joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Finlandia Vodka

Finlandia on Soome viinamark, mida valmistatakse kuuerealisest odrast ja jää sulaveest. Viin on läbipaistev ning ei sisalda suhkruid. Finlandia kõrgema klassi viin, mis on maailmas enim müüdud viinamarkide järjestuses viiendal kohal. Seda valmistab Soome riigiettevõtte Altia Koskenkorva külas Ilmajoki vallas. Puhas piiritus viiakse Rajamäki tootmisüksusesse, kus piiritus segatakse jääveega, lisatakse sõltuvalt sordist ekstrakte ja valatakse valmis toode pudelisse. Finlandia viina müüakse 135 riigis. Lisaks klassikalisele Finlandia viinale toodetakse erinevaid maitseviinu, näiteks piparmündi-, greibi-, mandariini-, mango-, kookose- ja marjamaitselisi viinu. Finlandia esmaesitlus oli aastal 1970.

Finlandia viinamark kuulub Põhja-Ameerika ettevõttele Brown-Formanile, kuid Soome riigiettevõte Altia jätkab viina valmistamist 2025. aastani.

Ajalugu 
Piiritustehas väikses Rajamäki külas Soomes ehitati 1888. aastal Wilhelm Juslini korraldusel.

Välislingid 
 http://www.finlandia-vodka.com/

Viin (jook)
Soome alkohoolsed joogid
Lindi looduskaitseala

Lindi looduskaitseala on viiest lahustükist koosnev ning Pärnumaal Tõstamaa ja Pärnu linna piiridesse jääv looduskaitseala, mille pindala on 10,95 km². Looduskaitseala suurima osa moodustab Lindi raba.

Lindi soo asub Pärnu madaliku edelaosas loode-kagusihilises nõos. Soo tekkis Litoriinamere laguunis ja tänapäevani piirab seda luitevall. Selle taha moodustuvad tiigid, mis enamasti kesksuveks ära kuivavad, kuid leidub ka palju mudaälveid ja laukaid. Suurema osa soost moodustab lageraba. Soo idaosas on 2 peaaegu kinni kasvanud järve.

Lindi kaitsealasse jäävad hariliku jugapuu kasvukohad, mis võeti kaitse alla 12. septembril 1958 Pärnu linna RSN TK otsusega nr. 376. Aastal 1981, kui hakati moodustama sookaitsealasid, võeti kaitse alla Lindi soo. Eesti NSV Ministrite Nõukogu võttis vastava määruse nr. 340 vastu 25. mail 1981. Aastal 1999 liideti Lindi raba ja kõik selle ümbruses esinevad kaitsealuste liikide leiukohad üheks looduskaitsealaks.

Looduskaitsealal on täheldatud järgmisi haudelinde: merikotkas, must-toonekurg, sarvikpütt, sookurg, teder, rüüt, mudatilder, metstilder, punajalg-tilder, kägu, öösorr, põldlõoke, sookiur, metskiur, linavästrik, käblik, punarind, kadakatäks, laulurästas, vainurästas, väike-lehelind, salu-lehelind, must-kärbsenäpp, punaselg-õgija ja metsvint.

Kaitsealustest taimedest kasvavad Lindi looduskaitsealal väike käopõll, laialehine neiuvaip ja harilik jugapuu.

Viited

Välislingid
Lindi looduskaitseala Keskkonnaregistris

Eesti looduskaitsealad
Pärnu linn
Pärnu linn
Pootsi-Kõpu Püha Kolmainu kirik

Pootsi-Kõpu Püha Kolmainu kirik asub Pärnu linnas Kõpu külas ja on EAÕK haldusalas olev pühakoda.

Ajalugu
Kirik valmis 1873. aastal Riia arhitekt Heinrich Scheeli 1871. aasta tüüpprojekti järgi. Pühakoda on Kreeka risti kujulise põhiplaaniga viie kupliga kirik maakivist seintega ning osaliselt krohvitud. Erinevalt teistest Pärnumaa pühakodadest puudub sellel hoonel peasissepääsu kohal olev kellatorn. Sama projekti järgi valmisid ka Uruste Issanda taevaminemise kirik Pärnumaal, Arussaare Issanda Taevaminemise kirik Viljandimaal ning Ööriku Püha Kolmainu ja Leisi Püha Olga kirik Saaremaal. Kohalik õigeusu kogudus oli olemas juba 1847. aastast. Miks Kõpu külas asuva kiriku kogudus kannab ka Pootsi nime, pole selge.

Kirikus on mälestustahvel Eesti apostliku õigeusu kiriku esimesele piiskopile Platonile. Pootsis kirikuköstri pojana sündinud Püha Platon, kodanikunimega Paul Kulbusch, oli esimene eestlasest õigeusu märter-pühak.

Pootsi-Kõpu Püha Kolmainu kirikut ja katust renoveeriti aastatel 2013–2016.

Kogudus
Tänapäeval tegutseb hoones Pootsi-Kõpu Püha Kolmainu kogudus.

Kirjandus 
 Jaanus Plaat / Arne Maasik. Õigeusu kirikud, kloostrid ja kabelid Eestis. Eesti Kunstiakadeemia. Tallinn, 2011; lk 488–491

Välislingid

Tõstamaa valla vaatamisväärsused

Pärnu linn
Pärnumaa õigeusu kirikud
Pärnu maakonna kultuurimälestised
Eesti Apostlik-Õigeusu Kirik
EAÕK Pärnu ja Saare piiskopkond
Nykvarni vald

Nykvarni vald on vald Rootsis Stockholmi läänis. Ta asub Stockholmist kagus.

Vald moodustati 1999. aastal, kui see eraldati Södertälje vallast.

Nykvarni vald hõlmab endiste Taxinge ja Turinge kihelkondade alad, mis liideti 1971–1998 Södertälje vallaga.

Vallas on vaid üks linnaline asula, valla keskus Nykvarn.

Viited

Välislingid 

 Valla koduleht

Stockholmi lääni vallad
Meeksi valla vapp

Meeksi valla vapp on Tartu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Meeksi valla vapp.

Vapp kinnitati 23. oktoobril 2002. See oli kasutusel kuni 2017. aastal aset leidnud Eesti omavalitsuste haldusreformini, mille käigus ühines Meeksi vald Räpina ja Veriora valdadega.

Vapi kirjeldus 
Sinisel kilbil hõbedane majakas kuldse tule ja kahe musta aknaavaga ning lainelõikeline hõbedane vapitüvi kahe sinise kalaga 1+1.

Vaata ka 
Meeksi valla lipp
Tartu maakond

Välislingid 
 Meeksi valla sümboolika valla kodulehel
 Meeksi valla sümboolika Riigikantselei lehel

Eesti endiste valdade vapid
Vapp
Staffa

Staffa on Suurbritanniale kuuluv saar.

Staffa kuulub Sise-Hebriidide hulka. Saare pindala on 33 hektarit. Suurim kõrgus on 42 meetrit. Lähimaks maismaapunktiks on umbes 10 km kaugusel asuv Mulli saar.

Saar on väike ja asustamata, kuid on ometi turistide poolt sagedasti külastatud. Põhjuseks on saare rannikul paljanduv sammasbasalt, mis on üks ilusamaid omataolisi maailmas. Basaldist koosneb ka ülejäänud osa saarest. 

Atlandi ookeani saared
Sise-Hebriidide saared
Šotimaa saared
Kar 98k

Karabiner 98'' (Kar98; K98''') on poltlukuga 7,92x57mm Mauser padrunit kasutav vintpüss.

Alates 1935. aasta 21. juunist oli K98 Wehrmachtis kasutusel standardjalaväerelvana. 

Relv töötati välja Mauseri tehases 1898. aastal eeskätt ratsaväe ja suurtükiväe vajadusi arvestades. Juba esimene mudel oli kindlalt üle vanemast 1891. aasta vintpüssist ja 1888. aasta karabiinist. 1907. aastal hakati uue relvaga Karabiner 98 AZ varustama Baieri ja Preisi üksusi. 1908. aastal relvastati selle relvaga kogu Saksa armee.

