Eesti loodus

See artikkel räägib Eesti loodusest koos siinse kliima, maastiku ja veestikuga, siinsetest pinnavormidest ning elusloodusest ja ka selle kõige kaitseks tehtavatest pingutustest.

Eesti asub Ida-Euroopa lauskmaal ning on madal ja tasane ala. Maastikulise liigestusega (pinnamoe, mullastiku, veestiku ja taimestiku erinevuste põhjal) jaotatakse Eesti kolmeks maastikuallprovintsiks: Madal-Eestiks, Kõrg-Eestiks ja Peipsi nõo allprovintsiks.

Valitseb üleminekuline parasvöötme kliima, mis on suurel määral mõjutatud Põhja-Atlandi hoovusest, Läänemerest ja geograafilisest asendist. Aastane sademete hulk ületab auramist. Veerohkus on sellest tingitud, siin on palju jõgesid, järvi, soid ja allikaid.

Eesti on maailma metsarikkamaid riike, metsaga on kaetud natuke üle poole maismaast. Väga levinud maastikuosa on ka soo, mille osatähtsus on maailma suurimaid. Oluline, kuid kiirelt kaduv väärtus on pärandkooslused ehk pool-looduslikud kooslused, mis on kujunenud mõõduka inimmõju tulemusena ja mis paistavad silma liigirikkuse poolest.

Eesti loomastikus on teada 64 liiki imetajaid, 329 liiki linde, 65 liiki kalu, 11 liiki kahepaikseid, ligi 15 000 liiki putukaid ja 3500 liiki muid selgrootuid. Eesti taimestikus on teada 1441 soontaime liiki (koos alamliikidega 1538) ning üle 2500 vetikaliigi ja 680 liigi samblikke.

Kliima 

Eestis valitseb mandrilise ja merelise kliima üleminekuline paraskliima. Läänemere rannikul asuva Eestiga on Lääne-Euroopas samal laiusel Kesk-Rootsi ja Šotimaa põhjatipp. Põhja-Ameerikas läbib Eesti keskmine laiuskraad Labradori poolsaart ja Alaska lõunarannikut. Atlandi ookeani ja Põhja-Atlandi hoovuse mõju tõttu on Eesti ilmastik märksa pehmem samadel laiuskraadidel esinevast mandrilisest kliimast.

Rannikualade ja saarte killima on pehmem kui sisemaal. Eesti-sisene õhutemperatuuride erinevus on põhjustatud eeskätt Läänemerest, mis hoiab talviti rannikualad sisemaast soojemana ning suviti jahedamana. Mere lähedus mõjutab ka kevade ning sügise saabumist, sest kevadel soojeneb sisemaa merest palju kiiremini ja sügisel on sisemaa kiirem jahtuma. Jaanuari keskmine õhutemperatuur on Kesk- ja Ida-Eestis −6...–7 °C, Lääne-Eesti saartel aga −2...–4 °C. Suve saabudes hakkavad piirkondlikud erinevused taanduma. Juuli keskmine temperatuur on üle Eesti vahemikus 16,0...17,4 °C.

Kogu Eesti aasta keskmine õhutemperatuur +5 °C ringis või sellest veidi kõrgem. Kõige külmem kuu on enamasti veebruar, mil keskmine temperatuur on −5 °C. Talvekuude keskmine temperatuur on −4...–5 °C. Kõige soojemaks kuuks peetakse juulit, mil keskmine temperatuur on +18 °C. Juunist septembrini on keskmine temperatuur 15...18 °C. Kõrvalekalded keskmisest temperatuurist on küllaltki sagedased (seda nii külmemaks kui ka soojemaks).

Kõrgeim tõendatud õhutemperatuur (35,6 °C) on mõõdetud 11. augustil 1992 Võrus; madalaim (−43,5 °C) aga 17. jaanuaril 1940 Jõgeval. Seal oli 1942. aastal ka madalaim aasta keskmine õhutemperatuur (1,6 °C). Kõrgeim aasta keskmine õhutemperatuur (8,5 °C) oli 2008. aastal Vilsandil.

