13. sajand Eestis

13. sajand Eestis oli periood Eesti ajaloos, osa Eesti keskajast.

13. sajandi esimene veerand
13. sajandi alguses jätkus Eesti jaoks 12. sajandi lõpus Rooma paavsti poolt väljakuulutatud Põhjala ristisõdade raames Rooma katoliku kiriku Riia piiskopi Albert von Buxhövdeni moodustatud Mõõgavendade ordu, Taani kuninga Valdemar II ja Rootsi kuninga Johan I vallutusretkede ning Venemaa vürstiriikide sõjaretkedega.

Valdused Eestis

Taani kuningriigi valdused 
, Eestimaa hertsogkond, Taani kuninga asehaldur

1219. aasta suvel saabusid koos Taani kuninga Waldemar II ja taani laevastikuga Revala maakonnas ja asusid Lyndanisesse suur hulk kõrgeid ilmalikke ja vaimulikke ametimehi: Peapiiskop Anders Sunesen (Lundi peapiiskopkonna peapiiskop ja paavst Innocentius III poolt määratud Rooma paavsti legaat Põhjamaades), kolm piiskoppi, Eestimaa piiskop Theoderich ning Taani kuninga vasall, slaavlaste vürst Vitslav I (Wenezlaus). 
Kuningas Waldemar II-le oli Rooma paavst Honorius III 19. oktoobril 1218 antud bullaga andnud õiguse liita oma valdustega ja allutada kiriklikult kõik alad, mis tema relvadega võidetud.

Pärast sõjalist võitu Lindanise lahingus eestlaste muistses vabadusvõitluses vallutasid ja ristisid taanlased 1219. ja 1220. aastal Põhja-Eesti alad ning saavutasid kontrolli Harjumaa, Virumaa, osa Läänemaa ja Järvamaa üle, kuhu asutati Eestimaa hertsogkond Taani kuninga valdusena. Esimeseks Eestimaa hertsogiks nimetas Taani kuningas Valdemar II aastal 1220 oma poja Knudi. Kuningas Valdemar II lahkus ise 1219. aasta suve lõpul ja määras vallutatud ja vallutatavate maade asehalduriks Anders Suneseni.

Taani valdustes moodustati valduste arvestuseks Taani hindamisraamat, milles on munkade poolt aastatel 1219–1220 koostatud Suur Eestimaa nimistu ja 1230. aastal koostatud Väike Eestimaa nimistu, mis sisaldab andmeid Eesti maakondade kohta adramaades, välja arvatud Ugandi ja Sakala maakonnad, mis kuulusid Mõõgavendade ordu aladesse.

, Tallinna piiskop, Tallinna piiskoppide loend, Tallinna toomkirik
Taani valduses olevas Põhja-Eestis asunud Tallinna piiskopkond ei kuulunud mitte Riia, vaid Lundi peapiiskopkonda. Dominiiklased saabusid Tallinna 1229. aastal, dominiiklaste täpset saabumise aega kinnitavat ürikut pole säilinud, kuid usaldusväärsete andmetena on kasutatud taani krooniku Isacus Pontuse (ka Pontanus) kroonikat, milles ta märgib, et Taani kuningas Waldemar II saatis Taanist paavsti legaadi Modena Wilhelmi nõuandel dominiiklaste ordu 1221. aastast alates Taanis tegutsevaid munki ka Tallinna. Olulist rolli mängis ka Tallinnasse Taani asehalduriks – riigihoidjaks (1222–1233) määratud endine Ribe piiskop Tuve, kes asudes Tallinna linnuses juhtiski misjonitegevust Eestis.

Esimene dominiiklaste puitkirik ehitati arvatavasti praeguse Tallinna toomkiriku kohale Toompeale, kuid 1233. aastal toimunud Mõõgavendade ordu ja Aina Balduini vahel tekkinud konfliktis tapeti kirikusse põgenenud vasallid ning ka piiskopile ega vaimulikele ei halastatud. Toompeal algselt sisse seadnud dominiiklaste elupaik hävitati taanlaste ja Mõõgavendade ordu omavahelise konflikti käigus..

1236. aastal kohustas paavst Gregorius IX legaati Modena Wilhelmit täitma Lundi peapiiskoppi ja Mõõgavendade ordu vahelist otsust Tallinna, Lihula (Tartu) ja Virumaa piiskopkonna osas. Ta nõudis 10. aprillil 1236 Wilhelmilt, et ta võtaks Mõõgavendade ordult üle Tallinna Toompea linnuse ja annaks selle üle Taani kuningale. Ta kohustas 10. augustil 1237 ja 13. märtsil 1238 Wilhelmi võtma linnus Mõõgavendade ordu kohustuste õigusjärglaselt Saksa ordult üle ja andma see Taani kuningale. 1237 kohustas paavst Modena Wilhelmit vahendama Taani kuninga lepitust Saksa orduga.

1246 saadeti Taanist Ribest Ribe provintsiaalkapiitli korraldusel Taani ja Rootsi kloostreist üksteist munka prior Danieli (kes oli 1233 ellu jäänud) (Visbyst) juhtimisel Tallinna. Kuna Toompeal asuv kirik oli 1240. aastal muudetud Toomkirikuks, valiti kloostri uueks asukohaks suhteliselt kõrge ja korraliku aluspinnaga paik linna idapoolse külje alla, kus nad Tallinna Suure linnuse "kaitsekraavi kõrvale väikesest linnusest põhja poole ehitasid kiriku ning teised kloostrihooned". Tallinnasse kloostri rajamise initsiaator oli paavsti legaat Modena Wilhelm, keda toetas Taani kuningas Valdemar II.