Pärast esimest maailmasõda töötati 1920. aastail Saksamaal välja relva edasiarendus, mis sai nimeks Karabiner 98a. 1935. aastal võeti relvastusse relva lühendatud versioon Karabiner 98 Wehrmachti standardkäsitulirelvana. Hiljem arendati sellest edasi ka Karabiner 98b. Sõja lõpuni toodeti neid karabiine mitu miljonit tükki. 
Täpne toodanguarv ei ole teada. Kasutusele jäi vähemal määral ka relva vanemaid versioone. Peale sõda oli K98 veel mõned aastad mõnede võitjariikide (näiteks Prantsusmaa) relvastuses, kes neid relvaabina omakorda Kolmanda maailma riikidele edasi kinkisid. Mõned tuhanded jäid peale sõda kuni 1950. aastate alguseni ka Saksamaa jõustruktuuride käsutusse.

Oli olemas ka nn. jäägrikarabiin, mida nimetati K98k-ks (k= kurz). See oli lühem kui K98 ja tagumine sihik oli ülemise laesääre keskel.

Viited 

Saksa jalaväerelvad
Karabiinid
Sturmgewehr 44

Sturmgewehr 44 ehk StG 44 on teise maailmasõja ajal Saksamaal väljaarendatud käsitulirelv.

Wehrmachtis oli StG 44 kasutusel sõja lõpus põhiliselt eliitjalaväeallüksustes.

Relva koos uue poolpika padruniga töötas välja konstruktor Hugo Schmeisser 1943. aastal, relv sai nimeks MP 43. Pärast mõningaid täiendusi sai relv nimeks MP 43/1 ja omakorda hiljem edasiste muudatusteta MP 44-ks. Täiesti uut padrunitüüpi vajavast automaatrelvast ei olnud Adolf Hitler esialgu üldse vaimustuses, kuid veendunud relva vajaduses, muutis ta oma arvamust, andes siiski loa seeriatootmiseks. Uut tüüpi automaatrelv, mis võeti Hitleri algse vastuseisu tõttu suure hilinemisega tootmisse, sai Hitlerilt nüüd hoopis poliitilis-propagandistliku nime Sturmgewehr ('rünnaktulirelv').

MP-44-ga oli võimalik tulistada nii üksiklaskude kui ka valangutega. Tulistamise täpsuselt oli automaat võrreldav Kar 98k-ga. Seetõttu saavutas StGw rindeüksustes kiiresti suure tunnustuse. StGw-dega relvastatud rühmad ei olnud enam nii suures sõltuvuses kuulipildujate kattetulest. Automaadi MP-44 laskekiirus (kadens 500 lasku minutis) võimaldas sõduritel ka ise üksteist lahingus automaattulega toetada. Tõhusalt kaugtulelt 400 meetrilt sai relva lähivõitluseks lihtsalt ja kiirelt automaattulele seadistada. MP-44 padrunisalv mahutas 30 padrunit. Juba 1944. aasta lõpuks vajati üksustes uusi automaattulirelvi rohkem, kui Saksamaa hävingus tööstusvõimsus toota võimaldas. Relva jaoks töötati veel välja ka tänapäeva mõistes küll kohmakas, kuid oma aja kohta uudne infrapuna-öövaatlusseade. Pärast sõja lõppu võtsid selle relvasüsteemi mõningate täiustustega üle veel mitmed riigid. 

Arvatakse, et ka Mihhail Kalašnikovi legendaarse automaadi AK-47 konstruktsioonis on kopeeritud palju olulisi ideid ja lahendusi just MP-44-lt. Bundeswehr aga kasutas pikka aega StGw´st 7,62 x 51 padrunile modifitseeritud arendust Heckler & Koch G3, mida tootsid litsentsi alusel veel mitmed kolmandad riigid.

Saksa jalaväerelvad
Ründevintpüssid
MG 34

Maschinengewehr 34 (MG 34) on Saksamaal toodetud 7,92x57 mm padrunit kasutav täiskuulipilduja.

Teise maailmasõja ajal oli see Wehrmachtis kasutusel standardkuulipildujana. 

Vajadus uue, senisest kergema kuulipilduja järele selgus Saksamaal juba esimese maailmasõja päevil. Kerget kuulipildujat vajati eeskätt tuletoetuseks rünnakul. Hoolimata Versailles' keelavatest lepingutest alustati Saksamaal juba 1920. aastate lõpus salaja uue kerge kuulipilduja väljatöötamist. 

Pärast mitmeid katsetusi töötas 1934. aastal Rheinmetalli tehases nõuetekohase relva välja konstruktor Louis Stange. Seeriatootmine algas juba samal aastal. MG 34 oli esimene igati õnnestunud ja valmimise ajal ka moodsaim universaalkuulipilduja: seda sai kasutada nii kergekuulipildujana (laskmiseks harkjalalt), raskekuulipildujana (laskmiseks kolmjalgstatiivilt), kui ka tankikuulipildujana. Tankikuulipildujal oli õhksärk asendatud õhuaukudeta soomusvutlari-ümbrikuga. Suhteliselt mugavalt oli võimalik vahetada ka lukku ja vintrauda. Valmistati veel mõningaid parandatud või kohandatud eriversioone nagu MG 34/41 ja MG 81. MG 34 oli Wehrmachti põhiline ja levinuim kuulipilduja teises maailmasõjas. Kokku valmistati seda kuulipildujat umbes 390 000 eksemplari. 

Aastatel 1942–1943 hakati seda pikkamisi asendama paremate laskeomaduste ja lihtsama tootmisprotsessiga MG 42-ga. Siiski jäeti endine relv edasi kasutusse tankikuulipildujana, millena osutus MG 42-st sobivamaks. Relva puudustena ilmnesid ebapiisav töökindlus, eriti niisketes, poristes ja külmades ilmastikuoludes ning seeriatootmise keerulisus ja kallidus. Ühe relva valmistamiseks kulus tervelt 150 töötundi. Hoolimata uue ja parema kuulipilduja kasutuselevõtust toodeti MG 34 veel 1945. aastani ikkagi pea 20 000 eksemplari. Pärast sõja lõppu jäi relv veel mõneks aastaks mitme riigi (näiteks Portugal, Prantsusmaa, Tšehhoslovakkia ja Iisrael) relvastusse.

Täiskuulipildujad
Saksa jalaväerelvad
MG42

MG 42 (Universal-Maschinengewehr Modell 42) on 1942. aastal Saksamaal arendatud 7,92x57 mm (Mauser) kaliibriga täisautomaatne kuulipilduja. 

MG42 oli laialdaselt kasutusel Wehrmachtis ja Waffen-SS-is Teise maailmasõja teisel poolel.

Relva MG 34 (kaal 12,1 kg) tootmistehnoloogia täiustamise tulemusel II maailmasõja ajal saadi tehniliselt paremate omadustega kuulipilduja MG-42 (kaal 10,6 kg).   Uue kiirema tootmisprotsessi  juurutajaks oli ettevõtte 'Metall- ja Lackwarenfabrik Johannes Großfuß' lehtmetalli stantsimise ja metalli pressimise tehnoloogia spetsialist dr Werner Gruner. MG-42 mehanismi rullikute ja teiste täiustuste autorid on tundmatud.

Kuulipilduja oli oma eelkäijast MG 34-st pea kõigi näitajate poolest parem. Relva raua sai vajadusel 4 sekundi jooksul lihtsalt vahetada. Rulliku kasutamisega mehanismis tõusis laskekiirus märgatavalt (kadens 1200 kuni 1500 lasku/min). See oli nii suur, et ainuüksi ühe sekundiga väljus relva rauast kuni 25 kuuli. Sõja käigus sai MG 42 hüüdnime 'Hitleri saag'. Kasutusele jäi MG 34 harkjalg ja kolmjalgstatiiv. Tootmise käigus parendati ka relva raua suudmel oleva tagasilöögivõimendit tuletiheduse (kadentsi) suurendamiseks. Tavaliselt andis heale positsioonile paigutatud MG 42 75% jao tulejõust. Öeldi, et 10 meetri pealt vaenlast kaela tabanud kuulipildujavalang niitis ohvril pea otsast. 