Sademete hulk ületab aurumise. Aasta keskmine sademete hulk on 550–800 mm ning keskmine suhteline õhuniiskus 80–83%. Kõige madalam keskmine sademete hulk on saartel ja rannikul. Kõige rohkem sajab kõrgustikel ja läänerannikust 30–60 km kauguses vööndis. Suurim mõõdetud sademete hulk aastas on 1158 mm, kuus 351 mm ja ööpäevas 148 mm.

Nagu mujalgi Põhjamail, on ka Eestis aastaaegade erinevus üsna suur. Peale õhutemperatuuride väljendub see ka näiteks päeva pikkuses. Pikim suvepäev kestab Tallinnas 18 tundi 40 minutit ning Võrus 18 tundi 10 min, lühim talvepäev kestab Tallinnas 6 tundi 2 minutit ning Valgas 6 tundi 39 minutit. Valged ööd kestavad mai algusest juuli lõpuni. Päikesepaistet jagub aastas enamasti 1600–1900 tundi, mis on vähem kui pool võimalikust. Vegetatsiooniaeg kestab 180–195 päeva ning külmavaba aega on 110–190 päeva.

Talvise lumikatte kestus ja hulk erineb piirkonniti suuresti. Lumikatte keskmine kestus on 75–135 päeva aastas, kusjuures kõige vähem esineb lund Saaremaa läänerannikul ja lähedastel saartel ning enim Haanja ja Pandivere kõrgustikel.

Maastikud

Maastikutüüpide jaotus

Metsad 

Eesti on maailma metsarikkamaid riike, metsaga on kaetud ligi pool Eesti maismaast ehk 2,2 miljonit hektarit. Umbes 40% Eesti metsadest kuulub riigile. Riigimetsi hoiab ja majandab Riigimetsa Majandamise Keskus.

Eesti kuulub segametsade vööndisse. Valdavad on okaspuuenamusega puistud, kuid on ka lehtpuumetsi. Tänapäeval suudavad Eestis looduslikke metsi moodustada üksnes kuusk ja mänd, kase- ja haavapuistud on ajutised. Inimese vahelesegamiseta asenduvad need lõpuks okaspuumetsadega. Viis tuhat aastat tagasi praegusest soojema kliima ajastul levinud laialehistest metsadest on praeguseks järele jäänud väga vähe.

Niidud ja loopealsed 

Niidud on rohumaad, mida kasutatakse enamasti heinamaana, vahel ka karjamaana. Enamik praegusi niite on kujunenud endiseile metsa- või põllumaadele.

Suur osa Eesti niitudest, eriti Lääne-Eestis, on puisniidud. Selliste niitude rajamisel jäeti osa metsa puid ja põõsaid kasvama. Puisniidud on erakordse liigirikkusega. Laelatu puisniidul Läänemaal loendati 1 m² suurusel alal 2000. aasta suvel rohttaimi 76 liiki, mis on Põhja-Euroopa rekord.

Suuremate jõgede ja järvede ääres võib kohata luha- ehk lamminiite. Luhaniitudele iseloomulik lopsakas taimestik on selline eeskätt iga-aastase perioodilise üleujutuse tõttu. Üleujutused setitavad niidule orgaanilisi ja mineraalaineid, aidates kaasa mullaviljakuse tõusule.

Loopealsed ehk alvarid on levinud Eesti lääne- ja põhjaosas. Need on õhukese, kuid toitainerikka mullaga paepealsed alad. Nad on tuntud kadakase karjamaana. Loopealse rohttaimed on enamasti madalakasvulised, kuid värvikad ja liigirikkad. Kogu maailmas leidub loopealseid veel üksnes Lõuna-Rootsis.

