joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Vaike Aavola

Vaike Aavola (kuni 1955 Vaike Tõnts; 18. september 1931 Tallinn – 3. märts 2017) oli Eesti  kehalise kasvatuse õpetaja ja suusatreener.

Vaike Aavola töötas 1973–96 TSIK ESG Otepää filiaalis koos abikaasa Uno Aavolaga. Koos moodustasid nad tunnustatud tiimi, kus Uno nõudlikkus ja Vaike psühholoogi roll häid tulemusi andsid.

Viited

Eesti suusatreenerid
Eesti õpetajad
Sündinud 1931
Surnud 2017
Oktoobrirevolutsiooni ordeniga Balti raudtee

Balti raudtee (vene Прибалтийская железная дорога), hilisema täieliku nimega Oktoobrirevolutsiooni ordeniga Balti raudtee (vene Прибалтийская ордена Октябрьской Революции железная дорога) oli 1963–1992 raudtee Balti liiduvabariikides ja Kaliningradi oblastis. Raudtee peakontor asus Riias.

1971. aastal anti ettevõttele Oktoobrirevolutsiooni orden. 

Raudtee pikkus oli umbes 9000 km. Seisuga 1990 oli raudteest 596,4 km elektrifitseeritud.

Raudtee allüksusteks olid Riia, Jelgava, Daugavpilsi, Eesti (kontoriga Tallinnas), Vilniuse, Šiauliai ja Kaliningradi raudteekonnad. 

Nõukogude Liit
Eesti NSV
Läti NSV
Leedu NSV
Baltimaad
Kaliningradi oblast
Venemaa raudteed
Dauguļi mõis

Dauguļi mõis (saksa keeles Daugeln, läti keeles Dauguļu muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Straupe kihelkonnas. Mõisakompleks jääb tänapäeval Valmiera piirkonda ja Dikļi valda Dauguļi külla.

Ajalugu
Dauguļit mainitakse esmakordselt aastal 1529 kui Lielstraupe mõisale kuuluvat küla.

Aastal 1780 pärandas krahvinna Charlotte Löwenwolde Dauguļi Sophie Charlotte Meyendorfi lastele pärandas. Walter Udo Daniel Meyendorff ostis siis mõisa teistelt pärijatelt 1200 taalri eest endale.

Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 7 ja 5/8 adramaad, sellele allus 205 mees- ning 226 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus koos Augstroze mõisaga kolm adramaad. Aastal 1688 oli mõisade suurus 7 ja 3/4 adramaad, aastal 1734 oli adramaid 4 ja 3/4. Aastal 1757 oli mõisa suurus 7 ja 5/8 adramaad, aastal 1823 oli mõisal adramaid 8 ja 1/5. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 8 ja 1/5, aastal 1881 aga 5 ja 42/80, lisaks 12 ja 69/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.

Karjamõisad
Mõisale kuulus aastal 1816 üks karjamõis: Karlsruhe.

Viited

Valmiera piirkonna mõisad
Straupe kihelkond
Palù del Fersina

Palù del Fersina (fersentali murdes Palai/Palae en Bersntol, saksa keeles Palai im Fersental) on vald (comune) Trento provintsis Põhja-Itaalias, umbes 20 km Trentost kirdes. Valla pindala on 16,7 km². 2004. aasta 31. detsembri seisuga elas seal 183 inimest.

Palù del Fersina külgneb järgmiste valdadega: Bedollo, Telve, Baselga di Pinè, Telve di Sopra, Sant'Orsola Terme, Fierozzo ja Torcegno.

2001. aasta rahvaloenduse järgi kuulutas 184 elanikku 195-st (94,4%) end fersentali keelerühma kuuluvaks.

Trento provintsi vallad
Aarne Vahuri

Aarne Vahuri (sündinud 18. juunil 1941 Rakveres) on eesti pianist, ansamblijuht ja muusikaajakirjanik.

1959. aastal lõpetas ta Rakvere 1. Keskkooli hõbemedaliga. 1963. aastal lõpetas Tallinna Muusikakooli klaveri eriala. 1968. aastal lõpetas ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi klaveri eriala Bruno Luki klassi.

1965. aastal asus ta tööle Eesti Raadio muusikatoimetajana, töötanud samas ka muusikasaadete peatoimetaja asetäitjana. Töötab praeguseni Klassikaraadio muusikatoimetajana.

1970. aastatel oli ta ansambli Collage juht ja tegi ansamblile eesti rahvalaulude seadeid.

Viited

Eesti pianistid
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia vilistlased
Sündinud 1941
Peter Grünberg

Peter Andreas Grünberg (18. mai 1939 Plzeň – 7. aprill 2018 Jülich) oli saksa füüsik.

2007. aastal anti talle ja Albert Fertile Nobeli füüsikaauhind hiiglasliku magnettakistuse avastamise eest.

Saksamaa füüsikud
Nobeli füüsikaauhinna laureaadid
Sündinud 1939
Surnud 2018
Jerome Friedman

Jerome Isaac Friedman (sündinud 28. märts 1930) on Ameerika Ühendriikide füüsik.

Jerome Friedmani vanemad Selig Friedman ja Lillian Warsaw Firedman olid Venemaalt immigreerunud juudid. Tema isa, kes saabus USAsse enne Esimest maailmasõda, müüs ja parandas õmblusmasinaid.

Jerome Friedman lõpetas Chicago Ülikooli 1950. aastal füüsika erialal. 1953. aastal kaitses ta magistri- ja 1956 doktorikraadi. 1960. aastast töötas ta Massachusettsi Tehnoloogiainstituudis. 1967. aastast oli ta MIT-i professor, 1980–1983 MIT-i tuumauuringute laboratooriumi direktor ja 1983–1988 MIT-i füüsikaosakonna juhataja.

Ta uuris koos Henry Kendalli ja Richard E. Tayloriga elektronide hajumist prootoneilt ja neutroneilt ning tõestas kvarkide olemasolu. Ta korraldas mitu neutriinoeksperimenti ning uuris elektronide ja positronide annihilatsiooni.

1980. aastal võeti ta Ameerika Kunstide ja Teaduste Akadeemia liikmeks. 1989. aastal pälvis ta Panofsky auhinna.

1990. aastal anti talle, Henry Kendallile ja Richard E. Taylorile Nobeli füüsikaauhind.

Viited 

Ameerika Ühendriikide füüsikud
Nobeli füüsikaauhinna laureaadid
Sündinud 1930
Belarusfilm

Belarusfilm (ka Belarussfilm; valgevene keeles Беларусьфільм) on Valgevene riiklik filmistuudio. Stuudio peakontor asub Minskis.

Stuudio asutati 1924 Leningradis. 1939 viidi stuudio Minskisse.

Filme
1984 "Dokument "R""
2014 "Ma ei tule tagasi"

Välislingid
Stuudio koduleht

Filmistuudiod
Valgevene
Mikko Lagerspetz

Mikko Kari Lagerspetz (sündinud 23. veebruaril 1963 Turus) on soome sotsioloog, sotsioloogiadoktor (1996, Turu Ülikool).

Ta oli aastatel 1990–2008 Eesti Humanitaarinstituudi (aastast 2006 Tallinna Ülikooli) õppejõud, aastast 1997 professor ja aastatel 1998–2001 instituudi rektor. Aastatel 2005–2008 ta juhtis TLÜ Kodanikeühiskonna Uurimis- ja Arenduskeskust. Aastast 2006 ta on sotsioloogia professor Åbo Akademi's, Soome rootsikeelses ülikoolis Turus.