Sõja jooksul toodeti umbes 750 000 MG-42. Sõja ajal toodetud originaalkuulipildujad on tänaseni kasutusel mõnes arengumaas. 1960. aastatel võttis Bundeswehr kasutusele MG 42 NATO padrunile 7,62x51 ümber tehtud kaliibriga versiooni MG3. MG3 ja selle analoogid on tänapäeval paljude riikide relvastuses, sealhulgas ka Eestis.

Kuulipildujad
Saksa jalaväerelvad
Parabellum 08

Püstol Parabellum ehk P 08 (saksa keeles Parabellum-Pistole; Ameerika Ühendriikides ka Luger P08) on 9 mm poolautomaatne püstol.

P08 oli Wehrmachtis kasutusel standardkäsitulirelvana, mida kandsid peamiselt allohvitserid ja ohvitserid, aga näiteks lisarelvana ka kuulipildurid. Lugeri P08 oli seeriatootmises aastatel 1900–1999. Laskemoonana kasutatakse 9x19 mm Para(bellumi) padruneid.

Relva algtööpõhimõtte töötas välja relvakonstruktor Hugo Borchardt 1890. aastatel, vt Borchardt C-93. 1899 alustas Saksa firma DWM (Deutsche Waffen und Munitionsfabriken) Georg Lugeri (1849–1923) parandatud püstoliversiooni tootmist. Pärast mõningaid edasiarendusi võeti relv 1908. aastal Kaiserliche Heeris kasutusele püstolina Pistole 08. 1914–1917 relva moderniseeriti, mille tulemusena tekitati võimalus paigaldada püstoli käepideme külge õlatugi-kaba.

Esimese maailmasõja lõpuni toodeti P08-t Saksamaal DWM-is kuni 1,5 miljonit tükki. Pärast sõda jätkati püstoli tootmist väikeste partiidena. Samas müüdi neid Ameerika Ühendriikidele, Hollandile, Soomele, Lätile, Portugalile, Pärsiale, Hispaaniale, Peruule, Brasiiliale, Bulgaariale ja Türgile. Vahepeal toodeti ka 7,65 mm kaliibriga versiooni, kuna suurem kaliiber oli sakslastel Versailles' rahuga ära keelatud. Uue padruni valmistasid sakslased aga pudelikujulise, mis suurendas kuuli algkiirust. 1930. aastal võttis relva tootmise üle Mauser AG. 

P08-t loeti üldiselt täpseks ja töökindlaks relvaks. Seeriatootmise keerukuse tõttu hakati P08-t alates 1942. aastal aga asendama lihtsama Walther P38-ga. Kuna uusi püstoleid vanade asendamiseks sõja jooksul piisavalt toota ei jõutud, jäi P08 praktiliselt sõja lõpuni vägede relvastusse.

Viited

Välislingid

 Paul L. Regnier: The Birth and History of the 1898 Parabellum
 Maßtafeln zur Pistole 08 und langen Pistole 08
 Luger P08 (full disassembly and operation)
 Luger selfloading pistol
 German Naval P04 Luger 

Poolautomaatpüstolid
Saksa jalaväerelvad
Walther P38

Walther P 38 on 9mm poolautomaatne püstol, mida Wehrmachtis kasutati standardkäsitulirelvana. Püstolit kandsid peamiselt allohvitserid ja ohvitserid, aga näiteks lisarelvana ka kuulipildurid.

Püstoli töötas 1938. aastaks välja Carl Walther GmbH Sportwaffen, samal aastal algas seeriatootmine. 

Relva tööpõhimõte sarnanes oma eelkäijate, Walther PP ja Walther PPK, omaga. Waltheri 9x17 padrun oli asendatud Wehrmachtis kasutatava 9x19 Para padruniga. Püstol oli mugavamini kaitseriivistatav ja ohutum kui tema eelkäija Parabellum P08. Relva tootmine oli samuti eelkäijast lihtsam ja odavam. 1942. aastast alates hakati P 08-t järjest P 38-ga asendama. Uus relv võitis kiiresti üksustes populaarsuse. Täielikult P 38-ga aga sõja lõpuks tema eelkäijat asendada ei suudetud. Pärast sõda 1957. aastal võttis Bundeswehr P 38 väiksemate moderniseeringutega (sh kaalu vähendati 160 g) uuesti kasutusele nimetusega P 1. Seda relva kasutavad armees ka näiteks Norra ja Portugal. 1990. aasta alguses otsustas Bundeswehr relva välja vahetada moodsama H&K P8 vastu. Vana relva kahjuks rääkisid armeepüstoli kohta salve väike maht ja valmistamisel kasutatavate kergete polümeeride kallidus.

Poolautomaatpüstolid
Walther PP

Walther PP ehk Polizei Pistole ja Walther PPK ehk Polizei Pistole Kriminal olid püstolid, mida Wehrmachtis kasutati ohvitserirelvadena. 

Relva töötas Saksamaal välja Fritz Walther ja seda hakati Zella-Mehlises Waltherite pereettevõttes tootma 1929. aastal. Relv oli konstruktsioonilt lihtne ja mugav kasutada, saavutades kiirelt ülemaailmse tuntuse. Kasutatud double-action süsteem võimaldas mugavat päästmist. PP võeti kasutusele ka Reichswehris, millest sai 1933. aastal Wehrmacht. 1931 tuli välja ka Waltheri lühem versioon PPK (Polizei Pistole Kriminal), mis omandas samasuguse populaarsuse. PPK on James Bondi relv.

Toodeti ka 9 mm versiooni, mille salv mahutas 1 padruni vähem. Sõja lõppedes likvideerisid venelased Waltheri vabrikud täielikult, kuid omanikud sattusid ameerika interneeritute laagrisse. Peale sõda tootis taasasutatud Waltheri firma algul büroomasinaid ja ka õhkrelvi. PP ja PPK patent müüdi Prantsusmaale, kus 1952. aastal jätkati mõnda aega relva tootmist. Hiljem, pärast vastava loa saamist, jätkas ka Walther uuesti kodumaal Ulmis populaarsete püstolite väljalaskmist. Valmistati veel edasiarendusi, nagu 6,35 mm kaliibriga, 135 mm pikk taskupüstol TPH ja ameerika turu jaoks PPK/S. Püstoleid on tellimuse peale toodetud ka Ungaris (PPK/E) ja lisaks kopeeritud erinevate nimetuste all, nagu Makarovi PM. Ka Bundeswehr kasutas relva P 21 nime all. Jõustruktuuride relvastusest on 1970. aastast käibel olnud Waltheri politseipüstolid tänaseks praktiliselt igal pool maha võetud, kuid nende arv tsiviilrelvadena on pigem kasvanud.

Saksa jalaväerelvad
Poolautomaatpüstolid
Panzerfaust 30

Panzerfaust 30 oli reaktiivgranaadiheitja ehk tankirusikas, mis oli mõeldud ühekordseks kasutamiseks jalaväe tankitõrjerelvana Wehrmachtis. 

Uue relva väljatöötamise tingis jalaväe järjest kasvav võimetus liitlasvägede tankide vastu. 

1942. aasta suvel sai Leipzigi lambivabrik HASAG Hugo Schneider AG ülesande töötada välja uus tankitõrjerelv. Tööd hakkas juhtima dr Langeweiler. Esimeseks tootmisse läinud mudeliks sai Faustpatrone 30 (klein). See oli uuelaadne relv, mille lasketoru otsas oli sabaga koonusekujuline kumulatiivne lõhkepea, mis lennutati minema lasketorus paikneva heitelaengu abil. Lõhkepea sisaldas 400 grammi lõhkeainet ning relv oli umbes meetri pikkune ja laskis 30 meetri kaugusele. 

Tõsisteks puudusteks peale väikese laskekauguse olid sihiku puudumine ja lõhkepea rikošeteerumist soodustav kuju. Harjumisaega nõudis algul ka asjaolu, et laskehetkel pidi laskuri seljatagune reaktiivjoa tekke tõttu vähemalt mõne meetri ulatuses vaba olema. 