Eesti suurimad rannaniidud asuvad Matsalu märgalal. Neid on seal üle 3000 hektari. Erinevalt sisemaa niitudest on rannaniitudel palju soolalembeste taimede liike. Kohati esinevad haruldased soolakud.

Mereäärseil rannaniitudel on mitme linnuliigi pesitsus- ja puhkealad. Karjatamise ja niitmise lakkamisel rannaniidud hääbuvad: peaaegu kogu rannaniidule võib 5–10 aasta jooksul levida pilliroog.

Sood 

Eesti on soostumuse (soode protsent kogupindalast) poolest maailmas teisel kohal Soome järel ja Kanada ees. Seega võib soid pidada Eesti rikkuseks. Seda ka seetõttu, et mitu Kesk-Euroopa riiki on oma sood peaaegu hävitanud ja näevad nüüd vaeva nende taastamisega.

Suur osa Eesti soist on tänapäeval looduskaitse all. Varasemail aastakümneil on soid ja rabu palju kuivendatud nii põllustamise kui ka rabaturba kaevandamise eesmärgil. Ent üksjagu märgalasid on jäänud siiski puutumata.

Kuresoo lõunaosas asuv 8 meetri kõrgune rabarinnak olevat maailma kõrgeim.

Pinnamood 
Ida-Euroopa lauskmaa osana on Eesti madal ja tasane ala. Eesti pinnamoodi iseloomustavad kõrgustikud ilma kõrgemate mägedeta ja lavamaad madalike, nõgude ja orunditega. Koos Põhja-Eesti panga ja teiste paljanditega moodustavad need Eesti reljeefi suurvormid.

Mäed 

Suurim absoluutse kõrgusega mägi on Suur Munamägi, mis ulatub 318 meetrit üle merepinna, suhtelise kõrguse poolest on aga kõrgeim Vällamägi (kõrgus merepinnast 304 m, jalamilt tippu 84 m). Seega võib öelda, et tegelikult ei leidu Eestis ainsatki mäge – on ainult künkad.

Mandrijäätekkelised pinnavormid 
Mandrijäätekkelisi pinnavorme on enim Lõuna-Eestis. Sealne võrdlemisi künklik pinnamood on kujunenud viimase jääaja lõpul. Liustikuserv püsis siis seal pikemat aega, mille jooksul jõudis välja sulada rohkesti jää sees ning peal olnud setteid. Niimoodi tekkis arvukaid nõgusid, orge, künkaid, oose, voori, mõhnu jt pinnavorme.

Pangad ja paljandid 

1999. aastal korraldas ajakiri Loodus küsitluse "33 Eesti populaarsemat loodusmonumenti". Tohutu ülekaaluga, ligi 80% vastanute häältega võitis esikoha Põhja-Eesti pank. Teisele kohale pääses Taevaskoda ja kolmandale Kaali meteoriidikraater. Nõnda võib klindiastanguid ja liivakivipaljandeid tõesti kahtluseta Eesti eluta looduse sümboleiks pidada.

Balti klinti, mis on Eesti piires tuntud kui Põhja-Eesti paekallas, püütakse esitada ka UNESCO maailmapärandi nimistusse. See u 1600 km pikkune Paleosoikumi settekivimeist koosnev järsak saab alguse Rootsis Ölandi saarel ning ulatub Laadoga järveni Venemaal. Kõrgeim koht paikneb Ontikal, kus pank tõuseb 56 meetrit üle merepinna.

Põhja-Eesti pank ei ole aga ainus omasugune Eestis. Siin paljanduvad ka Siluri klint Lääne-Eesti saartel ja Devoni punakast liivakivist kaldakaljud mitmel pool Lõuna-Eestis.

Rändrahnud 

Enamik Eesti rändrahnudest paikneb Põhja-Eestis. Eriti palju on neid Lahemaal. Maapealseid rahne ümbermõõduga üle 50 meetri on Eestis kaks: Ehalkivi ja Kabelikivi. Suuruse alusel loetakse neid hiidrahnudeks, mille hulka arvatakse rändrahnud ümbermõõduga üle 25 meetri. Kokku on Eestis selliseid teada 87 ning suurem osa neist on võetud ka kaitse alla. Suuri rahne, mille ümbermõõt jääb vahemikku 10–25 meetrit, on Eestis tuhatkond. Väiksemate rahnude hulk on aga juba praktiliselt loendamatu.