Lagerspetz oli Eesti Sotsioloogide Liidu president 1998–2001. Lisaks sotsioloogiale on ta õppinud muusikat, mh. heliloomingut Tallinna Konservatooriumis 1989–1992. Ta on tegutsenud ka puhkpilliorkestri dirigendina.

Turu Ülikooli puhkpilliorkestri (Sohon Torwet) auliige 1991, ühingu Svenska Bildningens Vänner (Rootsi hariduse sõprad) auliige 2014.

Mikko Lagerspetz on zooloog Kari Lagerspetzi ja psühholoog Kirsti Lagerspetzi poeg, pianist Juhani Lagerspetzi ja filosoof Eerik Lagerspetzi vend ning filosoof Olli Lagerspetzi kaksikvend.

Tunnustus
Riigi teaduspreemia 2004
Maarjamaa Risti IV klassi teenetemärk 2005

Teosed
"Constructing post-communism: A study in the Estonian social problems discourse" (doktoriväitekiri, Turu Ülikool, 1996. ISBN 951-29-0767-4)
"Kodanikuühiskonna lühisõnastik" (2004)
"Ühiskonna uurimise meetodid: sissejuhatus ja väljajuhatus" (2017)

Soome sotsioloogid
Soome professorid
Maarjamaa Risti IV klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1963
HBO

Home Box Office (HBO) on Ameerika Ühendriikide kaabeltelevisioon. HBO alustas tegevust 8. november 1972.

Vaata ka 
HBO telesarjad

Ameerika Ühendriikide telekanalid
Mai Kangro

Mai Kangro (sünninimi Leemet; vahepeal Palling; sündinud 10. jaanuaril 1987) on eesti laulja ja ajakirjanik.

Ta on olnud Eesti Televisiooni saate "Ringvaade" reporter ning juhtinud 2019. aastal ETV2 noortesaadet "Nova".

Tema artikleid on ilmunud ajalehes Sakala.

On osalenud ETV "Laulukarussellis" 2002. aastal ja laulnud solistina ansamblis Külalised.

2007. aastal osales ta TV3 saatesarjas "Eesti otsib superstaari", kus ta finaali ei pääsenud.

Isiklikku 
Abiellus 7. juulil 2012 poliitik Kalle Pallinguga. Neil on 2011. aastal sündinud poeg Paul. 

2020. aastal abiellus ta ärimees Margus Kangroga ja neil on 2020. aastal sündinud tütar.

Viited 

Eesti lauljad
Eesti teleajakirjanikud
Sündinud 1987
Georg Liiv

Georg Liiv (9. mai 1933 – 9. detsember 1982) oli eesti keeleteadlane, foneetik.

Ta oli eksperimentaalse foneetika rajajaid Eestis.

Viited

Välislingid
Teadustööde nimekiri

Eesti keeleteadlased
Sündinud 1933
Surnud 1982
Lode mõis (Põhja-Ruhja kihelkond)

Lode mõis (saksa keeles Metzküll, läti keeles Lodes muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Põhja-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Lode vallas Lodes.

Mõisa puidust peahoone on hävinud, säilinud on park ja mitmed kõrvalhooned.

Ajalugu
Aastal 1562 läänistas Mikołaj Radziwiłł Must sealsed maad vendadele Breitenbachidele. Vennad jagasid saadud maad omavahel ära: Albrechtile kuulunud aladest moodustus hiljem Araksti mõis, Johannile kuuluvatest aladest aga Lode mõis. Johannil oli kavatsus jätta mõis oma kasupoja Thiess Schmöllingi tütrele, et see aga varakult suri, päris mõisa hoopis tolle ema, kes abiellus seejärel Otto Lodega. Seejärel omandas mõisa poolakas Sollenbowsky, ent aastal 1601 andis  Karl IX mõisa Otto Lodele. Lodede valdusesse jäi mõis aastani 1753, mil Gustav Reinhold Lode selle oma õetütrele paruness Mannteuffelile andis. Aastal 1878 müüs tolle poeg mõisa 35 000 taalri eest Hans Fersenile. Edasi pärisid mõisa tolle tütar Eleonora Margaretha ja selle abikaasa Otto Johann von Anrep. Aastal 1817 pantisid nad mõisa 55 000 rubla eest Wilhelm von Engelhardtile. 

Aastaks 1849 oli Wilhelmist saanud mõisa omanik. Sel aastal pantis ta mõisa Eduard Krüdenerile, aastal 1853 müüs ta selle aga talle maha, teenides kokku 76 000 rubla.

Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 6 ja 5/8 adramaad, sellele allus 229 mees- ning 250 naishinge.  Aastal 1641 oli mõisa suurus 3 ja 1/2 adramaad, aastal 1688 aga kuus adramaad. Aastal 1734 oli adramaid (koos Araksti mõisaga) 10 ja 5/8, aastal 1757 aga 6 ja 5/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus 8 ja 3/6 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 9 ja 19/20, aastal 1881 aga 4 ja 74/80, lisaks allus mõisale 12 ja 26/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.

Karjamõisad
Aastal 1816 kuulus mõisale kaks karjamõisa:  Annenhof ja Julenhof.

Viited

Kirjandus
Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 127-128 .

Välislingid
Vana foto mõisa peahoonest

Valmiera piirkonna mõisad
Ruhja kihelkond
Ternēja mõis

Ternēja mõis (saksa keeles Rujen-Torney, läti keeles Ternējas muiža) oli riigimõis Liivimaal Volmari kreisis Põhja-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Ruhjas Dãrza iela ääres. Mõisa järgi on nime saanud hilisem Ternējas iela, mis on rajatud endise Valga–Ruhja–Pärnu raudtee raudteetammile.

Ajalugu
Mõis kuulus kunagi Peter Roebelile, kelle surma järel Zygmunt III Waza mõisa Ruhja kirikule annetas. Aastal 1593 läks mõis Roebeli lapselapse Peter Torney valdusesse. Seejärel omandas mõisalt 600 marga eest 3/4 adramaad ja kõrtsi Jürgen Rade, pannes aluse Jurata mõisale. Aastal 1623 omandas ta ka ülejäänud Ternēja mõisa maad, hiljem läksid need valdused aga reduktsiooni käigus riigile.

Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel allus mõisale 1816. aastal  koos Jurata mõisaga 454 mees- ja 529 naishinge, nende mõisade suurus koos Ruhja mõisaga oli 40 ja 3/4 adramaad. Aastal 1641 oli mõisa suurus (koos Ķoņi, Ruhja ja Jurata mõisaga) 50 ja 3/8 adramaad. Aastal 1688 oli mõisa suurus koos Ruhja ja Jurata mõisaga 38 ja 1/4 adramaad, aastal 1734 oli neil aga adramaid 31 ja 1/4. Aastal 1757 oli mõisa suurus 13 ja 7/12 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 22 ja 13/20, aastal 1881 allus mõisale neliteist adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.

Karjamõisad
Aastal 1816 kuulus mõisale üks karjamõis:  Sievershof.

Mõisa nimest
Mõis sai oma nii saksa- kui ka lätikeelse nime Ternēja XVI sajandi omaniku Peter Torney järgi.

Viited

Kirjandus
Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 123 .

Valmiera piirkonna mõisad
Ruhja kihelkond
Araksti mõis

Araksti mõis (saksa keeles Arras, varem Herimoise, läti keeles Arakstes muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Põhja-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Lode vallas Arakstes.

Mõisa laut ja ait on riikliku kaitse all olevad muinsusmälestised.