1943. aasta augustis alustati parandatud ja täiustatud mudeli tootmist. Sellele oli lisatud suurem ja parema kujuga lõhkepea ning sihik. Suurendatud oli ka heitelaengut. Uuendustest hoolimata jäi laskekaugus endistviisi tagasihoidlikuks, mis jäi relva suurimaks puuduseks. Vaatamata väikesele laskekaugusele olid jalaväelased saanud lähivõitluseks vaenlase tankidega ikkagi uue, odava ja üsna tõhusa relva. Ebapiisav laskekaugus tingis aga peagi uue ja parema mudeli väljatöötamise. Sellegipoolest toodeti Panzerfaust 30-t sõja lõpuni. 

Panzerfaustide ja Faustpatronede toodang oli algul ligikaudu 400 000 tükki kuus, mis teatud ajal isegi kasvas.

Vaata ka
Panzerfaust 60
Panzerfaust 100

Granaadiheitjad
Saksa jalaväerelvad
Panzerfaust 60

Panzerfaust 60 oli reaktiivgranaadiheitja ehk tankirusikas, mis oli mõeldud ühekordseks kasutamiseks jalaväe tankitõrjerelvana II maailmasõja ajal Wehrmachtis. 

Panzerfaust 60 eelkäijateks olid Faustpatrone ja Panzerfaust 30, mille laskekaugus oli liiga väike. Relvade täiustamise käigus töötati firmas HASAG Hugo Schneider AG 1944. a suvel välja Panzerfaust 30-ga sarnanev, kuid suurendatud heitelaenguga (134 g) mudel Panzerfaust 60 efektiivse laskekaugusega 60 m. Täiustatud oli veidi ka pääste- ja lööknõela mehhanismi. 

Panzerfaust 60 seeriatootmine algas 1944. a septembris ja toodeti vaatamata varsti tootmisse läinud uuele ja paremale mudelile sõja lõpuni. Panzerfaust 60st sai levinuim ja populaarseim mudel tankirusikate perekonnas. 

1944. a novembris alustati täiustatud 160 g heitelaenguga mudeli Panzerfaust 100 tootmist. Uue Pantzerfaust 100 laengu algkiirus oli juba 60 m/s ja efektiivne laskekaugus 100 m. 

Tankirusikad said sõja lõpupoole tõeliselt legendaarseteks tankitõrjerelvadeks. Odavus ja lihtsus võimaldasid masstootmist ja efektiivsus ning käepärasus laialdast kasutamist. Kokku toodeti erinevaid tankirusikaid sõja jooksul Saksamaal üle 2 miljoni eksemplari. Sõdurid, aga ka Volkssturmi ja Hitlerjugendi hakkajad tankihävitajad (vene tankistide kõnekeeles – "faustnik") valmistasid tankiüksustele tankirusikatega märkimisväärseid kaotusi, mis nõudis järjest enam tankide ja soomustehnika kasutamist koostöös jalaväejulgestusega.

Granaadiheitjad
Saksa jalaväerelvad
LeFH 18

10,5cm le.FH.18 oli enne Teist maailmasõda Saksamaal valmistatud kerge välihaubits. Oli kasutusel Wehrmacht`i standardvälisuurtükina. Sellega olid relvastatud tavaliselt kolm neljast jalaväediviisi suurtükiväerügemendi pataljonist. 

Haubits projekteeriti firma "Rheinmetall-Borsig" poolt aastatel 1928 - 1929. Suurtükiväepataljonide relvastusse hakkas see saabuma 1935.a. 

Relva konstruktsioon oli traditsiooniline, aga kasutusele olid võetud avatavate haaradega haarlafett, kokku pandavad-üles tõstetavad lafeti sahad ja kaheosaline hüdropneumaatiline taandurmehhanism, mille amortisatsiooniseadmed paiknesid kaheks jaotatuna raua all ja peal. Vastavalt omaaegsele tavale olid suurtükil metall- või puitvelgedega täiskummidega rattad. 

Relv oli konstruktsioonilt lihtne ja töökindel, kuid osutus manööversõjas armee jaoks siiski raskeks ja ebapiisavalt mobiilseks. 

Sõja jooksul valmistati suurtükist mõningaid moderniseeritud versioone. 
10,5cm le.FH.18(M) - lisatud suudmepidur ja täiustatud taandurmehhanismi, mis suurendas laskekaugust 12325 meetrini. 
10,5cm le.FH.18/40 - ehitatud kergemale, kuid samas nõrgemale 7,5cm Pak 40 lafetile. 

Haubitsa veoks kasutati eelik-kaarikut kuuehobuserakendiga. Motoriseeritud üksustes kasutati suurtükkide vedamiseks ka poolroomikmasinaid või roomikmasinaid, harvem veoautosid. Hoolimata oma puudustest jäi leFH 18 peale sõja lõppu veel väga pikaks ajaks mõningate riikide relvajõudude kasutusse (sh Soomes - 2002. aastani).

Saksa relvad
Välisuurtükid
Haubitsad
Saksa relvastus Teises maailmasõjas
15 cm schwere Feldhaubitze 18

15 cm schwere Feldhaubitze 18 ehk sFH 18 oli raske välihaubits mida Wehrmacht kasutas standardvälisuurtükina. Selle suurtükiga oli relvastatud tavaliselt 1 neljast pataljonist (abteilung) jalaväediviisi suurtükiväerügemendis.

Kirjeldus 
Haubits projekteeriti aastail 1926 – 1930 kahe firma koostööna: suurtükisüsteemi projekteeris "Rheinmetall-Borsig", lafeti aga "Krupp". Kasutati hüdropneumaatilist taandurmehhanismi ja haarlafetti. Rännakuasendis olid lafeti sahad eraldatud ja haarade külgedele kinnitatud. 

Haubitsa veoks kasutati tavaliselt kahte eraldi hoburakendit: ühte lafeti ja teist suurtükiraua jaoks. Relva kokkupanekuks tulepositsioonil sõideti-lükati raud tagantpoolt oma hällile peale. Motoriseeritud üksustes kasutati suurtüki vedamiseks tavaliselt ühte keskmist või rasket poolroomikveokit. Relva põhipuuduseks oli tema suhteliselt väike laskekaugus. 

Sellele suurtükile töötati ajaloos esmakordselt välja ja kasutati reaktiivabimootoriga mürske, mille maksimaalseks laskekauguseks oli 19 kilomeetrit. Samas vähenes reaktiivlaskemoonaga tunduvalt lasketäpsus ja kiirenes süsteemide kulumine, mistõttu see ei leidnud erilist kasutamist. 

sFH 18 jäi kõigest hoolimata peale sõja lõppu veel pikaks ajaks mõne riigi relvajõudude kasutusse. Soome ostis 1940. aastal 48 suurtükki , võttes need teenistusse tähistusega 150 H/40. Neid moderniseeriti 1988. aastal ja kasutati kuni 2007. aastani uue nimega 152 H 88-40. 

Saksa suurtükiväerelvad
Välisuurtükid
Haubitsad
15 cm sIG 33

Raske jalaväesuurtükk 15 cm s. IG. 33 oli kasutusel Wehrmacht`i standardjalaväesuurtükina. Sellega oli relvastatud tavaliselt üks rühm jalaväerügemendi raskekompaniis. 

Relva valmistas firma "Rheinmetall-Borsig" 1927. aastal leIG 18 "suure vennana". Tootmisse ja relvastusse jõudis suurtükk 1933. aastal. Relva positiivseteks omadusteks olid efektiivsus, lihtsus ja vastupidavus. Negatiivsena oli aga väikese suurtüki kohta tohutu kaal, mis tegi sageli eesliini lähedal paikneva relva liialt kohmakaks. Relva vedamiseks kasutati tavaliselt kuuehobuserakendit eelikvankriga või vedukmasinat, harvem veoautot. Suurtükile töötati sõja ajal välja eestlaetav ühekaliibriline stabilisaatoritega mürsk Stielgranate 42, mis sisaldas 30 kg lõhkeainet. Relva kaalu üritati vähendada kergemate materjalide jms-ga, kuid tulemuseks oli ainult 150 kg võitmine. Transpordi hõlbustamiseks hakati metallvelgedele paigaldama täiskummirehve. 