Eesti hiidrahnudest on 64% koostiselt rabakivid. See ei peegelda siiski nende päritolupiirkonna Fennoskandia kilbi keskmist koostist. Rabakivis on säilinud tardumisjärgne ristsuunaline lõhelisus, mis tuleneb hilisema moonde puudumisest. Ristsuunalise lõhelisuse tõttu oli liustikul rabakivitahukaid lihtsam lahti murda ja Eestisse tuua. Ülejäänud 36% hiidrahnudest koosnevad pegmatiidist, gneisist, migmatiidist, graniidist ja gneissbretšast.

Veestik 

Parasvöötme kliima ja tasase pinnamoe tõttu on Eestis palju väikseid siseveekogusid. Eestis ületab sademete hulk aurumist aastas keskmiselt 200–300 mm võrra. Aurumata sadevesi saab voolata ära jõgede kaudu või koguneda järvedes ja soodes.

Veeseaduse § 27 järgi on Eestis kolm vesikonda: Lääne-Eesti, Ida-Eesti ja Koiva vesikond. Kuni 30.09.2019 kehtinud määruse järgi olid alamvesikonnad Harju, Matsalu, Pärnu, Läänesaarte, Viru, Peipsi, Võrtsjärve. Neist esimesed neli kuulusid Lääne-Eesti vesikonda ning viimased kolm Ida-Eesti vesikonda. Pandivere kõrgustikul moodustatud Pandivere põhjavee alamvesikond kuulus nii Lääne-Eesti kui ka Ida-Eesti vesikonda.

Jõed 

Eesti jõgedevõrk kujunes viimase jääaja lõppedes (üle 10 000 aasta tagasi) mandrijää taandumise järel.

Eesti jõgedevõrk on suhteliselt tihe: vooluveekogusid on üle 7000 ja nende kogupikkus on umbes 31 000 km. Vooluvetevõrk on kõige hõredam Pandivere kõrgustikul ja saarte rannikualadel, kõige tihedam Põhja-Eestis.

Kõige veerohkemad jõed on Narva jõgi, Emajõgi, Pärnu jõgi ja Kasari jõgi. Pikimad on Võhandu, Pärnu ja Põltsamaa jõgi.

Järved 

Eestis on üle 1400 järve, neist enamik on väga väiksed. Suuremad on Peipsi järv (2611 km²; koos Pihkva ja Lämmijärvega 3555 km²) idapiiril ja Võrtsjärv (270 km²) Lõuna-Eestis. Sügavaim järv on Rõuge Suurjärv (38 m).

Järvede paiknemine on väga ebaühtlane, suuremad järvepiirkonnad asuvad Kagu- ja Lõuna-Eestis. Lääne- ja Kesk-Eestis on seevastu suuri alasid, kus pole ühtegi järve.

Enamik Eesti järvi on mandrijäätekkelised. Leidub ka laukajärvi, rannajärvi, jõelookeist moodustunud järvi, karstijärvi, tehisjärvi ja meteoriiditekkeline Kaali järv.

Joad 

Eesti põhjarannikul Paldiskis ja Narvas on üle ühemeetrise kõrgusega jugasid ja kaskaade kokku teada 33, neist enamik paikneb väiksemail ojadel. Suurim juga on Narva juga, mille astangud on tänapäeval paraku hüdroelektrijaama rajamise tõttu 1957. aastal kuivaks jäänud. Kõrgeima joa tiitlit kannab aga kunstlikult tekitatud, kuivenduskraavi suudmes asuv Valaste juga, mis langeb alla Ontika pangalt.

