Isetus

Isetus (sanskriti keeles anātman; paali keeles anattā; tiibeti keeles bdag med; hiina keeles 無 我 wu wo; jaapani keeles muga) on budismi mõiste, mis otsetõlkes tähendab enda isiku puudumist. Seda on mitmeti tõlgendatud. 

Kõige üldisemalt ei ole kedagi võimalik üheselt määratleda ja seepärast ei ole vaja ka seda teha: igaüks arvab endast igal hetkel erineval viisil, teised jälle teisiti; igaühe välimus, mõtted, teod, oskused jm on pidevas muutumises. 

Isetus koos püsituse (anitya) ja kannatusega (duḥkha) on kõige olemasoleva tunnused (trilakṣaṇa). 

"Isetuse õpetus" on Buddha teine jutlus pärast virgumist ja seadmuseratta käimapanemist. Mitte millelgi pole püsivat omaolekut. Enesetunnetus moodustub mitmetest osadest ja nende esilekerkimise tingimustest, need omakorda aga muutuvad ja teisenevad pidevalt. Iseendast kinni hoidmine põhjustab valu, rahulolematust ja kannatusi. Kuna ainult ise saab kannatada, siis isetul kannatused lakkavad.

Buddha esimeses jutluses (Seadmuseratta käimapanemine) loetletakse mitmeid kannatusi tekitavaid asjaolusid ning tuuakse siis esile nende kõigi algpõhjus, milleks ollakse ise.

Etümoloogia ja tõlkevasted 

Sanskritikeelne ātman ja paalikeelne attā on algtekstides kasutusel tavalise enesekohase asesõnana (eesti keeles "ise", käänduvana "enda ~ enese", "end ~ ennast" jne). Etümoloogiliselt võib sanskritikeelne ātman ja paalikeelne attā tuleneda sõnast, mis algselt tähendas "hingamist". 

Eitava prefiksiga mõisted anātman ja anattā tähendavad seega kedagi, kes on "isetu", "ilma endata", "endast loobunud" või kelle tunnuseks on "isetus" või kes ei tähtsusta ennast. 

Sanskriti- ja paalikeelsetele sõnadele (ātman, attā) lähedased mõisted on ka jīva (hing), pudgala (isiksus) ning sattva (olend). Kõrvuti sõnade ātman või attā otsese tõlkevastega (ise) on kasutusel ka muid vasteid nagu "isiksus", "mina", "ego" vmt, mistõttu mõistete anātman ja anattā vastetena võib esineda ka "minatus" vmt.

Interpretatsioonid 

Enese tundmine "endana" tuleneb mõttelisest abstraheeringust, sõnakasutusest, millega seotakse kokku oma kogemuste, vaimsete ja füüsiliste nähtuste mitmekesine voog.

Iseenesest ei ole millelgi püsivat sisu, mõtet, tähendust ega väärtust. Kõik mõisted, väited ja seisukohad, aga ka tajud, kogemused ja teadvuse seisundid on suhtelised, subjektiivsed ja sõltuvad kontekstist. Kõik need on omandatud ja omaks võetud teiste inimeste abil ja nende kaudu, läbi ühiskonna, kasvatuse jmt. Tähendus, mõte, otstarve, väärtus või eesmärk omistatakse kõigele isiklikult reageerides, läbi suhete, läbi parajasti enda omaks peetavate vaadete ja arvamuste. Inimese enda keelekasutuse ja mõtlemise tõttu võib tekkida veel palju uusi, suhtelisi ja üksnes tema enda ettekujutuses eksisteerivaid nähtusi ja aspekte, nagu aeg, ruum, minevik, tulevik ja olevik jmt. 

Tegelikult on kõik objektid ja subjektid meele poolt loodud, kokku pandud tingimustest ja põhjustest ning on seetõttu oma olemuselt meelepettelised ja ebapüsivad. Teatud tingimuste ja põhjuste koosluses võib ilmneda midagi nendele vastavat, kuid see kaob kohe, kui kaovad selle aluseks olevad põhjused ja tingimused. Kuna kõik olemasolev on pidevas tekkimises ja lakkamises, pole ka võimalik, et eksisteeriks iseseisev ‘mina’. "Ise" on vaid asesõna ja sellega määratletav on pidevalt muutuv koostisosade kogum. Iseenda pidamist püsivaks ja selle järele haaramist peetakse budismis kannatuse põhjuseks. Kuna "tõelist mina" polegi olemas, siis ei saa selleni ka jõuda.

Kolm aspekti 

Paali kaanoni tekstides võib eristada kolme käsitlust isetusest (anatta). 

 Ontoloogilises mõttes puudub omaolek või iseseisev olemine kõigil seadmustel ehk maailma asjadel ja nähtustel (sabbe dhamma anatta), mistõttu on isetus nende kõigi üldine omadus või tunnus, nii nagu ka püsitus (anitya). 
 Psühholoogilises mõttes pole "ennast" (või "hinge", "isiksust" vmt) kellelgi (etam mamam eso 'ham asmi, eso me atta ti), mistõttu on see vaid ettekujutus, mis on moodustunud ebapüsivatest koostisosadest. 
 Tekstides eristatakse "iseendana olemist" kui "vale vaadet" ja "isetust" kui "õiget vaadet".