Ajalugu

Mõis moodustus aastal 1632, mil Gustav II Adolf selle Carl Stakelbergile läänistas. Aastal 1676 müüs Otto Stackelberg mõisa 5200 taalri eest Reinhold von Lodele, ent maanõunik seda tehingut ei kinnitanud ja Araksti läks aastal 1682 tagasi Stackelbergide valdusse. Aastal 1753 said mõisa omanikeks Gustav Reinhold Lode ja tema kasupoeg Johann von Rosenkampf, kes selle aastal 1755 müüsid 1200 taalri eest Eduard Gustav Possele. Aastal 1797 kuulus mõis Anrepitele. Toona panditi see 37 250 hõberubla eest Bernhard Heinrich von Strykile. Tema valdusse läks mõis aastal 1802. 

Aastal 1822 omandas mõisa 25 000 hõberubla eest tema poeg Georg Constantin von Stryk, kes selle aastal 1830 oma vennale Heinrich Franz Wilhelmile 27 500 rubla eest pantis. Aastal 1835 läks mõis ametlikult venna valdusse. Tema ja ta lese surma järel aastal 1864 oli mõisal hulgaliselt pärijaid; aastal 1866 ostis Heinrich von Stryk kselle 50 000 rubla eest ülejäänud pärijatelt välja.

Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 8 ja 1/8 adramaad ning sellele allus 245 mees- ja 253 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus 4 ja 1/4 adramaad, aastal 1688 aga 6 ja 3/8 adramaad. Aastal 1734 oli adramaid (koos Lode mõisaga) 10 ja 5/8, aastal 1757 aga 8 ja 1/4. Aastal 1823 oli mõisa suurus 8 ja 3/5 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 8 ja 2/3, aastal 1881 aga 4 ja 73/80, lisaks allus mõisale 9 ja 71/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.

Karjamõisad
Aastal 1816 kuulus mõisale üks karjamõis: Dutze.

Viited

Kirjandus
Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 128 .

Valmiera piirkonna mõisad
Ruhja kihelkond
Strykide mõisad
Dīķeri mõis

Dīķeri mõis (saksa keeles Puderküll, läti keeles Dīķeru muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Põhja-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Ķoņi vallas Dīķeris.

Mõisa peahoones asub Ķoņi kool (Naukšēni keskkooli filiaal).

Looduskaitse all Dīķeri mõisa park ja seal kasvav saar ümbermõõduga 4,7 meetrit.

Ajalugu
Mõis moodustus Wilhelm Dückeri poolt kokku ostetud maatükkidest, mis talle aastal 1585 Stefan Batorylt ka ametlikullt läänistati. Dückerite valdusesse jäi mõis aastani 1758, mil selle ostis 14 000 taalri eest Carl Ewold von Patkull. Tema lesk müüs aastal 1776 mõisa 18 0000 taalri eest Adam Heinrich von Grotele. Seejärel sai mõisa omanikuks Franz George von Oettingen, kes mõisa aastal 1821 müüs mõisa 27 000 hõberubla eest Johann Chreistian von Zimmermannile.Aastal 1825 ostis mõisa sama summa eest Anton Johann von Engelhardt. 

Aastal 1835 omandas mõisa 34 000 hõberubla eest Carl Petersenn. Aastal 1840 müüs ta mõisa 40 000 hõberubla eest Carl Justus von Mensenkampffile. Aastal 1879 omandas mõisa ülejäänud Carl Justuse pärijatelt 49 000 rubla eest Ernst von Mensenkampff.

Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 7 ja 7/8 adramaad, sellele allus 110 mees- ning 161 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus 5 ja 1/8 adramaad, aastal 1688 aga 6 ja 1/2 adramaad. Aastal 1734 oli adramaid 4 ja 1/4, aastal 1757 aga 7 ja 7/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus 5 ja 13/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 5 ja 19/20, aastal 1881 aga 3 ja 22/80, lisaks allus mõisale 7 ja 37/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.

Karjamõisad
Aastal 1816 kuulus mõisale kaks karjamõisa:  Ewald ja Renge.

Viited

Kirjandus
Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 126-127 .

Valmiera piirkonna mõisad
Ruhja kihelkond
Kürble mõis

Kürble mõis ehk Ķirbeņi mõis (saksa keeles Kürbelshof, ka Kirbel, läti keeles Ķirbeņu muiža, ka Ķirbeļu muiža) oli rüütlimõis, hiljem Laatre kõrvalmõis Liivimaal Volmari kreisis Põhja-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Ipiku vallas Ķirbēnis.

Ajalugu
Mõis moodustus poole adramaa suurusest maatükist ja selle juurde kuulunud Ķirbēni külast, mille Albrecht Plater aastal 1639 Ruhja jutlustajale Kleinschmidtile müüs, ning Virķēne mõisale kuulunud maatükist, mille Kleinscmidt järgmisel aastal Michael Engelhardtilt ostis. Aastal 1724 müüs leitnant Ceumern selle mõisa kapten Löwensternile. Hiljem kuulus see õukonnakohtu assessorile Fischerile, Eberhard Gustav Possele ja Christian Gränbergile. Viimase lesk Eva Hedwig Gränberg müüs mõisa 16 000 hõberubla eest aastal 1793 Wilhelmine Dorothea Alderlingile. Too pantis mõisa Anna Elisabeth Weißmannile, kes aastal 1789 oma pandiõigused 20 0000 hõberubla eest Carl Reinhold Ludwig von Ungern-Sternbergile (1779–1826) loovutas. Temalt läks mõis aastal 1800 Arel Reinhold von Oettingeni valdusesse, hinnaks 23 500 hõberubla. Too pantis mõisa aastal 1822 Anton Johann von Engelhardtile, hinnaks 13 071 hõberubla. 

Aastal 1824 omandas mõisa 13 071 hõberubla eest Richard Bruno von Samson-Himmelstiern. Aastal 1834 läks mõis tema nimele ja siis pantis ta selle ise 18 000 rubla eest Alexander von Rennenkampffile. Kui mõis tolle omandisse läks, müüs ta selle 26 500 rubla eest aastal 1859 Georg Constantin von Strykile.

Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 5/8 adramaad, sellele allus 49 mees- ning 52 naishinge. Aastal 1688 oli mõisa suurus  1 ja 3/8 adramaad. Aastal 1734 oli adramaid 3/8, aastal 1757 aga 5/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus 1 ja 7/10 adramaad. Ka aastal 1832 oli mõisal adramaid  1 ja 7/10, aastal 1881 aga 1 ja 33/80, lisaks allus mõisale 2 ja 18/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.

Viited

Kirjandus
Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 131-132 .

Valmiera piirkonna mõisad
Ruhja kihelkond
Strykide mõisad
Keigo Higashino

Keigo Higashino (jaapani keeles 東野 圭吾 Higashino Keigo; sündinud 4. veebruaril 1958) on Jaapani kirjanik.

Higashino sündis ja kasvas üles Ōsaka Ikuno linnaosas. Ta õppis Ōsaka prefektuuriülikoolis elektrotehnikat. Ülikooli ajal hakkas ta kriminaalromaane kirjutama. Pärast ülikooli lõpetamist asus ta 1981. aastal tööle autoelektroonikat tootvas ettevõttes Denso. 1985. aastal pälvis ta Edogawa Rampo auhinna. Pärast seda kolis ta Tōkyōsse ning hakkas elukutseliseks kirjanikuks. 1999. aastal pälvis ta romaani "Himitsu" (秘密, 'Saladus') eest Jaapani Krimikirjanikeseltsi Auhinna.

Higashinod auhinnati 2005. aastal ilmunud romaani "Andunud kahtlusalune X" (容疑者Xの献身 Yōgisha X no Kenshin) eest 2006. aastal Naoki auhinna ja Honkaku põnevikuauhinnaga.