Esimene prior ehk kloostriülem 1246. aastal asutatud Tallinna all-linna dominiiklaste Püha Katariina kloostris oli dominikaani munk Daniel, kes tuli Tallinna Visby linnast Gotlandi saarelt. Keskajal olid dominiiklastel kloostrid Tallinnas, Tartus ja Narvas.

Riia piiskopkond 
, Riia peapiiskop Albert von Buxhövden, Albert Suerbeer
Riia piiskopkonna (peapiiskopkond alates 1253) vaimulikule ülemvõimule Vana-Liivimaal allusid Riia sufragaanpiiskopkonnad: 1224 moodustatud Tartu piiskopkond, 1228 moodustatud Saare-Lääne ja 1234 moodustatud Kuramaa piiskopkond. 
Riia peapiiskopil oli otsene vaimulik võim oma diötseesi üle, mis hõlmas tänapäevase Läti kesk- ja idaalad, sellest läänes olevad alad kuulusid Kuramaa piiskopkonna alla.

Liivi ordu 
, Mõõgavendade ordu

1236. aastal sai 13. sajandi alguses Eestimaa vallutamisel põhilist osa etendanud Mõõgavendade ordu Saule lahingus leedulastelt ja semgalitelt hävitava kaotuse osaliseks: hukkus umbes pool orduvendadest, nende hulgas ka ordumeister Volquin. 1237 kinnitas paavst Gregorius IX Viterbos Mõõgavendade ordu liitmise Saksa orduga. Sama aasta 12. mail liidetigi ordu riismed Saksa orduga ning sel viisil tekkinud orduharu sai nimeks Jeruusalemma Saksa Maja Püha Maarja hospidal Liivimaal ehk Liivi ordu (ka Liivimaa ordu või Saksa ordu haru Liivimaal) ja mille esimeseks juhiks määrati senine Preisi orduharu maameister Hermann von Balk. Orduharu keskuseks ehk ordumeistri residentsiks oli 1237–1297 ja 1330–1481 Riia ordulinnus.

Linnad
Keskaegsele linnale andis tema staatuse linnaõigus. Selles määratleti linna privileegid: omavalitsus, selle territoriaalne ulatus (linnasaras), kaitserajatiste ehitamise õigus, patronaadiõigus kirikute üle ja mitmeid teisi. Ehkki Eestis oli nime poolest kolme liiki õigust: Lübecki, Riia ja Saare-Lääne stiftiõigus, anti tegelikult igale linnale unikaalne õigus, mis suurtele linnadele (Tallinn ja Tartu) kehtestas tunduvalt suuremad privileegid kui väikestele. Näiteks võis Tallinn kohtuasjus apelleerida otse emalinn Lübeckile, samas kui Narva ja Rakvere viimaseks apellatsiooniinstantsiks oli Tallinn. Samuti võitlesid Riia, Tallinn ja Tartu endale õiguse osaleda Liivimaa maapäevadel, teised linnad osalesid seal vaid mõne korra ning alates 15. sajandi lõpust esindasid linnu vaid kolm Liivimaa suuremat linna.

Keskajal Eesti alal asunud 9 linna said linnaõigused järgmiselt:
Tallinn sai Lübecki linnaõiguse 1248;
Vana-Pärnu sai tõenäoliselt Saare-Lääne stiftiõiguse 1251;
Tartu Riia linnaõigust on esmamainitud 1262;
Haapsalu sai 1279 Riia linnaõiguse, 1294 aga Saare-Lääne õiguse;
Viljandi – hiljemalt 1283 (tõenäoliselt Riia õiguse, mida esimest korda on teadaolevalt mainitud aga alles 1481. aastal);
Paide sai Riia õiguse 1291;
Rakvere sai Lübecki õiguse 1302;
Uus-Pärnu – tõenäoliselt 1265, Riia õigust on mainitud 1318;
Narva sai Lübecki õiguse 1345.

Linnaõiguse annetas enamasti maaisand, ent mõnikord ka suurvasall. 1296. aastal andis Põhja-Eesti suurvasall Helmold Lode linnaõigused kahele asulale: Loderodele ja Koilale, kuid pärast nende asutamisürikut pole neid enam mainitud, seetõttu võib arvata, et nende linnade rajamine nurjus. Seevastu Lätis rajas von der Roppi aadlisuguvõsa Straupe (Raupa, Roop) linna, mis kuulus isegi Hansa Liitu.

Peale linnade oli eriseisund ka Toompeal, mis kuulus Tallinna komtuuri otsese võimu alla. Linnalaadne staatus oli 13. sajandi esimesel poolel ka Lihulal, kuid kui Saare-Lääne piiskop oma residentsi mujale viis, vähenes selle tähtsus oluliselt.

Uute valitsejate vastuolud
Maarjamaa vallutamisel oli vallutusi suunanud Rooma paavsti poolt määratletud, et vallutatud maadest saavad 2/3 oma valdusse roomakatoliku kiriku piiskopkonnad ja 1/3 Mõõgavendade ordu, kuid vallutamisel olulist rolli etendanud ja alaliselt territooriumil viibiv Mõõgavendade ordu ei olnud territooriumi vallutamise järel enam rahul esialgse jaotusega, millest tekkisid pikaleveninud vastuolud ordu, Riia peapiiskopi ja Põhja-Eestis valdused omandanud Taani kuninga vahel.

1222–1224 toimus eestlaste ülestõus vallutajate vastu, mille alustasid saarlased. Ülestõusu käigus vabastati kogu Eestimaa välja arvatud Tallinn. Taanlased kutsusid Mõõgavendade ordu appi ülestõusu maha suruma, kuid pärast ülestõusu mahasurumist läksid vallutajad omavahel maade pärast tülli.

Ordu ja Taani võimuvõitlus
1223 võttis Schwerini krahv Taani kuninga Valdemar II jahil olles vangi ja ta pidi vabanemiseks 1225 loovutama kõik võõrvaldused, välja arvatud Rügeni saar ja Põhja-Eesti.