Sõja ajal hakati sIG -e mobiilsuse tagamiseks monteerima ka vanemate tankide, nagu PzKpfw I, PzKpfw II ja PzKpfw 38(t) veermikele. Sõja lõpul vahetati üksustes sIG -e aga juba sageli kompaktsete ja efektiivsete 120 mm miinipildujate vastu. 

Aastatel 1939 - 1945 toodeti sIG 33 -sid 4155 tk.

Saksa suurtükiväerelvad
Jalaväesuurtükid
GrW 34

8 cm Granatwerfer 34 on Kolmandas Riigis leiutatud miinipilduja, mis Teise maailmasõja ajal kasutusel Wehrmachti standardmiinipildujana.

Miinipildujatega oli relvastatud tavaliselt üks rühm jalaväepataljoni raskerelvakompaniis. Miinipilduja töötas välja firma Rheinmetall-Borsig 1932. aastal. Relv sai peatselt kasutajate poolt tunnustatuks ja omandas kiiresti populaarsust. Teise maailmasõja alguseks 1939. aastal oli neid miinipildujaid Wehrmachti relvastuses 4624 tükki. Sõja ajal toodeti juurde veel 71630 eksemplari. 

Sõja jooksul valmistati miinipildujast mõningaid moderniseeritud versioone: kz. 8 cm-Gr.W. 42 (lühikese rauaga), Gr.W.67 (veoki miinipilduja) ja Gr.W. 73 (laskekaugus 4,5 km). Valmistati ka erinevaid miinipildujamiine. Näiteks põrkav kildmiin W.Gr. 39 põrkas enne plahvatamist maapinnalt tagasi mõne meetri kõrgusele. Miinipildujat transporditi meeskonna poolt osadeks (raud, lafett ja tugiplaat) võetuna seljas kandes.

Vaata ka 
 GrW 42

Viited 

Miinipildujad
Saksa relvad
GrW 42

12 cm Gr.W. 42 oli kasutusel Wehrmachti standardmiinipildujana. 

Relva eeskujuks oli Venemaal valmistatud rügemendi (polgu) miinipilduja "Polkovõi minomjot obr. 1938. goda", mida oli 1941. aasta juuniks Punaarmees u 3800 eksemplari. Sakslased said neid sõja alates sõjasaagiks ja võtsid kiiresti kasutusele nimetusega 12 cm Granatwerfer 378(r). Relv osutus efektiivseks, kergeks ja seetõttu vägedes ka väga lugupeetuks. 

Saksamaal hakati oma 120 mm miinipildujaid tootma 1943. aastal Brunnis asuvas masinatehases "Erste Brunner Maschinenfabrik". 120 mm miinipiluja ehitus sarnanes põhimõttelt kerge 81 mm omaga, relv oli aga suurem, raskem ning lisandus kaherattaline alusvanker transpordiks, mida sai tulepositsioonil relvast eraldada. Miinipildujat veeti tavaliselt hoburakendiga (lisandus eelikvanker), maastikuautode või veokitega. Aegamööda hakkas 12 cm GrW 42 vaikselt asendama kohmakaid jalaväesuurtükke. Formeeriti isegi miinipildujapataljone, mille koosseisus oli 3 12-torulist miinipildujapatareid. Kokku valmistati Saksamaal aastail 1943–1945 8461 120 mm miinipildujat.

Vaata ka 
GrW 34

Miinipildujad
Saksa relvastus Teises maailmasõjas
8,8 cm Flak 18/36/37

8,8 cm Flak 18, 36 ja 37 on õhutõrje- ja tankitõrjekahurid, mis olid kasutusel rasketes õhutõrjedivisjonide raskepatareides (Flak-Abteilung) ja hiljem ka tankitõrjedivisjonides (Pak-Abteilung).

Ajalugu 
Kahur töötati välja 1928. aastal firma Krupp inseneride poolt, kes samal ajal töötasid Bofors´i relvatehases Rootsis, mis suurelt osalt kuulusid Saksa kapitalile. Kahuri eelkäijateks olid I maailmasõjas kasutatud 77 mm ja 88 mm õhutõrjekahurid Ballonenabwehrkanone. Õhutõrjekahurina olid relva taktikalis-tehnilised näitajad täiesti keskpärased. Kahur oli monteeritud neljahaarsele tornlafetile, mis tõsteti transpordiks kinnitatavaile esi- ja taga-veoteljele. Kahur võis tulistada ka otse ratastelt. Laadimine oli lihtsustatud tänu tankitõrjekahuritelgi kasutatavale isesulguvale-avanevale automaatlukule. Kui hülsi põhjarant puudutas urviku välisserval paiknevaid hoobasid, lõi pinges vedru luku kinni. Peale lasku avanes lukk ise ja tühi hülss heideti välja. Kahuri veoks kasutati tavaliselt raskeid poollintvedukeid. 

Seeriatootmine algas alles pärast Adolf Hitleri võimuletulekut. Esimesed tuleristsed tegi Flak 18 läbi Hispaania kodusõjas. Oma tõelist talenti tõestas relv võitluses maismaasihtmärkidega. Kahur osutus eriti õnnestunuks võitluses vaenlase tankidega ja tulepunktidega. Sestap hakati Flak 18´id juba varakult varustama ka panoraamsihikutega. Vajadusel sai relvast täita muuhulgas kaudtuleülesandeid. Sõja ajal omandas relv legendaarse universaalkahuri maine. Kahurit kutsuti isegi "imerelvaks" (Wunderwaffe). Flak 18 baasil töötati sõja jooksul välja erinevaid edasiarendusi, kuid põhilised ballistilised omadused jäid praktiliselt samaks. 8,8 cm Flak 36 omas töökojas vahetatavate sektsioon-osadega rauda ja uut kaherehviliste ratastega esi-veosilda. Õhutõrjekahurile 8,8 cm Flak 37 oli lisaks paigaldatud uus moodsam sihtimismehhanism ja sihik. Rasketele õhutõrjepatareidele edastati laskeandmed patarei juhtimispunkti arvestist (Kommandogerät) sidekaabli kaudu automaatselt. 

Kahur modifitseeriti kasutamiseks ka rasketankil PzKpfw VI "Tiger" (8,8 cm KwK 36 L/56). 88 mm kahurist valmistati veel pikendatud rauaga (71 kaliibrit) versioone, mis erinesid Flak 18 "perekonnast" juba märgatavalt oma välimuse ja omaduste poolest. Kokku toodeti Saksamaal 88 mm kaliibriga Flak - kahureid sõja lõpuks umbes 14000 tk. Peale sõda jäi kahur mõneks ajaks veel üksikute riikide nagu Jugoslaavia, Taani ja Soome relvastusse. Soomes oli sama kahuri modifitseeritud versioon veetava rannakaitsesuurtükina kasutusel 2002. aastani.

Välislingid

The "88": Flugabwehr-Kanone  8,8 cm Flak 18, 36  and  37
Analüüs 88 mm õhutõrjekahuri tule mõjust pommitajatele B-17 ja B-24
USA sõjaväe luuredokument 88 mm suurtüki kohta
Flak 18/36/37
Õhutõrjekahurid
Saksa relvastus Teises maailmasõjas
Heinkel He 60

Heinkel He 60 oli Saksa kahepinnaline pontoonidega varustatud mereluurelennuk, mis konstrueeriti 1931. aastal ettevõttes Ernst Heinkel AG sõjalaeva parda-luurelennukiks, kuid neid kasutati teise maailmasõja ajal peamiselt rannikuluureüksustes.

