõõdetakse haiguste diagnoosimisel ka koduloomadel.

Mesilaste letaalne kehatemperatuur on 48–50 °C.

Metsloomadel sõltub kehatemperatuur nii elupaigast kui ka aastaajast. Nii on rästikute jaoks surmav kehatemperatuur 37 °C, mis toob kaasa ülekuumenemuse.

Tundmata päritoluga palavik 

Tundmata päritoluga palavikku põhjustavad mitmed pahaloomulised kasvajad – kroonilised leukeemiad, lümfoomid, metastaseerunud vähkkasvajad, neeruvähk, kolorektaalvähk, rinnanäärmevähk jt.

Vaata ka 
hüpertsütokineemia
ravimipalavik

Välislingid 

 Margus Lember, Ene Anijalg, Tundmata päritoluga palavik, Eesti Arst 2009; 88(1):62–68, veebiversioon (vaadatud 30.09.2014)

Onkoloogia
Tervis
Maadlus 1976. aasta suveolümpiamängudel

Maadlus 1976. aasta suveolümpiamängudel Montréalis toimus 20.–31. juulil Maisonneuve'i spordihallis. Vabamaadlejate medalid otsustanud kohtumised peeti Maurice Richardi areenil.

Kreeka-Rooma maadlus 

20.–24. juuli.

Helveskaal (kuni 48 kg) 

1972. aasta olümpiamängude võitja: Gheorghe Berceanu (Rumeenia).
15 võistlejat.

Kärbeskaal (kuni 52 kg) 
1972. aasta olümpiamängude võitja: Petar Kirov (Bulgaaria).
16 võistlejat.

Sulgkaal (kuni 57 kg) 
1972. aasta olümpiamängude võitja: R. Kazakov (NSV Liit).
17 võistlejat.

Kergekaal (kuni 62 kg) 
1972. aasta olümpiamängude võitja: G. Markov (Bulgaaria).
16 võistlejat.

I kergekeskkaal (kuni 68 kg) 
1972. aasta olümpiamängude võitja: Š. Hisjamutdinov (NSV Liit).
21 võistlejat.

II kergekeskkaal (kuni 74 kg) 
1972. aasta olümpiamängude võitja: Vítězslav Mácha (Tšehhoslovakkia).
18 võistlejat.

I keskkaal (kuni 82 kg) 
1972. aasta olümpiamängude võitja: C. Hegedűs (Ungari).
17 võistlejat.

II keskkaal (kuni 90 kg) 
1972. aasta olümpiamängude võitja: Valeri Rezantsev (NSV Liit).
13 võistlejat.

Poolraskekaal (kuni 100 kg) 
1972. aasta olümpiamängude võitja: Nicolae Martinescu (Rumeenia).
13 võistlejat.

Raskekaal (üle 100 kg) 
1972. aasta olümpiamängude võitja: Anatoli Roštšin (NSV Liit).
12 võistlejat.

Vabamaadlus 
27.–31. juuli.

Helveskaal 
1972. aasta olümpiamängude võitja: Roman Dmitrijev (NSV Liit).
18 võistlejat.

Kärbeskaal 
1972. aasta olümpiamängude võitja: Kiyomi Kato (Jaapan).
19 võistlejat.

Sulgkaal 
1972. aasta olümpiamängude võitja: Hideaki Yanagida (Jaapan).
21 võistlejat.

Kergekaal 
1972. aasta olümpiamängude võitja: Z. Abdubekov (NSV Liit).
17 võistlejat.

I kergekeskkaal 
1972. aasta olümpiamängude võitja: D. Gable (USA).
24 võistlejat.

II kergekeskkaal 
1972. aasta olümpiamängude võitja: W. Wells (USA).
20 võistlejat.

I keskkaal 
1972. aasta olümpiamängude võitja: Levan Tediašvili (NSV Liit).
18 võistlejat.

II keskkaal 
1972. aasta olümpiamängude võitja: Benjamin Peterson (USA).
20 võistlejat.

Poolraskekaal 
1972. aasta olümpiamängude võitja: Ivan Jarõgin (NSV Liit).
15 võistlejat.

Raskekaal 
1972. aasta olümpiamängude võitja: Aleksandr Medved (NSV Liit).
14 võistlejat.

Kasutatud kirjandus 
"XXI olümpiamängud: Montreal 1976". Tallinn, Eesti Raamat 1978, lk 330–335

Maadlus olümpiamängudel
1976. aasta suveolümpiamängud
Karl Beurlen

Karl Beurlen (17. aprill 1901 Aalen – 27. detsember 1985 Tübingen) oli saksa paleontoloog ja evolutsionist.

Ta arendas evolutsioonivaadet, mis sisaldas plahvatusliku (saltatsioonilise) ja suunatud (ortogeneetilise) evolutsiooniperioodi vaheldumist.

Tunnustus
Tema järgi on nimetatud loomaperekond Beurlenia – krevetiliste hulka kuuluv väljasurnud loomarühm.

Kirjandust
Rieppel, Olivier 2011. Karl Beurlen (1901–1985), Nature Mysticism, and Aryan Paleontology. Journal of the History of Biology 44. 

Paleontoloogid
Saksamaa bioloogid
Sündinud 1901
Surnud 1985