1225 alustas Mõõgavendade ordu Taani vastu sõjalist tegevust, mille käigus vallutas 1227. aastaks Taanilt Virumaa ja Järvamaa. Taanlaste ja sakslaste vahelise järgneva konflikti ärahoidmiseks moodustas paavsti poolt Eestimaale saadetud legaat Modena Wilhelm Viru- ja Järvamaast talle alluva haldusüksuse. Modena Wilhelm siirdus ise Eestimaalt 1226. aastal Rooma, jättes enda asemikuks asevalitseja Magister Johannese.

1227 sai Valdemar II sõjas Põhja-Saksamaa vürstiriikidega Bornhövedi lahingus lüüa ning kohe alustasid pealetungi Taani aladele ka sakslaste Mõõgavendade ordu väed, vallutades lõplikult kogu Põhja-Eesti, vallutades ka Tallinna linnuse seal asunud Taani kuninga vasallidelt ja muutes linnuse oma tugipunktiks.

Stensby leping
7. juunil 1238 sõlmiti Taanis Sjællandi saarel Taani kuninga Valdemar II ja Liivi ordumeistri Hermann Balke vahel Stensby leping, mille eesmärk oli lõpetada 1225. aastal Põhja- ja Kesk-Eesti kuuluvuse pärast puhkenud taanlaste ja Liivi ordu eelkäija Mõõgavendade ordu vaheline konflikt. Konflikti käigus vallutas Mõõgavendade ordu suveks 1227 taanlastelt kogu Põhja-Eesti koos Tallinnaga.

Lepingu kohaselt tagastas Liivi ordu Taani kuningale Tallinna, Revala, Harju ja Viru koos Narvaga (umbes 12 000 km²). Järva maakond jäi Liivi ordule, kuid Taani kuninga loata ei tohi ordu rajada sinna kindlustusi. Kiriklikult moodustati Taanile tagastatud aladest Tallinna piiskopkond, mis allus Lundi peapiiskopkonna peapiiskopile.

Liivi ordule kinnistati Sakala, Mõhu, Nurmekund ja osa Vaigast, osa Läänemaast, osa Saaremaast, Muhu ja osa Hiiumaast (Uus-Pärnu, Viljandi) (umbes 16 000 km²).

Tartu piiskopkonnale jäid Ugandi, Jogentagana ja teine osa Vaigast (umbes 9600 km²).

Saare-Lääne piiskopkonnale enamik Läänemaast ja saartest (Haapsalu, Vana-Pärnu).

Järgmist vallutajatevahelist tüli saadeti lahendama Rooma paavsti legaat Balduin Alnast, kes tahtis Toompea paavstile allutada, mis saigi peamiseks põhjuseks verisele lahingule orduvendade ja Rooma paavsti legaati Balduin Alnast toetanud Taani vasallide vahel 1233. aastal, mille käigus Taani kuninga Toompea dominiiklaste kirikusse põgenenud vasallid tapeti otse altari ees ning piiskopile ega vaimulikele ei halastatud. Pärast lahinguid põgenes Eestist ka Balduin Alnast.

Vallutajate omavahelised suhted
Ristisõdijad tegid koostööd ka Vene vürstiriikidega. Pihkva vürst Vladimir Mstislavitš andis oma tütre piiskop Alberti vennale naiseks ja ühiste jõududega tehti mitu sõjakäiku eestlaste vastu.

Ehkki Läänemere-äärsete riikide vallutamine toimus Rooma paavsti õnnistusel ja heakskiidul, puudusid paavstivõimul oma sõjalised jõud uude maade vallutamiseks ning ülesande täitmiseks kaasas ta katoliku kiriku mõjule alluvate ilmalike riikide ja ka vaimulike sõjaliste organisatsioonide teeneid.

Pärast eestlaste vastupanu murdmist kujunes välja Vana-Liivimaal sümbioos ilmalike (Liivi ordu ja Taanile kuulunud Eestimaa hertsogkond) ja otseste Rooma paavstile alluvate vaimulike (Tartu, Saare-Lääne ja Riia piiskopkonnad) riigivalitsusvormide vahel. Kuigi enne vallutuste alustamist oli kokku lepitud vallutatavate maa-alade jaotus, reaalselt neid ei järgitud ning võimalusel vallutati nõrgematelt naabritelt valdusi, kohaliku tähtsusega konfliktide raames.
 
1230 saabus Eestisse paavsti Gregorius IX viitselegaat Alna Balduin, kes saavutas paavstile allunud Põhja-Eesti maade (Virumaa ja Järvamaa) tagastamise, kuid pärast lahkumist hõivasid ordu sakslased maakonnad uuesti ning 1232. aastal, kui Balduin Alnast saabus Eestisse juba kui paavsti legaat, saavutas ta uute läbirääkimiste tulemusena maakondade ja kolmandiku Tallinna kindluse paavsti võimu alla andmise. Pärast seda määras paavst Balduini Põhja-Eesti, Zemgale ja Kuramaa piiskopiks. Paavstile allusid veel Tartu piiskopkond, Saare-Lääne piiskopkond, Riia piiskopkond.

1233 tungisid paavsti legaadiga järjekordselt tülli läinud orduväed kallale legaadi valdustes olevatele Rooma paavsti vasallidele (arvatavalt taani valitsemisajast paikseks jäänud taani päritolu vasallid) ning vallutasid nende valdused ja võtsid tagasi ka ajutiselt Rooma paavstile kuulunud Tallinna kindluse osa, hukates seal olnud paavsti sõjasalga liikmed.