Allikad

Saared 

Eestis on ligikaudu 1520 saart. Kaks suurimat saart on eraldi maakonnad: Saaremaa ja Hiiumaa.

Mullastik 

Eesti nüüdisaegsete muldade areng algas pärast viimast jääaega esimeste taimede ilmumisega.

Eesti mullastik on üsna mitmekesine. See on tingitud vaheldusrikkast pinnamoest, aastaaegade vaheldumisest, vee-oludest jne. Suurtes piirides kõigub isegi pinnakatte paksus. Paetasandikel ulatub pinnakate vaid mõne sentimeetrini või puudub üldse. Põhja- ja Kesk-Eestis on pinnakatte paksus enamasti 2–3 meetrit, Lõuna-Eesti tasandikel 5–10 meetrit ning kuhjelistel kõrgustikel ja mattunud ürgorgudes kohati isegi üle 100 meetri.

Eesti muldade lähtekivim on kohalikud aluspõhjakivimid ja pinnakattesetted. Eesti alal saab eristada viit aluspõhjakivimit: Ediacara, Kambriumi, Ordoviitsiumi, Siluri ja Devoni ajastu kivimid.

Taimestik 

Eesti floora on mullastiku mitmekesisuse tõttu võrdlemisi liigirikas. Eestis elab pärismaiseid soontaimi 1440 liiki ja samblaid 525 liiki.

Endeemsetest taimeliikidest kasvab Eestis saaremaa robirohi ja eesti soojumikas.

Vaata ka
Eesti pärismaised puud
Eesti pärismaised põõsad
Eesti rohevetikate nimestik
Eesti samblikud
Eesti samblad
Eesti sõnajalgtaimede nimestik
Eesti paljasseemnetaimede süstemaatiline nimestik
Eesti üheiduleheliste süstemaatiline nimestik
Eesti kaheiduleheliste nimestik

Loomastik 

Eesti faunat võib maailma ulatuses lugeda üsna liigivaeseks. Ent võrreldes samal laiuskraadil asuvate ja sama suurte aladega on see üks liigirikkamaid. Selle põhjus on, et Eesti jääb üpris mitme liigi levila piirile (enamasti põhja- või läänepiirile). Enamik selliseid liike on levinud veel põhja-, lääne-, või idapoolseil naaberaladel, kuid tavaliselt ainult ühel neist.

Praegune loomastik on kujunenud välja peamiselt pärast viimast jääaega.

Imetajad 

Eestis elab 68 liiki imetajaid.

Euroopa mastaabis paistab Eesti silma kiskjaliste (hunt, karu, ilves, saarmas, kärp, kährik jt) üsna suure arvukuse poolest.

Linnud 

Eesti jääb arktiliste rändlindude Ida-Atlandi rändeteele; Eestis leidub ka palju sobivaid metsa, soo ja kultuurmaastikke. Seetõttu on Eestis registreeritud üsna palju linnuliike võrreldes naaberaladega. Väinamere-äärsed piirkonnad, nagu näiteks Matsalu laht, pakuvad vägagi huvi ornitoloogidele liikide ja läbirändajate arvukuse tõttu. 18. augusti 2010 seisuga kuulub Eesti lindude nimestikku 374 loodusliku päritoluga meil või naabermail püsiva asurkonna moodustanud ning 5 teadmata päritoluga linnuliiki.

Kahepaiksed 

Kahepaikseid elab Eestis 11 liiki. Nende seas on arvukamad ja laiema levikuga harilik kärnkonn, rohukonn, rabakonn ja tähnikvesilik. Haruldased ning ühtlasi ka range kaitse all on juttselg-kärnkonn (ehk kõre), rohe-kärnkonn ning harivesilik.

Roomajad 

Roomajatest on Eestis esindatud arusisalik, kivisisalik, vaskuss sisalike ning rästik ja nastik madude seast. Rästik on ainuke mürkmadu.

Kalad 

Eesti vetest on püütud 71 liiki kalu.