Tema romaanide põhjal on tehtud telesarju ja filme.

Eesti keeles ilmunud teosed 
 "Andunud kahtlusalune X", Tänapäev 2017. Tõlkinud Margit Juurikas.

Välislingid 
http://www.booksfromjapan.jp/authors/item/648-keigo-higashino
Jaapani menuraamat ilmus eestikeelsena, ERR, 20. detsember 2017

Jaapani kirjanikud
Sündinud 1958
Aleksander Laipman

Aleksander Laipman VR I/3 (ka Aleksander Laipmann; 2. detsember 1886 Araste küla, Vigala vald, Läänemaa – 12. veebruar 1920) oli Eesti sõjaväearst.

Ta õppis Tallinna gümnaasiumis, lõpetas Tartu Ülikooli, oli EÜS-i liige.  

Kui puhkes esimene maailmasõda, mobiliseeriti ta noore arstina Vene Põhjarindele. Eesti väeosade organiseerimisest alates oli seal arst.  

Suri Eesti sõjaväearstina, Kopli Sõjaväehaiglas Vene valgekaartlaste seas puhkenud Kopli tüüfuseepideemia ohjamisel, nakatudes ka ise.

Tunnustus
Vabadusristi I liigi 3. järk

Isiklikku
Tema isa oli Bernhard Laipman.

Kirjandus
 Dr. Aleksander Laipmann. Tallinna Teataja, nr. 35, 12. veebruar 1920

Välislingid 
Aleksander Laipman, EESTI SÕJAMUUSEUM - KINDRAL LAIDONERI MUUSEUM. EESTI OHVITSERID 1918-1940.

Eesti sõjaväearstid
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna vilistlased
Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmed
Vabadusristi I liigi 3. järgu kavalerid
Vana-Kaarli kalmistule maetud
Sündinud 1886
Surnud 1920
Gorki-nimeline filmistuudio

Gorki-nimeline filmistuudio on Moskvas asuv filmistuudio. Stuudio on nimetatud vene kirjaniku Maksim Gorki järgi. Stuudio on üks Venemaa vanimaid ja suurimaid.

Stuudio asutati 1915 kinoateljeena Rus (vene keeles Киноателье «Русь»). Hiljem on stuudio kandnud eri nimetusi ja viimane nimevahetus oli 2003.

Välislingid
Stuudio koduleht

Moskva
Venemaa filmistuudiod
Predazzo

Predazzo (itaalia keeles 'suur heinamaa') on 4562 elanikuga küla ja vald Põhja-Itaalias Trento provintsis, umbes 58 km Trentost kirdes Val di Fiemmes. See on üks peamisi Val di Fiemme keskusi (teine on Cavalese) ja on tänu eriti soodsale geograafiale ka kõige rahvarohkem ja kõige suurema territooriumiga Val di Fiemmes. See on tähtis maanteeühendus Fiemme ja Fassa oru ning Primiero piirkonna vahel. Predazzo on kõige rahvarohkem dell'Avisio orgudest, samuti rahvaarvult 17. vald Trento provintsis. Predazzo valla territoorium on suuruselt (109,84 km²) 9. vald Trento provintsis (kuigi idapiir ei järgi maismaa olusid: piir Primiero alaga ei paikne Passo Rolle veelahkmel, vaid rohkem kui 6 km allpool, just Paneveggio linna kohal). Kuid ajaloolistel põhjustel ei ole Predazzo Val di Fiemme keskus (ka mitte eemalolev keskus) ja elanikkond sõltub paljude teenuste osas teistest Val di Fiemme linnadest.

Geograafia 

Predazzo külgneb järgmiste valdadega: Moena, Tesero, Panchià, Ziano di Fiemme, Primiero San Martino di Castrozza, Canal San Bovo, Nova Levante ja Nova Ponente. Paiknedes Travignolo jõe (Pale di San Martino Dolomiitidest) ja Avisio jõe (Marmolada tipust) liitumiskohas, on see Val di Fiemme kõige kõrgemas osas. Maanteel linnast Passo Rolleni on Forte Dossaccio, Austria kindlus Esimesest maailmasõjast. Predazzo linn on osa järgmistest: looduspark, Parco Naturale Paneveggio - Pale di San Martino, Magnifica Comunità di Fiemme ja Comprensorio della Valle di Fiemme (C1).

Predazzo ilmaga tegeleb Stazione meteorologica di Predazzo.

Asulad ja paigad 

Predazzo jaguneb 8 linnaosaks ja 6 asulaks: Bellamonte, Paneveggio, Mezzavalle, Fol, Coste ja Zaluna. Pè de Pardac (Piè di Predazzo) on ajalooline keskus ja see paikneb Sommavilla ja Molini vahel. Molin asub Predazzo lääneosas, Pelenzana jalamil, ja on nime saanud 20. sajandi algul esinenud veskite ja kanalite järgi. Enne elektrivalguse tulekut kasutasid paljud tootjad tegelikult kanalite kaudu juhitud vee hüdraulilist jõudu. Somaìlat (Sommavilla), mis paikneb väljaku ääres, peetakse vanalinna osaks ja see tähistab Travignolo oru otsa. Predazzost põhjas asuv Iscia külgneb Poz'i ja Sommavillaga ning seal on mitu ajaloolist ehitist ja aita. Poz on üsna hiljutine linnaosa, munitsipaalveejuhtme lähedal Predazzost põhjas ja Mulati mäe jalamil. Selle kõrval on Birreria, mis on saanud nime pruulikoja järgi (praegu suletud) Predazzo põhjapoolse väljapääsu juures. Borgonuovo on uusim Predazzo osa. Uusi maju on ehitatud hipodroomi ja jalgpalliväljaku juurde. See asub Predazzost lõunas. Travignolo tähistab piiri linnaosa ja Molin Borgonuovo vahel.

Sõpruslinnad 

 Hallbergmoos, Saksamaal, aastast 1994
 Ferrere, Itaalias, aastast 2005

Suusahüpped 

Suusahüpped ja kahevõistluse suusahüpete osa peeti siin, kui peeti 1991. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlused, 2003. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlused ja 2013. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlused.

Tuntud inimesi 

 Giovanni Battista Stucchi, alpinist ja partisan
 Marco Guadagnini, tuntud ka kui "Il Melé", suur lollpea
 Ivo Pertile, suusahüppaja

Välislingid 

 Linna koduleht

Trento provintsi vallad
Leho Ainsaar

Leho Ainsaar (sündinud 10. juunil 1963) on eesti geoloog. Alates 2008. aastast on ta Tartu Ülikooli ökoloogia ja maateaduste instituudi direktor.

2001. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis doktoriväitekirja "The Middle Caradoc facies and faunal turnover in the late Ordovician Baltoscandian Palaeobasin: sedimentological and carbon isotope aspects".

2002−2007 oli ta Tartu Ülikooli bioloogia-geograafiateaduskonna prodekaan.

Eesti geoloogid
Tartu Ülikooli loodus- ja täppisteaduste valdkonna professorid
Sündinud 1963
Paipe mõis

Paipe mõis (saksa keeles Paibs, läti keeles Paipes muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Lõuna-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Jeri vallas.