1233 lõpul alustas Taani kuningas Valdemar II mereblokaadi Hansa Liidu pealinna Lübecki sadamale. Liivi ordu, sai oma põhilise toetuse Põhja-Saksa linnadest (Lübeck, Vestfaal, Reinimaa, Hansa Liit) nii ristisõdijate kui ka sõjavarustusena. Blokaad lõpetati alles pärast Liivi ordu poolset abipalvet Rooma paavstile, Gregorius IX suutis lõpetada blokaadi alles siis, kui ähvardas Taani kuninga Valdemar II kirikuvande alla panna.

Jätkates oma maavalduste suurendamist ja soovides ühendada Põhja-Eestis ja Preisimaal asuva ordu maavaldused asusid sõjategevusse semgalite ja žemaitide vastu, kuid purustati Saule lahingus (Päikeselahing) 1236. Aastal 1237 kinnitas paavst liitumistingimused koos salatingimustega (Põhja-Eesti tagastamine Taanile), Mõõgavendade ordu liitus Saksa orduga ja edaspidi kasutati nime Liivimaa ordu.

Rooma paavsti vahendusel saavutatud kokkuleppe Taani alade tagastamise kohta realiseerimiseks saatis paavst Eestimaale jällegi legaadi Modena Wilhelmi, kes pidas 1237/1238. aasta talvel läbirääkimisi maade tagastamise üle, mis tegelikult tähendas ordu Põhja-Eesti orduvasallide elatusallikatest ilmajätmist ja neile mõistliku kompensatsioonisüsteemi pakkumist, et säilitada rahu ja vältida sõjategevust. 1238. aastaks oli ordu vallutatud maavalduste 5800 aakrist maast jäänud ordu valdusse ainult 1895 aakrit. Maade tagastamine venis kui 1238. aasta suveni, millal paavsti korraldusel kogunesid Taanis Sjællandi saarel legaat Modena Wilhelm, Liivi ordumeistri Hermann Balke ja Taani kuningas Valdemar II, kes sõlmisid Stensby lepingu 7. juunil 1238.

Stensby leping oli ka aluseks Rooma paavsti poolt organiseeritud maa-alade vallutamiseks, selle kohta vaata Ristisõjad Venemaal.

Sõjad Vene vürstiriikidega
Eesti ala oli 1227. aastaks Mõõgavendade ordu ja Riia peapiiskopi poolt üldjoontes vallutatud ja järgneval kümnendil ka uute võimude vahel ära jagatud, jätkusid ristisõjad lõuna ja ida pool: 1260. aastateks alistasid Liivi ordu kuralased, 1290. aastateks semgalid. Konfliktid Vene vürstiriikidega põhjustasid sageli ka sõdu, mis ulatusid Eesti alale. 1240–1241 tegid Liivi ordu, Taani kuningas Valdemar II ja Tartu piiskopkond sõjaretki ida poole, vallutades ajutiselt Vadjamaa lääneosa ja Pihkva. Kuid pärast 1242. aasta Jäälahingut taastus 1240. aasta eelne olukord ja ehkki liivimaalaste ja venelaste sõjad jätkusid edaspidigi, ei saavutanud kumbki pool kuni 15. sajandi teise pooleni märgatavat ülekaalu, enamasti oli tegemist küllaltki piiratud ulatusega piirisõdadega.

1232 – Pihkva vürsti Juri Mstislavitši juhtimisel Pihkva vägede sõjaretk Liivimaale
1233 – Liivimaa vägede ning endise Pihkva vürsti Jaroslav Vladimirovitši ja Tšernigivi bojaaride sõjaretk Irboskasse, mille nad ka vallutasid, kuid novgorodimeelsed võtsid selle tagasi ja viisid vastaste juhid Pihkvasse vangi. Ülejäänud saksameelsed leidsid aga varjupaiga Otepääl, 1233. aasta õnnestus otepäälastel saksameelne vürst Jaroslav Vladimirovitš Pihkvast välja vahetada.
1234 – Novgorodi vägede sõjaretk Tartule ja Otepääle, Novgorodi vürsti Jaroslav Vsevolodovitši juhtimisel, lahingus Emajõel saavutas ta edu ning laastas Ugandit Tartu ja Otepää ümber, seejärel sõlmiti kolmeks aastaks vaherahu
1237. aastal ehitati Liivimaa ordu poolt Koporje puitlinnus 
1240 – Liivimaa ordu, Taani kuninga vasallide ja Tartu piiskopkonna ning Otepääl asunud pihkvalaste (Jaroslav) vägede sõjakäik Pihkvasse, vallutati peale Irboska ka veel Pihkva (vt Ristisõjad Venemaal)
1241 – Liivimaa ordu, Taani kuninga vasallide sõjaretk Vadjamaale. Vastusõjakäigus vallutas Aleksander Nevski sakslaste käes olnud linnuse Koporjes, Ingeris ja hävitas selle.
1242 – Tartu piiskopkonna ja teiste Saksa ordusse kuuluva Liivi ordu vägede vastusõjakäik pihkvalaste vastu (Jäälahing)