Arendus ja tootmine
He 60 loodi salajase Saksa sõjamerelaevastiku (saksa keeles Reichsmarine) laiendusprogrammi raames. 1930. aastal sai Ernst Heinkel tellimuse konstrueerida katapuldistardiks sobiv ühemootoriline biplaan-luurelennuk. 1931. aasta augustis valmis esimene prototüüp HD 60 (tehase nr 380, tsiviilregistri tähis D-2157), kolm kuud hiljem valmis teine prototüüp HD 60a (tehase nr 381, D-2176). Pärast esimesi lennukatsetusi Heinkeli tehases anti mõlemad lennukid üle riiklikeks katseteks merelennukite katsekeskusesse Travemündes. Teine prototüüp purunes 16. detsembril 1931 lennuõnnetuses, esimene sai samuti katsetuste käigus vigastusi ning katselennud sellel lõpetati. 

Kolmas prototüüp He 60B (tehase nr 418, D-2325, hiljem D-IKAV) sooritas esmalennu 1932. aasta augustis ning jõudis juba järgmisel kuul Travemündesse katsetustele. Peale selle katsetusi otsustas mereväe juhtkond tellida esimese sarja kümnest He 60 lennukist. Lennukid said tähistuse He 60C ning Heinkeli tehasenumbrid 431–440. Neist esimene lennuk – tehase nr 431, D-2486 – oli samal ajal kogu seeria prototüübiks, milles tehti mereväe nõutud muudatused. Ka see lennuk saadeti Warnemündesse katsetamiseks. Seekordsetele katsetustele järgnes uus tellimus 17 He 60D nimeks saanud lennuki ehitamiseks (tehase numbrid 485-501), mille prototüübiks oli sarja esimene lennuk – tehase nr 485, D-3214, hiljem D-IGOQ – ning mis saadeti jälle Warnemündesse. 

Alanud Saksamaa taasrelvastumise käigus tellis lennundusministeerium mitmel korral uuesti He 60 lennukeid ning kuna Heinkeli tehas ei suutnud nõutud tähtajaks tellimust täita, kaasati tellimuste kiiremaks täitmiseks ka Arado tehas (alates 1935. aasta veebruarist, ehitati kokku 238 lennukit) ja Weser Flugzeugbau GmbH Einswardenis (alates 1936. aasta maist, kokku 76 lennukit). Koos Heinkeli 47 lennukiga sai Saksamaa lennuvägi kuni 1938. aasta märtsini kätte 361 sarilennukit. Merelennukeist ehitati Saksamaal rohkem vaid Arado Ar 196 luurelennukeid.

Kasutus
Kuigi Heinkel He 60 telliti eelkõige katapultiga varustatud sõjalaevadele luurelennukeiks, ei leidnud need lennukid selles rollis kasutust. BMW VI mootori võimsusest ei piisanud 3400 kg stardimassiga lennukile vajaliku võimekuse tagamiseks. Siiski oli sel lennukil oluline osa Saksa merelendurite väljaõppel, mis leidis kasutust ka rannikuluure üksustes. Järk-järgult vahetasid Arado Ar 196 luurelennukid nad ka selles rollis välja. 1944. aasta suvel loobuti viimaste Heinkel He 60 kasutamisest ka merelennukoolis.

1942. aasta suvel sai kümme Heinkel He 60 lennukit ka Tallinnas Ülemiste lennuväljal baseerunud ja eestlastega mehitatud Sonderstaffel Buschmann. Lennukeid kasutati peamiselt allveelaevade avastamiseks Soome lahel ja sidelendudeks Soome lahe saartele. Juba järgmisel aastal vahetati lennukid võimsamate Arado Ar 95 vastu välja.

Välislingid
 
Luurelennukid
Saksa sõjalennukid
Nacka vald

Nacka vald on vald Rootsis Södermanlandi ja Upplandi maakonnas Stockholmi läänis Läänemere ääres. Ta asub Stockholmi vallast vahetult idas.

Nacka vald on Keila sõprusvald.

Viited

Välislingid 

 Valla koduleht

Stockholmi lääni vallad
Kallaste vapp

Kallaste vapp on Tartu maakonnas asuva Eesti linna Kallaste vapp.

Vapp on kinnitatud 26. juunil 1998.

Vapi kirjeldus 
Kuldsel kilbil lainelõikeline punane piit ja avatud tiibadega lendav pääsuke. Vapitüves on kolm sinist lainet, eraldatud kahe hõbedase lainelise vardaga.

Vaata ka 
Kallaste lipp

Välislingid 
 Kallaste linna sümboolika linna kodulehel
 Kallaste linna sümboolika Riigikantselei lehel
 Kallaste linna vapi ja lipu kavandid

Eesti vapid
Kallaste
Tartu vapp

Tartu vapp on Tartu maakonnas asuva Eesti linna Tartu vapp.

Vapp on kinnitatud 20. mail 1992.

Praegune vapi kujutis ning punavalge lipp kinnitati linna ametlikeks sümboliteks 1928. aastal.

Vapi kirjeldus 
Punasel kilbil on hõbedane, korrapärastest kividest laotud, sakmetega linnamüür väravaga ja kahe torniga mõlemas otsas. Tornide alakorrusel on kaarjad hõbedased nišid. Tornide ülakorrusel on neliksiiruse motiivid sõõrides. Teise korruse lõpetab sakmeline serv. Tornide kooniliste kivikatuste tippudes on kuldsed ristid. Tornide vahelises müüris asuvas kaarjas, ülestõstetud langevõrega väravaavas on punasel taustal hõbedane kuueharuline täht ja selle all otstest seina kinnitatud kett. Tornide vahel, müüri kohal hõljuvad ristatutena hõbedane võti vasakult alt paremale üles, keelega ülespoole ja seda kattev kuldse käepidemega hõbedane mõõk paremalt alt vasakule üles. 

1940. aastal koostatud Vabariigi Presidendi otsuse kavas on vapi kirjeldus järgmine: Tartu linna vapiks on kilbi punasel väljal hõbedane, sakmetega lossi kivisein lahtise värava ja kahe torniga. Kummagi torni koonusekujulisel katuseharjal on kreekakujuline kuldne rist. Väravas asetseb mustavärviline langevõre, selle all kuueharaline hõbedane täht; tähe all, otsadest seina kinnitatud, mustavärviline ahel. Tornide vahel värava kohal põikasendis kaheterane, sirge, hõbedane mõõk kuldse käepidemega vasakul all ja ristipandult hõbedase võtmega, mille keel pööratud ülespoole.

Tõlgendus
Võti ja mõõk värava kohal on Tartu piiskopkonna ja linna kaitsepühakute Peetruse ja Pauluse atribuudid.

Ajaloolase Malle Salupere andmeil on Tartu vapil kujutatud kaubalinna avatud väravat, mis esineb kõigi nende hansalinnade vappidel, kelle kaitsepühakuteks on Peetrus ja Paulus. Ekslik on aga levinud tõlgendus, mille järgi vapp kujutab Tartu toomkiriku torne. Samuti ei ole Tartu vappi annetanud Poola kuningas Stefan Batory, kes andis Tartule lipu.

Vaata ka 
Tartu lipp
Tartu logo
Tartu maakond

Viited

Kirjandus 
 Erik Tender "Tartu linna pitsatist, vapist ja lipust" Tartu, 1936.

Välislingid 
 Tartu linna sümboolika linna kodulehel
 Tartu linna sümboolika Riigikantselei lehel

Eesti vapid
Tartu sümbolid
Harald Haberman

Harald Haberman (19. detsember 1904 – 16. detsember 1986) oli eesti zooloog.

Teadustöö
Harald Haberman lõpetas 1932. aastal bioloogina Tartu ülikooli, oli 1932–1939 Tartu Ülikooli zooloogiainstituudi assistent, 1939. aastast vanemassistent. Ta oli 1947–1977 Teaduste Akadeemia Zooloogia ja Botaanika Instituudi direktor. 

Haberman tegeles 1930. aastail hüdrobioloogiaga, hiljem spetsialiseerus entomoloogiale, tegeldes peamiselt Eesti mardikafauna uurimisega. Ta huvitus ka üldbioloogiast.

Poliitiline tegevus
Haberman oli Eestimaa Kommunistliku Partei (EKP) liige alates 1939. aastast. 1940. aasta juunist augustini oli ta Johannes Varese valitsuse siseministri abi ja sisekaitseülem.