Ajalugu
Mõis oli koos Tēdiņi mõisaga Holstferide suguvõsa valduseks. Johann von Holstferi tütar, kes mõisa päris, abiellus Tödwenite suguvõsasse ja pärandas mõisa oma pojale Leonhard von Tödwenile. Aastal 1755 müüs Leonhardi järeltulija Barbara Sophie Schreiterfeld mõisad 8000 taalri eest Joachim Johann von Sieversile. Aastal 1781 kuulusid mõlemad mõisad Carl von Steinile. Aastal 1828 läksid mõisad 8525 hõberubla eest Friedrich von Grote valdusesse, hiljem aga sama summa eest Carl Johann von Engelhardi omandisse.   Aastal 1857 omandas mõisa Reinhold von Engelhardt, ostes selle teistelt pärijatelt 20 000 hõberubla eest välja.

Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 3 ja 3/8 adramaad, sellele allus 40 mees- ning 54 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus (koos Tēdiņi mõisaga) neli adramaad, aastal 1688 aga 5 ja 7/8 adramaad. Aastal 1734 oli mõisadel adramaid 4 ja 3/4, aastal 1757 aga 6 ja 3/8. Aastal 1823 oli mõisade suurus4 ja 1/5 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 2 ja 1/10, aastal 1881 aga 2 ja 30/80, lisaks allus mõisale 2 ja 40/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.

Viited

Kirjandus
Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 132 .

Valmiera piirkonna mõisad
Ruhja kihelkond
Tēdiņi mõis

Tēdiņi mõis (saksa keeles Rujenbach, läti keeles Tēdiņu muiža) oli rüütlimõis, hiljem Naukšēni kõrvalmõis Liivimaal Volmari kreisis Lõuna-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Naukšēni vallas.

Ajalugu

Mõis oli koos Paipe mõisaga Holstferide suguvõsa valduseks. Johann von Holstferi tütar, kes mõisa päris, abiellus Tödwenite suguvõsasse ja pärandas mõisa oma pojale Leonhard von Tödwenile. Aastal 1755 müüs Leonhardi järeltulija Barbara Sophie Schreiterfeld mõisad 8000 taalri eest Joachim Johann von Sieversile. Too loovutas mõisa aastal 1767 Wilhelm Grotele. Aastal 1781 kuulusid mõlemad mõisad Carl von Steinile. Aastal 1828 läksid mõisad 8525 hõberubla eest Friedrich von Grote valdusesse, hiljem aga sama summa eest Carl Johann von Engelhardi omandisse.  Sellest ajast peale loetakse mõisa  Naukšēni kõrvalmõisaks.

Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal3 ja 1/4 adramaad, sellele allus 45 mees- ning 46 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus (koos Paipe mõisaga) neli adramaad, aastal 1688 aga 5 ja 7/8 adramaad. Aastal 1734 oli mõisadel adramaid 4 ja 3/4, aastal 1757 aga 6 ja 3/8. Aastal 1823 oli mõisade suurus4 ja 1/5 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 2 ja 3/10, aastal 1881 aga 1 ja 7/80, lisaks allus mõisale 2 ja 37/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.

Viited

Kirjandus
Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 132 .

Valmiera piirkonna mõisad
Ruhja kihelkond
Augusta Carolina

"Augusta Carolina" on Gert Helbemäe 1942. aastal valminud ajalooline näidend neljas vaatuses, mis käsitleb aastatel 1787–1798 Koluvere piiskopilinnuses aset leidnud sündmusi.

Näidend on ümber töötatud samanimelisest kuuldemängust, mis võitis 1939. a. Riigi Ringhäälingu kuuldemängude võistlusel kolmanda koha.

Sisu 
Peategelane on Braunschweig-Wolfenbütteli printsess Auguste Karoline, kes on 17-aastaselt abiellunud Württembergi printsiga. Prints asub Soome asehaldurina Katariina Suure teenistusse. Printsessi edasine abielu areneb teravate konfliktideni oma mehega ning Katariina Suur saadab õnnetu printsessi kuni ametliku lahutuseni Eestisse Koluvere piiskopilinnusesse. Printsessi saabumisega Koluvere lossi näidend algabki. Prints oma lastega lahkub Venemaalt. Eemal kodust ja palavast armastatud lastest, ootab printsess Koluveres peagu kaks aastat otsust, mis teda lossi müüride vahelt vabastaks, olles samal ajal täiesti omapärase lossivalitseja meelevallas. 1788. aastal sureb printsess väga salapärastel asjaoludel ja maetakse Kullamaa kirikusse, ilma et lossi müüride vahel toimunud tragöödiat kunagi oleks suudetud täielikult selgitada. Selline on näidendi ajalooline tagapõhi.

Sisulise ülesehituse huvides ei ole autor ajaloolistest tõsiasjadest täielikult kinni pidanud, vaid on andnud ruumi oma fantaasiale ja julgetele oletustele.

Viited 

Eesti näidendid
1942. aasta kirjandusteosed
Bruno Streckenbach

Bruno Streckenbach (7. veebruar 1902 Hamburg – 28. oktoober 1977 Hamburg) oli Relva-SS-i SS-Gruppenführer. Ta oli 13. aprillist 1944 kuni maini 1945 19. Relvagrenaderide SS-diviisi ülem.

Ta lõpetas aastal 1919 gümnaasiumi. Ta kuulus 1. oktoobrist 1930 Natsionaalsotsialistliku Saksa Töölispartei ridadesse, detsembrist 1930 kuulus ta SA ridadesse ja 1. septembrist 1931 kuulus ta SS-i.

13. aprillist 1944 kuni maini 1945 oli ta 19. Relvagrenaderide SS-diviisi ülem.

Saksamaa sõjaväelased
Rüütliristi kavalerid
Sündinud 1902
Surnud 1977
Sa‘īd Ḩanāyī

Saeed Hanaei või Said Hanai või hüüdnimega Ämblik (pärsia keeles: سعید حنایی‎, 5. aprill 1962 – 8. aprill 2002) oli Iraani sarimõrvar.

Mashhadi ultrakonservatiivne liikumine pidas teda pühakuks.

Ta oli Iraani-Iraagi sõja veteran.

2022. aastal avaldas Iraani lavastaja Ali Abbas temast filmi "Püha ämblik". Lisaks on Hanaeist varem valminud ka üks dokumentaalfilm.

Kuriteod 
Hanaei jahtis 16 prostituudist naist idapoolses linnas Mashhadis. Ta valis enamasti narkosõltlaseid.

Isiklikku 
Hanaeil oli kolm last.

Viited 

Iraani inimesed
Sarimõrvarid
Sündinud 1962
Surnud 2002
Tallink Hotels

Tallink Hotels on hotellikett, mille omanik on Tallink Grupp.

Hotellikett hõlmab Tallinnas kolme hotelli: Tallink City Hotel, Tallink Express Hotel ning Tallink Spa & Conference Hotel.  

Varem on hotelliketti kuulunud Pirita Top SPA Hotel ja Tallink Riga Hotel.

Välislingid
Hotelliketi koduleht
Kotikielen Seura

Kotikielen Seura ('Kodukeele Selts') on Soomes Helsingis tegutsev teadusselts, mis edendab ja toetab soome keele uurimist, tundmist ja kasutamist.

Selts asutati 1876.

Tänapäeval on seltsil umbes 700 liiget.

Selts annab välja ajakirja Virittäjä.

Välislingid
Seltsi koduleht

Soome organisatsioonid
Soome keel
Sfruz

Sfruz (saksa: Sfrutz) on vald (comune) Trento provintsis Põhja-Itaalias. Seal elas 2009. aastal umbes 230 inimest ja valla pindala on 11,7 km².

Tegemist on traditsioonilise alpikülaga, ühe kõrgeimaga Val di Nonis, see paikneb vohaval platool Monte Roeni ja Corno di Tresi vahel. Selle iidset päritolu on tõestanud arheoloogilised leiud, mis on toonud päevavalgele arvukalt traditsioonilisi katusekividega Rooma haudu.