1253 – Liivimaa ordu vägede sõjaretk suvel Pihkvasse, piiramise käigus põletati linnust ümbritsev asula; orduväed tõrjuti pihkvalaste poolt koos appi jõudnud novgorodlastega Narva jõe taha ning novgorodlased koos karjalastega laastasid ka sealsed asulaid ja sundisid sõlmima rahu. 
1254 – Riia piiskopkonna vägede ja Taani kuninga Virumaa vasallide Otto von Lüneburgi ja Didrich von Kiweli (Tidemandus de Kiveloe, Tidemannus ehk Theodoricus de Toyvele) juhtimisel sõjaretk Narva taha, vadjalaste ja karjalaste maale. Paavst Aleksander IV käskis sel puhul 19. märtsil 1255 antud kirjas piiskop Alberti võtta mainitud paganad kiriku kaitse alla
1256 – Kiievi suurvürsti Aleksandri viibimise ajal Vladimiris, tegid Liivimaa sakslaste, Taani kuninga vasallid, hämelased, soomlased ja Rootsi väed Didrich von Kiweli juhtimisel retke Novgorodimaa valdustesse Ingerisse, Narva jõe idakaldapiirkonda, kus alustasid ka Narva jõe äärde püsiva kantsi ehitamist, kuid novgorodlaste vastusõjakäigu oldi sunnitud taanduma vallutatud aladelt. Sõlmiti rahuleping 12 aastaks.
1257 – vastusõjakäigus suundusid Novgorodi väed, sõjaretke juhtima naasnud Aleksanderiga Rootsi võimu all olevasse Soomesse, Koporje ja Laadoga ääres asunud hämelaste piirkonda. Samal aastal sõlmisid Liivi ordu ja Aleksander Nevski uue rahulepingu, mille kohaselt piiriks kahe riigi vahel oli Narva jõgi. 
1262 – Aleksander Nevski sõlmis sõjalise koostöölepingu Leedu suurvürsti Mindaugasega, eesmärgiga hävitada Liivimaa ordu tugipunktid Vana-Liivimaal. Ühise sõjategevuse alguseks pidi olema mõlema osapoole vägede koondumine Wendeni ordulinnuse alla selle piiramiseks, vallutamiseks ja hävitamiseks, kuid kuna Aleksander Nevski ei jõudnud oma vägedega kokkulepitud ajaks kohale, siis ei alustanud sõjategevust ka Leedu suurvürst Traidenis, vaid siirdus oma vägedega Leedumaale. Kuu aega hiljem kohale jõudnud Aleksander Nevski koos oma venna Andreiga piirdusid Tartu piiskopkonna maade riisumisega ja lahkusid seejärel Venemaale.
1262 – Novgorodi vürsti Dmitri Aleksandrovitši juhtimisel pihkvalaste ja Polotski vürsti Smolenski Konstantini ning Tveri Jaroslav Jaroslavitši sõjaretk Tartule
1267 – algas uuesti sõjategevus õiguste üle kontrollida kaubandust ja laevatamist Narva jõel. Novgorodi väed  juhtimisel tungisid Virumaale Rakvereni, rüüstasid raskelt piirkonda. Kindlust vallutada ei suutnud, kuid kaotasid ühe oma pealiku ja muid tähtsaid mehi ning pöördusid tagasi.
1268 – pihkvalaste ja novgorodlaste sõjaretk vürstide Daumantase ja Dmitri Aleksandrovitši juhtimisel üle Narva jõe ordu ja Taani kuninga valdustesse Virumaal: Kunda lahing 18. veebruaril Liivimaa ordu vägedega Liivi ordu maameistri Konrad von Manderni juhtimisel, Rakvere piiramine ning Vene väed laastasid maad Tallinnani ja mereäärsetel maadel; samal ajal vallutati ka Tartu. 
1269 – Liivimaa orduvägede rünnak Pihkvamaale, Irboska vallutamine ja mahapõletamine, Pihkva piiramine 10 päeva ja rahulepingu sõlmimine
1279 –  taasehitati Vladimiri suurvürsti Dmitri Aleksandrovitši korraldusel Koporje kivilinnus
1294 – tegi Otto von Kivel, Dietrichi poeg, uue katse Vadjamaa vallutada ja ehitas Narva vastu sinna, kus nüüd asub Jaanilinn, teise linnuse, mis aga varsti pärast seda hävitati venelaste poolt.
1299 – kevadel Liivimaa orduvägede sõjaretk Pihkva vastu, lahingus Pihkva jõel võitsid pihkvalaste väed vürst Daumantase juhtimisel.

1302 – novgorodlased sõlmisid rahu Taani kuninga Erik VI-ga.
1307 – Liivimaa orduväed piirasid Pihkvat ning pihkvalased olid sunnitud sõlmima neile kahjuliku vaherahu.
1323 – kevadel tegid Liivimaa orduväed sõjakäigu Pihkva vastu ning piirasid linnust 3 päeva. 
1323 – mais Saksa ordu preisi väed tegid uue sõjaretke, Kuldīga komtuurkonna komtuuri Eberhard von Monheimi juhtimisel Pihkva alla ning piirasid ja tegid tormijookse linnusele 18 päeva, kuid said lüüa pihkvalastele appi tulnud Irboska vürsti ja Leedu suurvürstiriigist, Hrodna osalisvürst David Daumantovitši (Давид Домонтович) vägedelt. Pärast orduvägede tõrjumist Pihkva alt tungisid Leedu väed üle Narva jõe, Virumaale ning tungisid kuni Tallinnani. Sõjakäigu tulemusel sõlmis David Daumantovitš liivimaalastega kasuliku lepingu, mis võimaldas Pihkva ja Novgorodi kaupmeestel 18 aastaks vaba kaubatee Tallinnani.
1341–1343 – Liivimaa-Pihkva sõda
1349 – Liivimaa orduvägede sõjaretk Pihkvamaale,
1367 – venelaste sõjakäik Jõhvi piirkonda
1369 – lihavõttelaupäeval võtsid venelased sõjakäiguga Kirumpää ja põletasid maha selle eeslinna.

