joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Juhan Liivi nimeline Alatskivi Kool

Juhan Liivi nimeline Alatskivi Kool on põhikool Alatskivil. Kooli aadress on Kooli 1.

Ajalugu 
Alatskivi kooli eelkäijaks võib pidada Alatskivi 6-klassilist Kõrgemat Algkooli, mis loodi 1920. aastal ümbruskonna külakoolide ühendamisel. Õppetöö toimus Alatskivi lossis. 

1940. aastal muudeti kool 7-klassiliseks. 

25. oktoobril 1950 sai Alatskivi Mittetäielikust Keskkoolist Alatskivi Keskkool, avati 8. ja 9. klass. 

1962. aastal muudeti Eestis põhikool 8-klassiliseks.  

30. aprillil 1964, Juhan Liivi 100. sünniaastapäeval, anti koolile kirjaniku nimi.  

1989. aastal muudeti keskkool 12-klassiliseks.

2018. aastal muudeti kool põhikooliks ja kooli uueks nimeks sai Juhan Liivi nim Alatskivi Kool.

Koolihoone 
Kooli praegust hoonet hakati ehitama 1961. aasta kevadel. Õppetöö selles algas 1962. aasta sügisel. 1962. aastal valminud koolihoone on Muinsuskaitseamet tunnistanud Eesti XX sajandi arhitektuuri tähelepanuväärseks ehitiseks.

Direktorid
1950–1952 – Maria Saarniit
1952–1955 – Maria Möll
1955–1956 – Margit Roostfeld-Ilves
1956–1958 – Margarita Gundobina-Tamm
1958–1997 – Karl Elken
1997–2003 – Urmas Laur
2003–2014 – Urve Lõhmus
2014–2017 – Raigo Lille
2017–2019 – Erki Larm
2019 – ... Helen Paju

Viited

Välislingid
Koduleht

Tartu maakonna koolid
Alatskivi
Tšernivtsi

Tšernivtsi (rumeenia keeles Cernăuți, saksa keeles Czernowitz või Tschernowitz; varem on eesti keeles kasutusel olnud ka venepärane nimi Tšernovtsõ) on linn Ukrainas, Tšernivtsi oblasti keskus. Asub Pruti jõe paremal kaldal 248 m kõrgusel merepinnast.

Ajalugu 
Kuni 1775. aastani kuulus Tšernivtsi Moldaavia vürstiriigile. Seejärel kuulus linn kuni Esimese maailmasõjani Habsburgidele (1775–1806 valitsesid nood Tšernivtsit Saksa-Rooma keisritena, aastatel 1804–1867 kuulus ta Austria Keisririigile ning aastatel 1867–1918 Austria-Ungari keisririigi Austria valduste hulka). 1875. aastal asutati Tšernivtsi ülikool. 

Aastatel 1918–1940 ja 1941–1944 kuulus linn Rumeenia kuningriigile. Tšernivtsi on olnud ajaloolise Bukoviina piirkonna pealinn.

2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Tšernivtsi elanikest ukrainlasi 79,9%, venelasi 11,3%, rumeenlasi 4,5%, moldaavlasi 1,6%, poolakaid 0,6% ja valgevenelasi 0,4%.

Dekommuniseerimine 
2022. aasta märtsis eemaldati linnast postamendil seisnud Punaarmee tank-monument ning sama aasta 21. aprillil demonteeriti kommunist Halõtskõi kuju ja skulptuur "Punaarmeelased lahingus". 2022. aasta augusti alguses demonteeriti kesklinnas asunud punaarmeelase skulptuur.

Viited

Välislingid 
Linna koduleht (ukraina ja inglise keeles)
Tšernivtsi fotodel

Moldova ajalugu
Bukoviina
Ukraina linnad
Tšernivtsi oblast
Alavere (Jõgeva)

Alavere on küla Jõgeva maakonnas Jõgeva vallas.

Viited

Jõgeva vald
Jõgeva maakonna külad
Keenia šilling

Keenia šilling on Keenia rahaühik. Jaguneb 100 sendiks.

Keenia šilling võeti kasutusele 1966. aastal, mil see vahetas välja Ida-Aafrika šillingi. 

Kasutusel on 50 sendine ning 1, 5, 10, 20 ja 40 šillingised mündid. Käibelolevad paberrahad on väärtuses 50, 100, 200, 500 ja 1000 šillingit.

ISO 4217 kood on KES.