Theravaada 

Theravaada koolkondades on isetuse kontseptsioon kesksel kohal. Mistahes püsiva "hinge" või "iseenda" eitamine eristab budismi selgesti nii kristlusest kui hinduismist. Õigupoolest polegi siin tegemist seesuguse fenomeni eitamisega, pigem jäetakse see tähelepanuta, peetakse vähe oluliseks. Enese tähtsustamist, iseenda üle uhkuse tundmist peetakse üheks suuremaks takistuseks vaimse arenemise teel. Oma "tõelise mina" otsimine ja/või avastamine, omaenda isiksuse analüüsimine, iseenda vahekorrad maailma, universumi või jumala(te)ga jmt pole budismis kunagi olnud olulised teemad. Niisamuti pole olulised ka küsimused "hinge" või mingi muu püsiva alge edasi kestmisest või ümber sündimisest.

Mahajaana 

Mahajaanas, on 'hing' (jīva), 'ise' (ātman), 'olend' (sattva) ja 'isiksus' (pudgala) neli väärvaadet, millele ei saa omistada iseseisvat olemist ega tähendust, nagu väidab «Teemantsuutra»: “Ei saa rääkida, et ta on bodhisattva, kui temas toimib mõiste ‘ise’ või mõiste ‘olend’ või mõiste ‘hing’ või toimib mõiste ‘isiksus’.”

Mahajaana õpetustes, eriti šuunjavaadas, peetakse kõiki seadmusi tühjadeks ja isetuteks, sest ka need on ilma püsiva olemuse ja kindla tähenduseta, eksisteerides vaid tinglikult üleüldise põhjuslikkuse tõttu. Seda seisukohta esindab näiteks «Südasuutra» väide: “Kõik seadmused on märgistatud tühjusega. Need ei teki ja need ei kao, need ei ole määrdunud ja neid ei saa määrida, neid ei saa lihtsamaks teha ja neid ei saa keerulisemaks teha.”

Praktika 

Isetus on budistlikus pühendumuslikus praktikas kesksel kohal. Ilma tegeliku rakenduseta poleks sel mõtetki. Ei pea igale poole ise sekkuma, midagi arvama või hindama, tegema või muutma. Ilma oma soovide ja tahtmisteta, ilma hirmude ja lootusteta, rahulikult, sihikindlalt ja veendunult on võimalik eemaldada kõik takistused ning elada õigel viisil.

Koos isetuse praktiseerimisega arenevad virgumise tegurid (satta bojjhagā), ületavad toimingud (pāramī), neli mõõtmatut (brahmavihāra) jm. Kõigi nende hulka kuulub võrdne suhtumine (upekkhā), mis on kõikide olendite nägemine samal viisil, tasakaalustatult, hoidumine vahetust reageerimisest, teadlikkus. Igapäevases elus vähenevad ka vajadused tähelepanu, tunnustuse jmt järele.

Pühendunud mungad ja nunnad on loobunud nimest ja omandist, kannavad ühesuguseid rüüsid, neil on paljaks aetud pea, üks söögikord päevas ja nad elatuvad üksnes almustest. Hommikuti kõnnivad nad paljajalu ümbruskonnas, silmi maast tõstmata, kelleltki midagi palumata, võttes vastu vaid seda, mida neile vabatahtlikult pakutakse. Nad on valinud tsölibaadi ja vaesuse; maistest asjadest vaba, isetu ja alandliku elu. 

Lisaks budistliku kloostri igapäevaelule praktiseeritakse isetust ka mitmesuguste meeleharjutuste abil. Selleks võivad olla tavalised ja lihtsad tööd või kohustused, aga ka mõnevõrra arendatumad vaimsed tehnikad, mida praktiseeritakse üheskoos või ka eraldi. Olulisel kohal nende hulgas on meelerahu (samatha) ja läbinägemine (vipassanā) harjutamine.

Meelerahu 

Meelerahu harjutamise eesmärgiks on meele täielik rahunemine, kontrollimatu mõtetevoolu ja tunnetetulva vaibumine. Selles seisundis ei võeta enam midagi isiklikult, ei hinnata midagi, ei võrrelda midagi ega kedagi ega suhestuta ka ise kuidagi. Oma tahtmatute reaktsioonide ja häirivate meeleliigutuste vaibudes areneb seeläbi teadlikkus ning tekivad võimed näha ja mõista kõike palju paremini. Rahu ja selge pilk ehk eristav vaatlemine tähistavad kahte väga olulist teostusviisi: püütakse äratada endas kõigesse rahulikku suhtumist ja selge pilguga kõike eristada.

Läbinägemine

Vaata ka 

 Isetuse õpetus
 Aatman
 Isiksuse moodustajad
 Olemasolu tunnused
 Püsitus
 Kannatus
 Sõltuvuslik tekkimine

Viited

Välislingid 

 Neuroscience backs up the Buddhist belief that “the self” isn’t constant, but ever-changing.

 Reconstructing and deconstructing the self: cognitive mechanisms in meditation practice. 

Budism