Sõjad Leedu vürstidega

1236 – Saule lahing, Mõõgavendade ordu ja nende liitlaste Pihkva vürstiriigi, liivlaste, latgalite sõjaretke järel praeguse Läti ja Leedu piirialadel lõid leedulased ja semgalid hävitavalt rüüsteretkelt naasvat Mõõgavendade ordu väge; surma sai ka ordumeister Volquin.
1262 – Aleksander Nevski sõlmis sõjalise koostöölepingu Leedu kuninga Mindaugasega, eesmärgiga hävitada Liivi ordu tugipunktid Vana-Liivimaal. Ühise sõjategevuse alguseks pidi olema mõlema osapoole vägede koondumine Vidzemes Wendeni ordulinnuse alla selle piiramiseks, vallutamiseks ja hävitamiseks, kuid kuna Aleksander Nevski oma vägedega kokkulepitud ajaks kohale ei jõudnud, siis ei alustanud sõjategevust ka Leedu suurvürst Traidenis, vaid lahkus oma vägedega Leedumaale. Kuu aega hiljem kohale jõudnud Aleksander Nevski koos oma venna Andreiga piirdus Tartu piiskopkonna maade riisumisega ning nad siirdusid seejärel Venemaale. 
1263 – leedulaste sõjaretk Žemaitija valitseja vürst Treniota juhtimisel, 2. veebruaril hävitati Vana-Pärnu
1210–1268 tegid Leedu väed 29 sõjakäiku Liivi ordu vastu Vana-Liivimaale ja ka sõjaretki Vene vürstiriikide vastu ning 13. sajandi II pooleks vallutasid Must-Vene (Valgevenes), Polotski vürstiriigi osad, Turovi-Pinski vürstiriigi lääneosa, vürstiriigid Prõpjatsi jõe ülemjooksul ja osa Volõõniamaast. Järgnevat laienemist pidurdas Saksa ordu, kes pärast Preisimaa lõplikku valutamist alustas sõjaretki Leedu aladele.
1270 – leedulaste sõjakäik suurvürst Traidenise juhtimisel Saaremaale ja Karuse lahing
1286/1287 – orduväed tegid retke Zemgalesse, et viia varustust Svētkalnsi ordulinnusesse. Osa väest eraldus peaväest, ründas Dobelet ja põletas sealse asula, seejärel ründas Raktet ja põletas maha ka sealse asula.
1298 – leedulaste sõjakäik Karksi kihelkonda
1269–1306 tegid leedulased 16 sõjaretke Vana-Liivimaale
1329 – leedulaste sõjakäik Karksi, Helme, Paistu ja Tarvastu kihelkonda

Muudatused elukorralduses

Uued valitsejad tõid endaga kaasa siin varem tundmatu lubjapõletamisoskuse, mistõttu järgmistel sajanditel muutus tunduvalt maa välisilme – kerkisid püsivad ja monumentaalsed kiviehitised. Esmalt hakati kivist ehitama uue võimu sümboleid roomakatoliku kirikuid, mille ümber asuvatest elanikest moodustati kirikukihelkonnad, 13. sajandi lõpus oli Eesti aladel 59 kihelkonda. Vasallide ja halduskeskuste kaitseks ehitati ka esimesed kivist linnused. Taani valdustes ehitati Tallinna linnamüür 1265, Rakvere ordulinnus, Narva linnus 1254.
, Eesti kirikute loend, Ordulinnus, Piiskopilinnus

Mõõgavendade ordu ja piiskopkonnad hakkasid vallutatud alade haldamiseks maid läänistama saksa soost vasallidele, Taani aladel Põhja-Eestis aga läänistati ka üksikud alad eesti soost vasallidele. Aastast 1240 on pärit ka Valdemar II Eesti hertsogkonda puudutav Taani hindamisraamat mille kohaselt 80% hertsogkonna vasallidest olid rahvuse poolest sakslased, 18% taanlased ja 2% eestlased. Eestlastest vasalle oli kokku 5, kelle hallata oli keskmise suurusega läänid. Samas kui enamikule eestlastest sai osaks talupojaseisus, oli põlisrahvale avatud ka linnadesse asumine, kellest vähemalt 1 tõusis ühe tolleaegse Tallinna kindluse (Storeborg) läänihaldajaks, vasalliks.