1 euro = 129,3951 Keenia šillingit 29. juunil 2011.

Välislingid 

Keenia keskpank

Keenia
Rahaühikud
Daniel arap Moi

Daniel Toroitich arap Moi (2. september 1924 – 4. veebruar 2020) oli Keenia poliitik, ta oli riigi teine president (1978–2002).

Poliitilise ning rahvusvahelise surve tulemusena oli ta sunnitud 1992. aastal osalema mitmepartei valimistel, kuid viis nii 1992. aastal kui ka järgnevatel valimistel 1997. aastal oma partei võidule. Aastatel 1967 kuni 1978 oli Moi Keenia asepresident.  

Moi on Keenias tuntud ka kui "Nyayo", mis tähendab Suahiili keeles jalajälgi, kuna ta ütles tihti, et jälgib temale eelnenud esimese presidendi Jomo Kenyatta samme. Samuti on talle omistatud hüüdnimi "Poliitika Professor" tänu tema 24-aastasele valitsusajale, mis on pikim Keenia ajaloos.

Viited 

Keenia presidendid
Sündinud 1924
Surnud 2020
Keelkontakttajur

Keelkontakttajur on magnetväljale reageeriv astmelise toimega tajur.

Keelkontaktid asuvad inertse gaasiga, näiteks argooniga, täidetud hermeetilises klaaskestas. Magnetmaterjalist kontaktid täidavad mitut funktsiooni. Nad on samaaegselt nii
magnetjuhiks, elektrijuhiks kui ka kontakti ennistusvedruks. Kontakttakistuse vähendamiseks ja roostetamise vältimiseks on kontaktipinnad kaetud väärismetalliga, näiteks kulla või plaatinaga.

Keelkontaktide töölerakendamiseks tuleb tekitada magnetvoog, mis läbib kontaktidevahelist õhupilu. Magnetvoo tekitamiseks võib kasutada püsimagnetit, keelkontakti läheduses olevat vooluga latti või seda ümbritsevat solenoidi.

Keelkontaktide vahemik on tavaliselt mõnest sajandikust kuni mõne kümnendiku millimeetrini. Valmistatakse sulguvaid, ümberlülituvaid ja püsimagnetitega polaar- ja mälukeelkontakte. Suurte voolude puhul kasutatakse kaarekustutuskontaktiga keelkontakte. Tajuri seisukohalt on keelkontaktide puuduseks lai hüstereesisilmus, eeliseks aga suur toimekiirus (rakendusaeg 0,5...2 ms) ja töökindlus.

Andurites kasutatakse keelkontakttajureid koos mehaaniliste muundurite ja püsimagnetitega. Näiteks, kontakti lülitav püsimagnet võib olla kinnitatud nivooanduri ujukiga, rõhuanduri manomeetrilise vedruga, asendianduri liuguriga jne.

Vaata ka
Keelrelee

Automaatika
Seisuhõõrdumine

Seisuhõõrdumine või seisuhõõre on tahkete kehade kokkupuutekohas tekkiv jõud (seisuhõõrdejõud) hõõre, mis takistab kehade libisema hakkamist teineteise suhtes.  

Seisuhõõre on veojõuga võrreldes alati vastassuunaline (). 

Seisuhõõre saavutab maksimaalse suuruse vahetult enne keha liikumahakkamist. Seisuhõõrde suurus sõltub kehasid kokku suruvate jõudude suurusest (enamasti raskusjõud) ja kokkupuutepindade omadustest.

Vaata ka
Hõõre

Triboloogia
Mehaanika
Mustjõgi (Koiva)

Mustjõgi on jõgi Lõuna-Eestis, Koiva jõe suurim lisajõgi.

Mustjõgi saab alguse Suurest Saarjärvest (või teistel andmetel selle naaberjärvest Küünimetsa järvest), mis asub Antsla linnast 10 km lõuna pool ja suubub Koiva jõkke Eesti-Läti piiril, 250 km enne Koiva suuet. Jõgi on 85 km pikk ja 1820 km² valgalaga, millest osa paikneb Lätis. Jõel on palju lisajõgesid.

Mustjõe kalastik on liigirikas, kokku on leitud 24 liiki.

Viited 

Võru maakonna jõed
Valga maakonna jõed
Pangaea

Pangaea oli ligikaudu 300–200 miljonit aastat tagasi eksisteerinud hiidmanner, mis sisaldas kõiki tänapäeva mandreid.

