Ohvrisüüdistamine

Ohvrite süüdistamine toimub siis, kui kuriteo või mis tahes süüteo ohvrit peetakse täielikult või osaliselt süüdi talle tekitatud kahju eest. Perevägivalla ja seksuaalkuritegude ohvrite suhtes on levinud tendents süüdistada ohvreid, eriti kui ohvrid ja vägivallatsejad tundsid üksteist enne kuriteo toimepanemist. Seksuaalvägivalla ohvrite süüdistamine on levinud ning sageli põhineb väärarusaamadel ja vägistamismüütidel.

Termini päritolu 
Psühholoog William Ryan lõi 1971. aasta selle pealkirja raamatus fraasi "ohvri süüdistamine". Raamatus kirjeldas Ryan ohvrite süüdistamist ideoloogiana, mida kasutati Ameerika Ühendriikide mustanahaliste vastu suunatud rassismi ja sotsiaalse ebaõigluse õigustamiseks.

Taasohvristamine 

Taasohvristamine on seksuaalse kallaletungi, väärkohtlemise, või vägistamise ohvri traumeerimine üksikisikute ja asutuste poolt. Taasohvristamise tüübid hõlmavad ohvrite süüdistamist, ohvri jutus kahtlemist, rünnaku raskusastme minimeerimist, tõsiduse vähendamist ja ebaõiget kallaletungijärgset kohtlemist näiteks politsei, meditsiinitöötajate või muude organisatsioonide poolt. Taasohvristamine on eriti tavaline kohtinguvägivalla, laste seksuaalse väärkohtlemise ja lähisuhtes toimepandud vägistamise puhul. Seksuaalse kallaletungi ohvrid kogevad vägistamismüütide põhjal häbimärgistamist.  

Üks näide seksuaalse vägivalla ohvrite vastu suunatud seksistlikest väidetest on see, et provokatiivsete rõivaste kandmine stimuleerib meeste seksuaalset agressiooni ja, et paljastavaid riideid kandvad naised üritavad aktiivselt seksuaalpartnerit võrgutada. Sellised ohvritele esitatud süüdistused tulenevad eeldusest, et seksuaalselt paljastavad rõivad annavad nõusoleku seksuaalseks tegevuseks, sõltumata vabatahtlikust suulisest nõusolekust.  Ohvrite süüdistamist peetakse näiteks ka seksuaalse rünnaku ohvri süüks toimingute eest, mis vähendavad nende võimet vastu seista või keelduda nõusoleku andmisest, näiteks alkoholi tarvitamine.  

Soovimatu seksuaalse kohtlemise ohvritel tekivad tavaliselt psühholoogilised probleemid, näiteks depressioon või seksuaalse vägivalla spetsiifiline PTSD, mida tuntakse vägistamistrauma sündroomina.

"Tõelise ohvri" stereotüüp 
Tõelise ohvri stereotüüp on sotsiaalne konstruktsioon ohvrist, kellele antakse ohvristaatus vältimatute asjaolude tõttu, mis seavad inimese ebasoodsasse olukorda. Seda teooriat saab kasutada kõigi kuritegude puhul, sealhulgas seksuaalvägivalla korral. Norra kriminoloogiaprofessor Nils Christie on tõelise ohvri kontseptsiooni teooriaid koostanud juba 1980. aastatest. Oma uurimistöös toob ta kaks näidet: ühe vanast naisest, keda koduteel rünnatakse, ja teisest mehest, keda baaris ründab keegi tema tuttav. Ta kirjeldab vana naist ideaalse ohvrina, kuna ta ei suutnud vältida viibimist selles asukohas, kus ta oli, ta ei tundnud oma ründajat ja ta ei suutnud ründaja vastu võidelda. Mees oleks aga võinud baaris olemist vältida, tundis oma ründajat ja oleks pidanud suutma oma ründaja ära hoida.

Eelmaa ja Murumaa-Mengel uurisid 2019. aastal, kuidas alaealised seksuaalse väärkohtlemise ohvrid internetist abi otsivad ning millist rolli tõelise ohvri stereotüüp abi otsimise protsessis mängib. Selgus, et stereotüübile vastavatele ohvritele tunti kaasa, neid toetati ning suunati edasiste abisaamise võimaluste suunas. Samal ajal stereotüübist erinevaid ohvreid süüdistati, häbistati ja pigem soovitati juhtunu ära unustada kui kuskile pöörduda. Vähem kui 10% uuringu valimisse kuulunud ohvritest aga vastasid nn tõelise ohvri stereotüübile. Ainsad ohvrid, kes said vajalikku abi (nt pöördusid politseisse või rääkisid juhtunust vanematele), olidki stereotüübile vastavad ohvrid. See tähendab, et teiste inimeste suhtumine võib olla oluliseks barjääriks ohvri ja vajaliku abi vahel.  

Ohvri käsitlemist tõelise ohvrina mõjutab ka kuvand toimepanijast. Näiteks peaks toimepanija olema ohvrile pigem võõras, vägivaldne ja hirmutav, et ohvrile kaasta tuntakse. Samal ajal kui toimepanija tunneb oma ohvrit või on keegi, kes tundub tavaline (ei tundu ohtlik), ei käsitleta juhtunut niivõrd tõsisena.  Lähisuhtevägivalla juhtumite puhul ohvrid enamasti ei sobitu n-ö tõelise ohvri stereotüübiga, sest ohver ja toimepanija on omavahel tuttavad.

Ohvrisüüdistamine Eestis 
Ühiskondlikul tasandil on seksuaalvägivalla ohvrites kahtlemine või nende süüdistamine Eestis väga levinud. Näiteks viis aastat tagasi läbi viidud uuringus selgus, et 47% elanikest süüdistasid juhtunus naissoost seksuaalvägivalla ohvrit, kaks aastat hiljem läbi viidud kordusuuringus oli see osakaal veidi väiksem, kuid siiski 42%. Usutakse näiteks, et vägistamisohvrid on kergemate elukommetega ning alkoholijoobes ohvrid on vähemalt osaliselt juhtunus ise süüdi. Kas eelnevalt mainitud laste kogemusi käsitlev uuring leidis, et levinud hoiakud puudutavad eelkõige ohvri riietust ja välimust, käitumist ja alkoholi tarvitamist. Lapsed, kes on üle 10-aastased, saavad samasuguste hoiakute ja süüdistuste osaks nagu täisealised ohvrid. Kusjuures Eelmaa (2021) hilisem uuring  tuvastas, et üldisemad lapsevanemate (kelle laps ei ole ohvriks langenud) uskumused on vanuse järgi üsna selgepiiriliselt jaotunud: alla 10-aastastele lastele tunti pigem kaasa ja neid ei süüdistatud, kuid üle 10-aastaste laste puhul seostati seksuaalvägivalla ohvriks langemist lapse välimuse, käitumise ja isiksuseomadustega.

Vaata lisaks 

 Lapse seksuaalne väärkohtlemine
 Seksuaalne ahistamine

Viited 
Inimese käitumine

Kuritegevus
Psühholoogia
Seksuaalvägivald