Kronoloogia
1203 – saarlaste röövretk Taani rannikule
1206 – Taani sõjakäik Saaremaale, Taani kuningas Valdemar II ja Lundi peapiiskop Anders Sunesen maabusid suure väega Saaremaal ja alustasid seal omale linnuse ehitamist, kuid loobusid hiljem Saaremaa alistamise püüdest, lammutasid linnuse ja lahkusid.
1208 – Mõõgavendade ordu vägede ja latgalite esimene sõjakäik Ugandisse, kus rüüstati külasi ja süüdati Otepää linnus
1210 – Otepää lahing, Novgorodi ja Pihkva vägi alistas end Otepää linnuses kaitsnud ugalased.
1210 – Võnnu piiramine, eestlaste vägi piiras Mõõgavendade ordu üht tähtsamat tugipunkti, Võnnu linnust
1210 – Ümera lahing
1211 – Turaida lahing (1211)
1211 – Viljandi lahing (1211)
1212 – Novgorodi vürst Mstislav Uljas tegi koos Pihkva vürstiga sõjaretke Eestisse ning rüüstas Vaigas ja Järvamaal kuni Harjumaani, kus asuti piirama tugevat Varbola linnust. Piiramise järel nõustusid kaitsjad venelastele andamit maksma, mille järel vägi lahkus.
1212 – Vene vägede sõjakäigu ajal Põhja-Eestisse tungis Sakalast ja Ugandist kogunenud vägi Lembitu juhtimisel Pihkva linna, kus rüüstati ja tapeti elanikke. 
1212 – Turaida vaherahu, sakalased, ugalased ja soontaganalased leppisid liivlaste, latgalite, piiskop Alberti ja Mõõgavendade orduga kokku kolmeaastases vaherahus, mille kohaselt pidi Sakala minema piiskopi võimu alla ja võtma vastu ristiusu.
1213 – leedulaste rüüsteretk Sakalasse
1215 – Lehola lahing (1215)
1215 – Riia lahing (1215)
1215 – ugalased ja sakalased tunnistavad piiskopi ülemvõimu ja lasevad end ristida.
1216 – Soontagana lahing (1215)
1216 – Pihkva vürst Vladimiri sõjaretk Ugandisse, mida vene vürstid lugesid kuuluvat oma maksualuseks, katse kehtestada ülemvõimu ning ajutine Otepää linnuse hõivamine Pihkva vägede poolt
1217 – ugalaste, Riia piiskopi ja orduvendade väe vastusõjaretk Peipsi taha.
1217 – riialased koos liivlasete ja latgalitega, kellega ühinesid ka ugalased, korraldasid suure rüüsteretke Järvamaale. Rüüsteretke tulemusel nõustusid Järva vanemad pantvangide andmise, ristimissakramendi ning hinnuse maksmisega.
1217 – Otepää lahing (1217), pihkvalaste ja novgorodlaste vene vägi koos nendega liitunud saarlaste, harjulaste ja ristitud sakalastega piirasid Otepää linnuses olnud sakslasi ja ugalasi. Seesolijad alistusid ning piiskopi ja ordu vägesid sunniti linnust maha jätma.
1217 – Madisepäeva lahing, milles Riia piiskopi, ordu, liivlaste ja latgalite vägi võitis eestlaste malevat, langes hulk sakalaste vanemaid
1218, varakevad – riialaste retk koos liivlaste ja lätlastega Läänemaale, sõjaretke tulemusel lubasid sealsete kihelkondade vanemad vastu võtta ristiusu, tasuda iga-aastast hinnust ja anda pantvange. Rahu ning seniste kokkulepete kinnitamist käisid Riias taotlemas ka järvalaste saadikud
1218 – saarlaste rüüsteretk Riia piiskopi valdustesse, Metsepolesse ja Lēdurgasse.
1218, hilissuvel – Liivimaale tungisid pihkvalaste ja novgorodlaste väed, rüüsteretkeks Rävalasse kokkukogutud sakslaste, liivlaste ning latgalite vägi asusid Väikese Emajõe ümbruses asuvate venelaste vastu ning Puide lahingus, suutsid sakslased ülekaaluka venelaste väe edasitungi korraks seisma panna, kuid venelased laastasid Sakala kaguosa ning liivlaste asualasid ning piirasid ka linnust Võnnu Pähklimäel
1219 – Lindanise lahing, Rävala maakonnas Lindanise linnuse juures Toompeal maabus Taani kuningas Valdemar II Võitja, koos suure väega ning hakkasid Toompea nõlvale ehitamai uut linnust. Rävalased ja harjulased ründasid neid, kuid kaotasid lahingu. Lahingus tapeti Eestimaa piiskop Theoderich
1219 – leedulaste kiire rüüsteretk Semgallia ja Kuramaa kaudu üle tugevasti jääs Irbeni väina läbi Saaremaa, Muhu, Läänemaa, Järvamaa, Nurmekunde ja Sakala.
1220 – sakslaste sõjakäik Harjumaa vastu, Järvamaal Kareda küla all sattus sakslaste ja latgalite vägi kokku aga hoopis saarlastega, kus toimus Kareda lahing, mille saarlased kaotasid.
1220 – Taani Tallinna piiskopkonna ja Riia piiskopkonna vaimulike poolt algas Eestimaa põhjaosas niinimetatud võiduristimine, kus taani ja saksa preestrid püüdsid kiirkorras ristida võimalikult paljudes eri Eesti piirkondades võimalikult paljusid inimesi
1220 – Lihula lahing (1220), Läänemaal maabusid Rootsi kuningas Johan I, kes tegi Lihula linnusest oma peamise tugipunkti ning ristisid Läänemaal rahvast ja hakkasid ehitama kirikuid. Pärast põhiväe lahkumist piirasid saarlased linnuse, vallutasid selle ja tapsid kõik selle kaitsjad
1221 – Tallinna piiramine (1221), saarlased purjetasid Tallinna alla ning asusid seda piirama ühes rävalaste, harjulaste ning virulastega, linna piirati tulemuseta 14 päeva
1222 – Saaremaa lahing (1222), kus Valdemar II rajatud linnuse eestlaste piiramise tulemusel olid taanlased sunnitud alla andma ja lahkuma.
1222–1223 – saarlaste, harjulaste, läänemaalaste, varbolaste, järvalaste ja virulaste ülestõus
1223 – Tallinna piiramine (1223 veebruar-märts)
1223 – Soela lahing (1223)
1223 – Ümera lahing (1223)
1223 – Viljandi lahing (1223)
1223 – Tallinna piiramine (1223 sügis)
1224 – Tharbata lahing
1226–1227 – Ordu–Taani sõda
1227 – Muhu lahing