Teosed 
 "Tagasivaatamisi. Memuaarid" Eesti Raamat, 1988 
 "Eesti jooksiklased (Coleoptera, Carabidae)" Kirjastus Valgus, 1968  
 "Elu olemusest: andmeid ja mõtteid" Kirjastus Valgus, 1968 
 "Eesti hüpikpoilased: Chrysomelidae, Halticinae" Eesti NSV Teaduste Akadeemia, 1962
 "An ecological and zoogeographical analysis of the Estonian fauna of Carabidae (Coleoptera)" - Eesti NSV Teaduste Akadeemia Toimetised, 1964 
 "Materialismi ja idealismi võitlusest bioloogias" Eesti Riiklik Kirjastus, 1961 
 "Mida õpetab mitšuurinlik bioloogia elust" Eesti Riiklik Kirjastus, 1954 
 "Eesti NSV mardikaliste (Coleoptera) süstemaatiline nimestik leviku- ja leiukohtade andmetega. 1. osa, Röövmardikalised (Adephaga). Систематический список жесткокрылых Эстонской ССР с данными о распространении и стациях видов. 1. часть, Адефаги." Eesti NSV Teaduste Akadeemia, 1952 
 "Kiirkirja lugemik" Tartu, 1937
 "Der See Külajärv als Beispiel einer Eu-Dys Sukzession" Tartu, 1936. 
 "Ahja jõe ülemjooksu põhjafaunast" Tartu, 1934  
 "Eestikeelne kiirkiri" Tartu, 1930

Tunnustus 

 1980 Tartu aukodanik

Välislingid 
 

Eestimaa Kommunistliku Partei liikmed
Eesti zooloogid
Tartu Ülikooli professorid
Eesti Looduseuurijate Seltsi presidendid
Eesti NSV Teaduste Akadeemia liikmed
Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna vilistlased
Üliõpilaste Selts Raimla liikmed
Tartu aukodanikud
Vana-Jaani kalmistule maetud
Sündinud 1904
Surnud 1986
Eesti filmide loend

''Siin on loetletud kronoloogilises järjekorras Eestis valminud eestikeelseid filme. Nimekiri ei ole täielik.

1910. aastad

1920. aastad

1930. aastad

1940. aastad

1950. aastad

1960. aastad

1970. aastad

1980. aastad

1990. aastad

2000. aastad

2010. aastad

2020. aastad

Vaata ka 
 Eesti filmikunsti ajalugu
 Eesti animafilmide loend

Viited

Välislingid
 Eesti filmi andmebaas
 Loodav andmebaas koondab kõik Eestis tehtud filmid, Postimees Online, 21. oktoober 2011
 Cinema of Estonia – Eesti kino

 
Filmide loend
Aleksander Mõttus

Gottlieb Peter Alexander (Aleksander) Mõttus (ka Mõtus, Mettus) (29. detsember 1859 – 19. juuli 1932) oli eesti pedagoog ja rahvuslane.

Elulugu
Aleksander Mõttus õppis Tartu Blumbergi koolis ning aastatel 1872–1878 Tartu Kubermangugümnaasiumis. Aastast 1878 kuni 1882 Tartu Ülikoolis teoloogiat ning 1882–1886 Peterburi Ajaloo ja Filoloogia Instituudis klassikalist filoloogiat. 

Üliõpilasena sai ta tuntuks sellega, et kandis 26. märtsil 1882 (vkj) Tartus avalikult kinnitamata korporatsiooni Vironia (praeguse Eesti Üliõpilaste Seltsi) sinimustvalget teklit, mille peale pidasid saksa korporandid ta Vallikraavi tänaval kinni, andsid talle peksa, võtsid tekli ära ja tallasid Livonia konvendikorteris jalge alla. 

Selle teo eest heideti ta Tartu Ülikoolist välja ning saadeti ülikooli kohtu otsusega 1. augustil 1882 kuni 1. augustini 1883 Tartust välja. Süüdistuseks oli kinnitamata organisatsiooni värvide kandmine ja professor Engelhardti kohta tarvitatud "solvavad märkused". 

Seejärel õppis ta aastatel 1882–1886 Peterburi Ajaloo ja Filoloogia Instituudis klassikalist filoloogiat.

Aleksander Mõttus oli õpetaja Vladimiri kubermangus Šujas. Aastal 1890 haigestus ta ajuti leevenevasse vaimuhaigusse, tuli 1917. aasta paiku tagasi Tartusse, kus jätkas õpetajana kuni nägemise kaotamiseni 1925. aastal. Ta suri vanadekodus. Tema pronksbüsti (autor Ferdi Sannamees) hoitakse tänapäeval Eesti Üliõpilaste Seltsi majas.

Soome presidendi Kekkose kõne 
1964. aastal külastas Soome president Urho Kaleva Kekkonen Tartu Ülikooli, kus ta pidas selges eesti keeles aulakõne, milles viitas Eesti üliõpilasele A. Mõt(t)usele, kes omakorda 1881. aastal pidanud arhiiviallikate andmeil Soome Kirjanduse Seltsi peosaalis seltsi 50. aastapäeval Eesti üliõpilaste poolse tervituskõne. Kekkonen lõpetas kõne Mõttuse tsitaadiga.

Viited

Kirjandus 
Juhanson, Voldemar. Aleksander Mõtus. – EÜSi Album X, 1934.
Juhanson, Voldermar. Tema, kes esimesena tõi välja sini-must-valge. Aleksander Mõtus – tuline rahvuslane ja võistleja. – Postimees 3.06.1934.
Taska, Artur. Pöördeline sündmus 96 aastat tagasi. – EÜSi Bülletään nr 57, lk 4–6.

Välislingid 

Liivimaa inimesed
Eesti pedagoogid
Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmed
Eesti Kirjameeste Seltsi liikmed
Sündinud 1859
Surnud 1932
Marder II

Marder II on Teise maailmasõja ajal Saksamaal toodetud tankihävitaja, mis ehitati Panzer II veermikule.

Seda tankihävitajat toodeti kahte mudelit, millest üks oli relvastatud 75 mm kahuriga PAK 40 ja teine Nõukogude päritolu 76,2 mm kahuriga. Esimese mudeli täisnimi oli 7.5cm PaK40/2 auf Fahrgestell PzKpfw II (Sf) (SdKfz.131), teise mudeli täisnimi oli Panzer Selbstfahrlafette 1 fur 7.62cm PaK36(r) auf Fahrgestell PzKpfw II Ausf D1 und D2 (SdKfz.132). Esimest mudelit toodeti 1942. aasta algusest kuni 1943. aasta alguseni, teist 1942. aasta suvest kuni 1944. aasta alguseni.

Marder II on 6,26 m pikk, 2,28 m lai ja 2,28 m kõrge ning 10,8 t raske. Maanteel on selle suurim kiirus 40 km/h ja käiguvaru on 190 km. Soomus on 50–300 mm paks. Marder II-l on Maybach HL62TRM mootor, mille võimsus on 140 hobujõudu. Marder II meeskonnas on 3 inimest. Kuulipildujal on 600 padrunit ja kahuril 37 mürsku.

Ajalugu
Barbarossa plaani käivitumise esimestel päevadel, kuigi need kulgesid Saksamaale muidu ülimalt edukalt märgatavalt parema taktika, varustuse ja võitlusvaimu tõttu, tekitasid neile suurt kahju NSV Liidu tankid T-34 ja KV. Saksamaal ei olnud tollal tõhusaid tankitõrjerelvi, nad kasutasid järelveetavaid tankitõrjekahureid ja selliseid tankihävitajaid nagu Panzerjäger I.

Lahenduseks otsustati konstrueerida uus tankihävitaja ning kasutada selleks niisuguste kergetankide nagu Panzer II ja Prantsusmaalt sõjasaagiks saadud Lorraine 37L veermikke. Nii loodi Marder II tankihävitaja, mis varustati 75 mm kahuriga või NSV Liidult sõja esimestel päevadel suures koguses sõjasaagiks saadud 76 mm diviisikahuri 1936. aasta mudeliga (F-22).