Sfruz on säilitanud oma esialgse kujunduse, koos oma maamajade ja aadliehitistega, kivist portaalide, saalide ja puitkaunistustega, samuti mõnede freskodega. Kirik seisab via Predaia vastas ja seal on näha arvukalt huvitavaid kohalikus traditsioonis arhitektuurilisi elemente, sealhulgas portaal 1704. aastast harja ja ebatavalise lantsettkaarega. Püha Barbara – kaevurite kaitsepühaku – Alto-rilievo (kõrgreljeef) asub tee otsas, mänguväljaku taga. Sfruzi kihelkonnakirik on pühendatud pühale Agathale.

Sfruzi kartul on hästi tuntud. Linn on ka selliste traditsiooniliste käsitööliste nagu kullassepad ja puunikerdajad bastioniks. Selle suured keraamikaahjud on nii iseloomulikud kui väga originaalsed. Neid on toodetud alates renessansist, kui neid müüdi – "ahjumeistrite" juhtimisel – Austrias, Tiroolis ja Lombardias.

12 Percorsi d'Anaunia läheb läbi Sfruzi. Rocchettast Castel Thuni viivatel iidsetel teedel põhinevate märgistatud matkaradade järgi annavad 12 Percorsi reisijatele võimaluse tutvuda Sfruzi ja Smarano vahel okaspuu- ja pöögimetsadega.

Sfruz külgneb järgmiste valdadega: Amblar-Don, Predaia ja Tramin an der Weinstraße.

Trento provintsi vallad
Naapurivisa

"Naapurivisa" oli aastatel 1966–1970 toimunud telesaade-mälumäng, kus omavahel võistlesid Eesti NSV ja Soome meeskond. Saate tootsid Soome Mainos-TV ja Eesti Televisioon. Aastas toimus kaks saadet: üks Helsingis ja teine Tallinnas. Võitis see meeskond, kes kahe mängu kokkuvõtes sai suurema skoori.

Esimene saade oli 18. septembril 1966 Helsingis.

Kummaski meeskonnas oli kolm liiget. Eesti meeskonda kuulusid Hardi Tiidus, Valdo Pant ja Voldemar Panso. Alates teisest hooajast tuli Panso asemele Toomas Uba ja alates kolmandast hooajast tuli Pandi asemele Tõnis Laisaar. Soome meeskonda kuulusid Esko Kivikoski, Erkki Holvikivi ja Keijo Virtamo. Alates teisest hooajast tuli Holvikivi asemele Väinö Sutinen.

Võistluse kohtunikud olid mõlema keele valdajad, soome keeleteadlane Lauri Posti ja eesti keeleteadlane Paul Ariste. Lisaks pakkusid meelelahutust kummagi maa muusikud. Võistluse auhind oli soome kunstniku Tapio Vilpponeni skulptuur "Mõtlevad vennad" ("Miettivät veljet").

"Naapurivisa" lõpetati viis aastat hiljem 1970. aastal, sest Nõukogude Liit ei soovinud, et eestlaste ja soomlaste suhted liiga tihedaks kujuneksid. 

Pärast Eesti taasiseseisvumist toimus 1993. aastal veel kaks saadet (st üks hooaeg), mille tootsid Mainos-TV ja RTV. Mõlemad saated toimusid Tallinnas. Eestit esindas seekord varasem osaleja Tõnis Laisaar ja uute mängijatena Aare Sirel ja Tiit Kuningas. Soomet esindasid Kalervo Hovi, Pekka Nieminen ja Sakari Nupponen.

Viited

Välislingid
Naapurivisa. Sõprusvõistlus 1966. aastal Helsingis Otsesaate video 18. septembrist 1966 Helsingis 
Naapurivisa ERR Fotoarhiivis

Mälumängud
Eesti telesaated
Eesti Televisiooni telesaated
Soome telesaated
Jevgeni Roizman

Jevgeni Vadimovitš Roizman (vene keeles Евгений Вадимович Ройзман; sündinud 14. septembril 1962 Sverdlovskis) on Venemaa poliitik ja ühiskonnategelane.

Aastatel 2013–2018 oli ta Jekaterinburgi Linnaduuma esimees ehk Jekaterinburgi linnapea. Aastatel 2003–2007 oli ta Riigiduuma liige. 

Ta asutas 1999. aastal koos mõttekaaslastega fondi "Linn ilma narkootikumideta", mis võitleb narkodiilerlusega Jekaterinburgis ja selle ümbruses. 2004. aastal kirjastati Moskvas tema raamat "Gorod bez narkotikov".

2022. aasta augustis Roizman vahistati Venemaa sõjaväe diskrediteerimise eest  ning tema suhtes algatati kriminaalmenetlust.

Haridus- ja töökäik
Roizman alustas 1985. aastal õpinguid Uurali Riikliku Ülikooli ajalooteaduskonna päevases õppes, kuid õppevõlgnevuste tõttu arvati ta 1988. aastal ülikoolist välja. 1989. aastal jätkas ta õpinguid kaugõppes. 1992. aastal arvati ta taas ülikoolist välja. 2000. aastal jätkas ta õpinguid ja 2003. aastal sai ülikooli diplomi ajaloolase-arhivisti kutsega. 

Ta on juveelitoodete tootmise ja müügi firma Juvelirnõi Dom kaasomanik. 

Roizman on avaldanud kaks luuleraamatut, ühe jutukogumiku ja mitu publitsistlikku teost. Ta on Kirjanike Liidu Venemaal liige.

Tunnustus
Valiti Venemaa Kunstide Akadeemia auliikmeks.

Isiklikku
Jevgeni Roizman on kollektsionäär. Ta kogub ikoone ja maale.

Viited

Välislingid

Евгений Вадимович Ройзман. ozon.ru
Мэр Ройзман повесил у себя в кабинете портрет поэта Бродского. ural.aif.ru, 8. oktoober 2013
Juri Dudi intervjuu Jevgeni Roizmaniga. youtube.com, 23. jaanuar 2018

Venemaa poliitikud
Raadiojaama Ehho Moskvõ saatejuhid
Sündinud 1962
Krimmi holm

Krimmi holm on Haapsalu linna territooriumile jääv Haapsalu lahes asuv poolsaar. Holmi piirab ühest küljest Eeslaht ja teisest Suur viik.

Holm 19. sajandil
19. sajandi algusest ja keskpaigast pärinevatel kaartidel on praeguse Krimmi holmi alad veel kahes osas, kuigi 1848. aastast pärineva Haapsalu linna geomeetrilise plaani järgi olid kaks saarekest juba põhimõtteliselt ühinenud. Sellal saarekestel veel mingeid hooneid ei olnud.

Vaid 12 aastat hiljem, aastal 1860, koostatud kaardi järgi oli holm juba asustatud. Praeguste Väikese ja Suure viigi ühenduskohalt kuni holmi tipuni suundus Keisri tänav (Kaiser Strasse) ja holmi loodeossa on märgitud ka samal 1860. aastal rajatud Haapsalu uus sadam. Lisaks on holmi tippu märgitud ka Woldemar Mayerile kuulunud ladu ja vahimaja ning välja oli mõõdetud kolm krunti. Holm ise on aga tähistatud nimega "Sadama- ehk Maarjasaar" (Hafen oder Marien Insel); kusjuures nimega Marien Insel on tähistatud ka tänane Vasikaholm. 1880. aastatel kasutati holmi kohta nime Maarjaholm - 1884. aastast pärineval linnaplaanil on holm tähistatud nimega Marienholm.