1227 – pärast Saaremaa vallutamist haaras Mõõgavendade ordu Põhja-Eesti Taani käest enda võimu alla.
1228 – Riia piiskop moodustas Läänemaast, Saare- ja Hiiumaast ning väiksematest saartest Saare-Lääne piiskopkonna, mille keskus asus esialgu Lihulas.
1228 – esimeseks Saare-Lääne piiskopiks sai senine Dünamünde tsistertslaste kloostri abt Gottfried.
1230–1233 – paavsti legaadi Alna Balduini tegevus Liivimaal. Ta haaras paavsti nimel enda võimu alla Põhja-Eesti ja Läänemaa, kuid kaotas need peagi Mõõgavendade ordu vastuseisu tõttu. Umbes sama aja kohta on mainitud, et Tallinna elama kuni 200 saksa kaupmeest ja nimetatakse esmakordselt Tallinna kodanikke.
1233 – Tallinnas toimus lahing paavsti vasallide ja ordu vahel, mille viimane võitis, haarates Põhja-Eesti taas enda kätte.
1234 – paavsti legaadiks Liivimaal sai taas Modena Wilhelm (legaat ka 1225–1227). Märtsis toimus Novgorodi vürsti Jaroslav Vsevolodovitši retk suurearvulise sõjaväega Tartu ümbruskonda, muuhulgas põletati Kärkna klooster ja võideti ordu vägesid Emajõe juures.
1236 – Mõõgavendade ordu sai Saule lahingus leedulastelt rängalt lüüa ja liideti järgmisel aastal Saksa orduga. Saaremaa vabastas end ordu ja piiskopi kontrolli alt.
1237 – loodi Liivi ordu
1238 – Stensby leping. Taani sai Põhja-Eesti tagasi, Järvamaa jäi ordu kontrolli alla, kuid ta ei tohtinud sinna Taani loata ehitada linnuseid.
1238–1242 – Saare-Lääne piiskop rajas Lihulasse kivilinnuse.
1240–1241 – Liivi ordu ja Taani väed vallutasid Pihkva ja Vadjamaa. Pihkvas seati ametisse kaks ordufoogti, Vadjamaale ehitati Koporje linnus. Saaremaa taasallutati ordu ja piiskopi kontrollile.
1241 – valmis Taani hindamisraamat.
1241–1242 – Novgorodi vürst Aleksander (Nevski) vallutas sakslaste käes oleva kindluse Koporje, hävitas selle ja lasi vangilangenud vadjalased ja eestlased üles puua. Ta vallutas ka Pihkva ja Irboska. 
1242 – Jäälahing sakslaste ja novgorodlaste vahel Peipsi järvel 5. aprillil. Viimaste võidu järel tehti rahu, millega tunnustati 1240. aasta eelseid piire.
1248 – Taani kuningas Erik IV Adraraha andis Tallinnale Lübecki linnaõiguse. Selleks aastaks oli Tallinnal juba linnavalitsus – raad – olemas.
1248–1250 – Tallinna linna pealik Stigot Agison kirjutas koos Tallinna rae ja kodanikkonnaga Lübeckisse, paludes abi novgorodlaste vägivallategude all kannatanuile. Samal ajal korraldasid taanlased retki Vadjamaale.
1253 – Loodi Riia peapiiskopkond, esimeseks peapiiskopiks sai Albert Suerbeer. 
1254 – novgorodlased ja karjalased laastasid Alutagust. 
1254 – esimesed teated taanlaste poolt ehitatud Narva linnusest, mis esialgu asus üle Narva jõe tänapäevase linnuse vastas.
1255 – teine teadaolev leping ordu ja saarlaste vahel, mis viitab, et vahemikus 1241–1255 vabastasid saarlased jälle end võõrvõimust. Novgorodlaste rüüsteretk üle Narva jõe Taani valdustesse Eestis. 
1255 – paavst Aleksander IV määras 31. märtsil 1255 piiskop Albert Suerbeeri ja tema järglaste alla kuuluvaks Saaremaa, Tartu, Kuramaa, Virumaa, Kulmi, Ermlandi, Pomesaania, Samlandi, Vene ja Varssavi piiskopkonnad.
1259 – Harju-Viru rüütelkonna esmamaining.
1260 – Saksa ordu sai Durbe lahingus žemaitidelt ja teistelt balti hõimudelt lüüa. Saaremaa vabastas end taas kristlaste kontrolli alt.
1261 – ordu sai leedulastelt Väina ääres taas lüüa, kuid Saaremaa taasallutati ordu ja piiskopi kontrollile.
1261–1262 – Leedu suurvürst Mindaugas tungis Liivimaale, lootes liidule Aleksander Nevskiga, kuid too jäi talle appi tulemata.
1262 – novgorodlaste sõjakäik Tartu vastu. Ei suudetud vallutada piiskopilinnust, kuid linn põletati maha. See on ühtlasi ka Tartu esmamaining linnana.
1263 – leedulaste sõjaretk Pärnumaale ja Vana-Pärnu mahapõletamine, Saare-Lääne piiskop viis oma residentsi Pärnust Haapsallu
1265 – Tallinnas alustati Tallinna linnamüüri (Margareti müüri) ehitamist.
1267 – kurelased alistusid lõplikult ordule. Toimus novgorodlaste rüüsteretk Rakvere ümbrusse.
1268 – jaanuaris tulevad suured Novgorodi väed (kuni 30 000 meest) üle Narva jõe Rakvere alla, hävitades teel hulga varjupaikadesse põgenenud eestlasi. 18. veebruaril leidis aset Rakvere lahing novgorodlaste ja sakslaste vahel. Võimalik, et novgorodlased said lüüa, ent Tartu piiskop Alexander langes. Pihkva vürst Daumantas rüüstas tagasiteel Virumaad. 
1269 – Irboska langes ajutiselt Liivi ordu kätte, kuid Pihkvat ei suudetud vallutada.  
1269–1270 – Saaremaa ülestõus (1269–1270)
1270 – leedulased Traidenise juhtimisel, käisid röövretkel Läänemaal ja Saaremaal, neid tõkestama tulnud orduväed said rängalt lüüa Karuse lahingus, ordumeister Otto von Lutterberg langes.
1271 – esimene teadaolev rannarootslaste küla Eestis, Haabneeme
1279 – Saare-Lääne piiskop Hermann I andis Haapsalule linnaõigused
1283 – Viljandi esmamainimine linnana
1290 – semgalite alistumisega lõppesid Balti ristisõjad. Hakkas kujunema hiljem Vana-Liivimaaks nimetatud võimkondade kooslus.
1291 – Paide sai linnaõigused
1294 – Novgorodlased põletasid Narva maha.
1298–1330 – Riia-Liivi ordu sõjad

Vaata ka
Eesti keskaeg
12. sajand Eestis
14. sajand Eestis
15. sajand Eestis
16. sajand Eestis

Viited

13. sajand Eestis
13. sajand
Vana-Liivimaa