Eesti kalaliikide seas endeeme ei leidu, ent peipsi siig ja peipsi tint on Peipsi järvele ainuomased alamliigid.

Selgrootud 
Selgrootuid loomi elab Eestis ligikaudu 20 000 liiki.

Looduskaitse 

Esimesed Eestis looduskaitse alla võetud liigid olid 24 taimeliiki, mille kaitseks võeti 12. mail 1936 vastu Looduskaitse seadus. Keelati nende liikide kogumine, hävitamine ja meelega kahjustamine kogu riigis, sõltumata maa omandivormist. Sama aasta 4. novembril lisati nimekirja kaunis kuldking (Cypripedium calceolus) ja talvik (Chimphila umbellata), mille puhul keelati taimede müük ja nendega kauplemine. Lisaks asuti kaitsma mõningaid kaitstavate liikide esinduslikumaid kasvukohti (näiteks jugapuude kaitseala Hiiumaal, mis paikneb tänapäeval Tahkuna looduskaitseala keskmes).

31. detsembri 2007 seisuga on Eestis kaitstavat territooriumi 18% (777 101 ha) maismaast ja 33% (ehk 897 281 ha) akvatooriumist. Pindala järgi on enim kaitstavat territooriumi Pärnu maakonnas (111 760 ha) ja kõige vähem Põlva maakonnas (18 687 ha). Protsentuaalselt on aga enim kaitsealust pinda Lääne maakonnas – 32% (76 105 ha) – ja kõige vähem Põlva maakonnas – 9%.

I kategooria looduskaitse all olevad liigid Eestis
II kategooria looduskaitse all olevad liigid Eestis
III kategooria looduskaitse all olevad liigid Eestis

Kaitsealad 

Eesti ja ühtlasi kogu Baltikumi vanim kaitseala on Vilsandi rahvuspark. Seal tehti esimesi samme Vaika saartel pesitsevate lindude kaitseks juba 1906. aastal ning 14. augustil 1910. aastal kuulutati need saared loodusreservaadiks.

31. detsembril 2008 oli Eestis kokku 3442 kaitstavat loodusobjekti, mille seas oli 129 looduskaitseala, 149 maastikukaitseala ja 5 rahvusparki.

Vaata ka 
Eesti elustik
Eesti lahtede loend
Eesti meteoriidikraatrid
Eesti neemede loend
Eesti poolsaarte loend
Eesti Looduseuurijate Selts

Viited

Kirjandus
Wilhelm Christian Friebe: Oekonomisch-technische Flora für Liefland, Ehstland und Kurland, Riga : in der Hartmannschen Buchhandlung, 1805, Google books
Ivar Arold. Eesti maastikud, Tartu: Tartu Ülikooli kirjastus 2005, ISBN 9949-11-028-9
Kalle Suuroja. Põhja-Eesti klint – Eesti looduse sümbol, Tallinn: Keskkonnaministeerium 2006, ISBN 9789949139903
Andres Tarand, Jaak Jaagus, Ain Kallis. Eesti kliima minevikus ja tänapäeval. Tartu Ülikooli Kirjastus: 2013. ISBN 978-9949-32-324-1
Toomas Kukk. Eesti taimede kukeaabits. Tallinn: Varrak. 2004, 2005, 2009. ISBN 9789985318799

Välislingid 

Estonica: "Loodus"
Eesti liikide register
Looduskaitsest Eestis Keskkonnaministeerium, 1996
Loit Reintam: Mullaveeb
Eesti tähtsamad maavarad, nende paiknemine ja kasutus TÜ geoloogiamuuseum
Bioloogilise mitmekesisuse muutumine Statistikaamet
Bioloogilise mitmekesisuse seire Statistikaamet

Artikleid
Kalle Suuroja: "Joad ja joastikud mühavad suurvee ajal" Eesti Loodus, september 2007
Igor Tuuling: "Kuidas on tekkinud Balti klint?" Eesti Loodus, september 2008