Holmil leidsid aset muudatused ka järgnevatel kümnenditel ja nähtavasti sai holm siis ka oma tänase nime. 1890. aastatel koostatud kaartidel on holmi nimeks märgitud juba Krimm (Крымь) ja holmi läbis Гаванская улица ehk tänase nimega Uus-Sadama tänav. Lisaks uuele sadamale ja selle 
ümbruses asunud hoonetele on 1880. aastate kaardil tähistatud kruntidest vähemalt ühele rajatud ka hooned.

Holm 20. sajandil
Nimed Krimm ja Гаванская улица esinevad jätkuvalt ka 1911. aastast pärineval kaardil. 1920. või 1930. aastatel pandi alus kaluritele kuulunud ettevõttele Haapsalu Kalakombinaat.

Nõukogude ajal alustas 1946. aastal Haapsalu uues sadamas tööd kalakasvatuse ja -töötlemisega tegelenud  Haapsalu Kalakombinaat (aastatel 1973-1978 kandis nime Haapsalu Eksperimentaalne Kalakombinaat). Kombinaat likvideeriti alates 1979. aasta 1. jaanuarist ja kombinaadi varad kanti kalurikolhoosi "Lääne Kalur" bilanssi.

Holm 21. sajandil
2000. aastate keskpaigas lõpetas töö Krimmi holmil tegutsenud kalatööstus Hako ja peagi osteti maa korruselamute ja ärihoonete rajamiseks. Esialgse plaani järgi pidid holmile tulema kuni 7-korruselised kortermajad, kuid linnaelanike ja looduskaitsjate vastuseisu tõttu kavandatud mahtusid vähendati. Aastaid viibinud ja 2008. aastal kinnitatud detailplaneeringu järgi jagati 7,5 hektari suurune ala 16 krundiks. Samal aastal alanud majandussurutise tõttu plaanid aga ei realiseerunud ja Krimmi holmil paiknevad jätkuvalt lagunevad varemed.

Vaata ka
 Haapsalu

Viited

Haapsalu
Lääne maakonna poolsaared
Toivo Peäske

Toivo Peäske (sündinud 1. detsembril 1945) on eesti pianist ja muusikapedagoog.

1965. aastal lõpetas ta Tallinna Muusikakeskkooli klaveri erialal Anna Klasi õpilasena. 1970. aastal lõpetas ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi klaveri erialal Ada Kuuseoksa klassis. Aastatel 1973–1975 täiendas end Leningradi konservatooriumis kammeransambli assistentuur-stažuuris professor Tamara Fiedleri klassis.

Aastatel 1966–1971 oli Tallinna Riikliku Konservatooriumi kontsertmeister, 1969. aastast paralleelselt Tallinna Muusikakeskkooli klaveriõpetaja. 1972. aastast töötas Tallinna Riiklikus Konservatooriumis üldklaveri õpetajana, 1975. aastast kammeransambli õppejõuna, 1989. aastast dotsent.

1974. aastast on mänginud koos Nata-Ly Sakkosega Tallinna Klaveriduos.

2002. aastast on ta Rakvere Muusikakooli direktor.

Tunnustus
 1990 Eesti muusika aastapreemia (Tallinna Klaveriduo koosseisus)
 2001 Valgetähe medaliklassi teenetemärk
 2015 Eesti Muusikanõukogu muusikapreemia (Tallinna Klaveriduo koosseisus)
 2016 Rakvere Kroonimärk

Isiklikku
Tema isa oli flötist Elmar Peäske. Tema vend on flötist Raivo Peäske. Tema abikaasa on viiuldaja Tiiu Peäske.

Viited

Eesti pianistid
Eesti muusikapedagoogid
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia vilistlased
Valgetähe medaliklassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1945
Helve Võsamäe

Helve Võsamäe (16. jaanuar 1938 – 27. detsember 2017) oli eesti raadioajakirjanik.

Võsamäe kasvas üles Tallinnas ning lõpetas 1961 Tartu Riikliku Ülikooli eesti filoloogina. Samal aastal asus ta tööle Eesti Raadiosse, kus töötas 44 aastat.

1975–1985 "Muusikaline tund. Õige valik" koos Edgar Selbergiga.

1996–2005 oli ta Eesti Raadio arhiivitoimetaja. 

1999 pälvis ta Eesti Raadio elutööpreemia.

Viited

Välislingid
 ERR-i Digihoidla, "Õige valik"
Lahkunud on Eesti Raadio kauaaegne muusikatoimetaja Helve Võsamäe, Postimees, 31. detsember 2017
Lahkus Muusikalise Tunni toimetaja Helve Võsamäe, ERR uudised, 31. detsember 2017
Suri raadioajakirjanik Helve Võsamäe, Delfi, 31. detsember 2017

Eesti raadioajakirjanikud
Sündinud 1938
Surnud 2017
Adopteerimine

Adopteerimine ehk lapsendamine on protsess, mille käigus isik võtab endale vanemlikud õigused ja kohustused teise isiku (tavaliselt lapse) üle. Üldiselt kantakse selle käigus bioloogilistelt vanematelt või eestkostjalt uu(t)ele vanema(te)le jäädavalt ja pöördumatult kõik juriidilised õigused ja kohustused adopteeritava suhtes.

Eesti
Adopteerimine on õiguslik toiming, mis loob lapsendaja ja lapsendatu vahel vanema ja lapse vahelised õigused ja kohustused. Lapsendamine on tähtajatu ega saa olla seotud tingimustega. Lapsendamist reguleerib perekonnaseadus. 

Lapsendamisega tekivad lapsendaja ja lapsendatu vahel samad õigused ning kohustused, mis bioloogilise lapse sünnil. Lapsendada võib ainult lapse huve silmas pidades ja siis, kui on alust arvata, et lapsendaja ja lapse vahel tekib vanema ja lapse suhe. Vähemalt 10-aastast last saab lapsendada vaid lapse enda nõusolekul. Kui lapsendatakse nooremat kui 10-aastast last, siis selgitatakse välja ka tema arvamus.

Lapsendamise ja hooldusvanemaks olemise vahe. Lapsendada saab ainult neid lapsi, kelle bioloogilistelt vanematelt on vanemlikud õigused (hooldusõigus) täielikult ära võetud. Hooldusperre lähevad lapsed tihti siis, kui kohus on vanemate hooldusõigust ajutiselt piiranud või selle peatanud. Hooldusperes oleva lapse seaduslik eestkostja on elukohajärgne kohalik omavalitsus (konkreetsemalt lastekaitsetöötaja), kellega tuleb perel kooskõlastada kõik lapse elus toimuvad suuremad otsused (kooli valik, välismaale reisimine, haiglaravid jne). Kui bioloogilised vanemad likvideerivad probleemid, mille tõttu neilt laste hooldusõigus ära võeti, siis läheb laps hooldusperest koju tagasi. Hoolduspere peab olema valmis selleks, et laps võib nende juures elada ajutiselt või jääda alatiseks. Lapsendamine seevastu on lõplik ja pöördumatu. Lapsendamise hetkest on lapsel juriidiliselt kõik sidemed bioloogilise perega lõpetatud. 

Lapsendada saab orbu; last, kelle vanem on andnud nõusoleku lapsendamiseks; last, kelle vanematelt on vanema õigused ära võetud; last, kelle vanemad on tunnistatud teadmata kadunuks.

Lapsendaja tingimused: lapsendaja peab olema vähemalt 25 aastane isik, kelle teovõimet ei ole piiratud; abielus olevad isikud lapsendavad ühiselt, erandina võib lapsendada üksi, kui teise abikaasa teovõimet on piiratud; lapsendajaks võib olla ka üksikisik.