Saksamaa kasutas Marder II enamikul rinnetel, aga kõige rohkem idarindel. Seda kasutasid nii Wehrmacht, Waffen SS kui ka mitu Luftwaffe üksust.

Marder II probleem oli, et see ei kaitsnud meeskonda piisavalt. See oli pealt lahtine, mis tegi selle linnalahingutes täiesti kasutuks. Meeskonda võisid vigastada suurtükiväe kaudtuli, šrapnellid ja granaadid. Masin oli kõrge siluetiga, mistõttu see oli kaugelt nähtav ja äratuntav. Soomus oli sellel üsna õhuke, mis muutis selle lihtsaks saagiks mitte üksnes vaenlase tankidele, vaid ka jalaväele. Sellepärast ei saanud Marder II kasutada lähivõitluses, tanki asemel ega ka ründerelvana, neid tarvitati pigem kaitses ja tuletoetuse andmiseks. Oma nõrkustest hoolimata olid need palju tõhusamad kui järelveetavad tankitõrjekahurid, mille need vahetasid välja.

Välislingid

WWII Technical Database (inglise keeles)

Tankitõrjesoomukid
Jagdpanzer IV

Jagdpanzer IV (SdKfz. 162) oli Teise maailmasõja ajal Saksamaal toodetud tankihävitaja, mida ehitati mitmes erinevas versioonis. Seda hakati ehitama Panzertruppen'i kindralinspektori Heinz Guderian'i soovide kohaselt, et asendada StuG III'e.

Jagdpanzer IV väljatöötamine algas 1942. aastal ning see oli projekteeritud tanki Panzer IV veermikule. Tankil oli eemaldatud pöörlev torn ning selle asemel oli ehitatud kaldus soomusplaatidest liikumatu torn. Masina soomuse paksust oli suurendatud võrreldes tankiga peaaegu poolevõrra. Masina juhtimis- ja lahingusektsioon paiknesid masina esiosas, jõuseadmed aga masina tagaosas. Masina esimese versiooni Jagdpanzer IV L/48 pearelvaks oli 75 mm tankitõrjekahur Pak 39, millel pikkust 48 kaliibrit ning see oli monteeritud liikumatu torni esiseina. Suurtükk oli kaitstud massiivse valatud maskiga. Vertikaalselt oli võimalik kahurit liigutada −5° kuni +15° ning horisontaalselt 40°. Lahingukomplekti kuulus 76 – 79 mürsku. Masina külgede ja veermiku kaitseks lisati masina külgedele soomusekraanid. Esimene versioon oli tootmises aastatel 1943 — 1944 ning selle ajaga toodeti neid kokku rohkem kui 800 masinat.

Augustist 1944 läks tootmisse masina teine versioon Jagdpanzer IV/70, mis oli relvastatud 75 mm kahuriga KwK 42 pikkusega 70 kaliibrit. Analoogne kahur oli ka tanki Panther relvastuseks ning selle mürsk läbistas 1 kilomeetri pealt 160 mm soomust. Võrreldes eelmise versiooniga oli masina veermikus tehtud mõningad muudatused. Tankihävitajat IV/70 valmistati omakorda kahes erinevas versioonis Jagdpanzer IV/70(V), mida toodeti firmas VOMAG (Vogtländische Maschinenfabrik AG)  ja Jagdpanzer IV/70(A) firmas Alkett (Altmaerkische Kettenwerk GmbH). Augustist 1944 kuni märtsini 1945 toodeti Vomagis 940 ja Alkettis 278 masinat. 

Märtsi alguses 1945 oli Wehrmachti- ja SS-vägedes kokku 390 tankihävitajat Jagdpanzer IV.

Tankitõrjesoomukid
Kota Kinabalu

Kota Kinabalu (lühendatult KK) on linn Malaisias, Sabahi osariigi pealinn. Asub Kalimantani põhjarannikul Hiina mere ääres.

Linna haldusalas elab 532 000 inimest, koos eeslinnadega on elanike arv umbes 700 000.

1968. aastani oli linna nimi Jesselton. Uue nime (tõlkes 'Kinabalu linn') sai linn 45 km kaugusel idas asuva Kinabalu mäe järgi.

Välislingid 
 Kota Kinabalu koduleht

Malaisia linnad
Neljataktiline sisepõlemismootor

Neljataktiline sisepõlemismootor on tänapäeval kõige levinum jõuallikas sõidukitele ja statsionaarsetele seadmetele.

Neljataktilise sisepõlemismootori tööpõhimõte seisneb kütuse põlemisel saadava energia muutmises mehaaniliseks energiaks.

Neljataktilise mootori põhiosad on mootoriplokk, karter, väntvõll koos hoorattaga, silinder, kolb, keps (v.a. vankelmootoris), sisse- ja väljalaskeklapid, nukkvõll(id) ning sõltuvalt mootori tüübist süüteküünal ja/või pihusti.

Neljataktilise sisepõlemismootori töötaktid 

Neljataktilisel mootoril on lisaks töötaktile, mille ajal põlevate gaaside energia edastatakse väntmehhanismile, vaja kolme abitakti.

 Sisselasketakt. Takti alguses avaneb sisselaskeklapp. Väljalaskeklapp on suletud. Kolb liigub silindris alla, tekitades hõrenduse. Sellega imetakse silindrisse sisselaskeklapi kaudu värske küttesegu (diiselmootoris õhk). Takt lõpeb, kui kolb on jõudnud alumisse surnud seisu.
 Survetakt. Sulgub sisselaskeklapp. Kolb hakkab liikuma üles, surudes silindris küttesegu (diiselmootoris õhku) kokku. Veidi enne, kui kolb jõuab ülemisse surnud seisu, tekitab süüteküünal sädeme, mis süütab kokkusurutud küttesegu. Diiselmootoril pritsitakse sel hetkel silindrisse kütus, mis süttib kõrge rõhu alla kokku surutud ning seetõttu kuumenenud õhuga kokkupuutumise tõttu.
 Töötakt. Põlema süttinud kütusest tekivad gaasid paisuvad kiiresti, tekitades kõrge rõhu, ja suruvad kolvi alla. Kolb annab selle surve kepsu kaudu edasi väntvõllile, andes sellele pöörlemiseks hoogu. 
 Väljalasketakt. Kui kolb jõuab alumisse surnud seisu, avaneb väljalaskeklapp. Kolb hakkab liikuma üles, surudes põlemisgaasid läbi väljalaskeklapi välja. Kui kolb jõuab uuesti ülemisse surnud seisu, algab jälle 1. takt.

Neljataktilist mootorit käivitatakse tavaliselt käivitiga, mis paneb mootori väntvõlli pöörlema kuni mootori käivitumiseni. Seejärel tagab mootori sujuva töö väntvõllile kinnitatud hooratas, mille ülesanne on leevendada töötakti ajal tekkivat järsku jõumomenti ning sisselaseke- ja survetaktis anda kolvile liikumisenergiat.

Neljataktilist sisepõlemismootorit nimetatakse ka ottomootoriks selle leiutaja Nikolaus August Otto järgi.

Mõisted 

Takt – kolvi liikumise ajal ühest surnud seisust teise toimuvad protsessid

Surnud seis – kolvi ülemine ja alumine piirasend, kus kolb muudab oma liikumise suunda

Kolvikäik – teekond, mille kolb läbib liikumisel ühest surnud seisust teise.

Töömaht – ruumi, mille kolb vabastab, liikudes ülemisest surnud seisust alumisse. Ruumi, mis jääb kolvi kohale selle ülemises surnud seisus, nimetatakse põlemiskambri mahuks. Töömahu ja põlemiskambri mahu summat nimetatakse üldmahuks. Mitmesilindrilise mootori kõigi silindrite töömahtude summat nimetatakse mootori töömahuks. Väikestel mootoritel tähistatakse töömahtu kuupsentimeetrites, suurtel liitrites.

Surveaste – töömahu ja põlemiskambri mahu suhe.

Jõumasinad