Viited

Perekonnaõigus
Haapsalu Kalakombinaat

Haapsalu Kalakombinaat (aastatel 1973–1978 Haapsalu Eksperimentaalne Kalakombinaat) oli aastatel 1946–1978 Haapsalus tegutsenud kombinaat. Kombinaat töötas Krimmi holmil uues sadamas ning tegeles kalakasvatuse ja kalatöötlemisega.

Ülevaade
Kombinaat tegeles vääriskalavarude suurendamisega ning kombinaadile kuulus kalatöötlemistehas Haapsalus, kalakasvatuse ja -töötlemise tehas Hara külas, Sindi kalakasvatusmajand ja Vagula järve ääres asunud noorkalakasvatus.

Kombinaadil oli konservitööstus ja 300-tonnise mahutavusega külmutushoone. Sealseid konserve eksporditi ka teistesse liiduvabariikidesse ja värske kalaga varustati näiteks Moskvat. Lisaks rajas kombinaat Virtsu ostupunkti, millest hiljem sai eraldiseisev Virtsu Kalatööstus.

Kalakasvatus 1970. aastatel
Haapsalu Eksperimentaalne Kalakombinaat oli esimene kalade kasvatamisega tegelenud asutus Läänemaal (tsaariajal ja vabariigi ajal Läänemaal kalu ei kasvatatud). Kombinaat alustas kasvatust 1973. aastal Hara lahes ja Vööla meres asunud sumpades.
 Hara lahes kasvatati vikerforelli (aastatel 1974–1977 mahus 2–6 tonni, aastatel 1978–1984 mahus 8–12 tonni aastas) ja koostöös tänase Eesti Mereinstituudiga katsekorras ka meriforelli, lõhe ja besteri noorjärke.
 Vööla meres katsetas kombinaat omal initsiatiivil valgeamuuri ja pakslaubaga, kuid pika transpordi tõttu kannatada saanud kalad hukkusid vähem kui kuu ajaga.

1970. aastate keskpaigas hakati katsetama tiikides ja basseinides kala kasvatamist. Haras asunud kalavastuvõtupunkti ja töötlemistsehhi juurde rajati veekogud pindalaga 0,24 hektarit (võimsus projekti järgi 10 tonni vikerforelli) ja Vööla mere lähedusse hakati lisaks rajama suuremat tiigikasvandust (võimsuseks 40 tonni karpkala). Sellest ehitati aga välja vaid kaks muldtiiki (7 hektarit ja 3 hektarit). Basseinide veega varustamine põhines puhtalt merevee pumpamisel ja neis üritati esialgu kasvatada vikerforelli, hiljem ka besterit. Tiikides kasvatati karpkala ja katsetati ka siia vastsete kasvatamisega, kuid see ebaõnnestus (sügisel ei tabatud tiigist ainsatki noorsiiga).

Kombinaadi tegevuse lõpetamine
Haapsalu Eksperimentaalne Kalakombinaat likvideeriti Eesti NSV Ministrite Nõukogu määruse nr 442 (26.12.1978) alusel alates 1979. aasta 1. jaanuarist. Eesti NSV Ministrite Nõukogu Kalamajanduse Valitsuse käskkirjaga nr 316 (29.12.1978) kanti kombinaadi varad kalurikolhoosi "Lääne Kalur" bilanssi. Kalurikolhoos jätkas muuhulgas 1980. aastatel ka kalakasvatusega Haras (kuni see 1985. aastal lõpetati seoses sellega, et Rohuküla sadam sai kolhoosi peamiseks kasvatuskohaks).

Piirkond tänapäeval
Ka 1990. aastatel jätkus Krimmi holmil endise kalakombinaadi hoonetes kalatööstusega seotud tegevus, kuid 2000. aastate keskpaigas lõpetas töö viimane Krimmi holmil tegutsenud kalatööstus. Sealsed maad osteti kinnisvara arendamise eesmärgil, kuid 2000. aastate lõpus aset leidnud majandussurutise tõttu plaanid ei realiseerunud ja Krimmi holmil paiknevad varemed lagunevad edasi.

Vaata ka
 Haapsalu
 Kalakasvatus

Viited

Kalakasvatus
Haapsalu
Eesti NSV majandus
Joseph-Louis Lagrange

Joseph-Louis Lagrange (sünninimega Giuseppe Lodovico Lagrangia; 25. jaanuar 1736 Torino – 10. aprill 1813 Pariis) oli Itaalia valgustusajastu matemaatik ja astronoom. Ta on tuntud oma töödega matemaatilise analüüsi, arvuteooria, klassikalise ja taevamehaanika alal.

25. eluaastal loeti teda tänu lainete levimise ning kõverate ekstreemumi kohta käivate artiklite kirjutamise eest juba üheks olulisemaks elavaks matemaatikuks ja füüsikuks. 1780. aastatel ilmus kahes köites tema käsitlus analüütilisest mehaanikast, "Mécanique analytique", mis oli aluseks tema hilisemale tööle selles valdkonnas. Tegemist oli kõige ulatuslikuma käsitlusega klassikalise mehaanika kohta pärast Isaac Newtoni 1687. aasta teost "Philosophiæ Naturalis Principia Mathematica", mida peetakse kogu klassikalise mehaanika alustekstiks. Langrange'i saavutuste hulka kuuluvad veel Lagrange'i punktide avastamine ja töö diferentsiaalarvutuse valdkonnas.

1766. aastal sai temast Leonhard Euleri ja Jean le Rond d'Alembert soovitusel Berliini Preisi Teaduste Akadeemia matemaatika teaduskonna direktor. 1787. aastal, 51-aastasena, kolis ta Berliinist Pariisi, kuhu ta jäi elama oma elu lõpuni, ja sai Prantsuse Teaduste Akadeemia liikmeks.

Mälestuse jäävustamine 
Tema järgi on nimetatud asteroid 1006 Lagrangea, tänav Pariisi 5. ringkonnas ja Torinos ning kuukraater Lagrange.

Samuti on ta nimi koos 72 teise Prantsuse teadlase, inseneri ja matemaatikuga graveeritud Eiffeli tornile.

Vaata ka 
 Lagrange'i funktsioon

Viited

Välislingid 

 Joseph-Louis Lagrange Encyclopædia Britannicas (inglise keeles)
 Joseph-Louis Lagrange ja analüütiline mehaanika. Eesti Füüsika Selts

Itaalia matemaatikud
Itaalia astronoomid
Prantsuse matemaatikud
Prantsuse astronoomid
Arvuteooria
Prantsuse Teaduste Akadeemia liikmed
Preisi Teaduste Akadeemia liikmed
Rootsi Kuningliku Teaduste Akadeemia liikmed
Auleegioni suurohvitserid
Londoni Kuningliku Seltsi liikmed
Pariisi Panteoni maetud
Sündinud 1736
Surnud 1813
Gustav Magnuse fond

Gustav Magnuse fond (Gustav-Magnus-Stiftung) oli Berliini ülikooli filosoofiateaduskonna hallatav fond, millele pani aluse Heinrich Gustav Magnuse lese 60 000 marga (2013. aasta ostujõuekvivalent umbes 330 000 eurot)  suurune annetus ülikoolile. Kapitali suurus oli hiljem 76 600 marka. Intressidest maksti igal aastal kahele suurepärasele vaesele matemaatika või loodusteaduste üliõpilasele 1200 marka. 

Statuudi kavandas ja viis läbi Karl Weierstraß Stipendiumi saamiseks tuli teha eksamid ja esitada soovituskiri.  

Stipendiumi saajate hulgas oli Ernst Zermelo (1892/93).

Viited