Pangaea lagunemise tagajärjel tekkisid kõigepealt Gondwana, mis hõlmas tänapäevast Austraaliat, Aafrikat, Lõuna-Ameerikat, Antarktist, Hindustani poolsaart ja Madagaskarit, ning Lauraasia, mis sisaldas Laurentiat (tänapäevase Põhja-Ameerika tuum) ning Euraasiat. Gondwana ja Lauraasia edasise lagunemise tagajärjel tekkisid tänapäevased mandrid ning mandrilise maakoorega saared. Pangaead ümbritses Panthalassa ookean, mille tänapäevane järeltulija on Vaikne ookean.

Nimi "Pangaea" pärineb Alfred Wegenerilt (1912). Mandrite lagunemist ja üksteisest eemaldumist nimetas ta mandrite triiviks. Algselt ei pälvinud see hüpotees toetust, sest Wegener ei suutnud usutavalt seletada, mis põhjusel mandrid triivivad. Tänapäeval on esialgne mandrite triivimise idee asendatud laamtektoonika teooriaga, mis loodi 1960. aastail.

Paleogeograafia
Angela Aak

Angela Aak (sünninimi Andres Aak; sündinud 7. aprillil 1966) on eesti kitarrist ja laulja. 

Ta mängis ansamblis Blacky.

Varem on ta mänginud ansamblites VanGogh, Vanemõde, Henhouse, T-Klaas, Gunnar Grapsi Grupp, Long Loff ning Aak & Oja.  

Ta on läbi teinud sookorrigeerimise operatsiooni.

Viited

Välislingid
Foto
Online-intervjuu
Angela Aak suurendas rindu 

Eesti kitarristid
Sündinud 1966
Aulepa

Aulepa ehk Dirslätt (rootsi keeles ka Dillet) on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas.

Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Noarootsi valda.

Küla asub valla keskosas ning küla kaugus Pürksist on 11 km ja Haapsalust 24 km. Külas asuvad muinsuskaitsealused arheoloogiamälestised Ohvrikivi, kalmistu „Kabelimägi" (osaliselt Suur-Nõmmkülas) ja pakktee. Kohalikest vaatamisväärsustest on säilinud 16. sajandi lõpul rajatud Pärnaste pärn, mõis ning pritsikuur.

Aulepa küla läbivad järgmised riigimaanteed: Harju-Risti – Riguldi – Võntküla tee ja Nõmmküla–Aulepa–Österby tee. Küla territooriumile jääb osa 2009. aastal valminud Aulepa tuulepargist (8 3 MW tuulikut). Külas on 16 elamut-suvilat.

Küla esmamainimine allikates langeb aastasse 1540, mil kasutati nimekuju Dyrschleven, kuid oletatavasti on eestikeelne nimekuju rootsikeelsest külanimest vanem. Aastal 1565 on kasutatud nimekuju Degerslett ning aastal 1683 kuju Dirschlet. Saksa- ja rootsikeelne nimekuju tuleneb ilmselt rootsikeelsest sõnapaarist diger slätt, mis tähendab "suur ala". Mellini atlases esineb küla nimena Dirslät, kuid kõrval oleva mõisa nimena Haudlep. Tõenäoliselt tuleb eestikeelne nimekuju sõnadest "haud" ja "lõpe" (piir). Nimi sarnaneb päritolult analoogsete kohanimedega Paslepa, Sutlepa, Rooslepa.

Hara ja Aulepa piiril on Hara teeristi bussipeatus, Aulepa ja Sutlepa piiril aga Aulepa bussipeatus.

Rahvastik

Viited 

Lääne-Nigula valla külad
Rannajoon

Rannajoon on merede ja suurte järvede veepinna ning maismaa vaheline piir.

Eestis peetakse kokkuleppeliselt suurteks järvedeks Peipsi järve ja Võrtsjärve.

Rannajoone pikkus ei ole üheselt kindlaksmääratav, sest see sõltub valitud punktide tihedusest, mille vahel mõõdetud kauguste summana rannajoone pikkust väljendatakse. Kui punkte on tihedamalt, siis on ka rannajoon pikem. Matemaatiliselt on rannajoon fraktal. 

Rannajoone asukoht ei ole püsiv. See võib muutuda loodete, tuule või muude lühiajalist mõju omavate tingimuste toimel, polaaraladel olulisel määral liustike liikumise tagajärjel. Pikemaajalisemat mõju rannajoone asukohale avaldavad isostaasia, eustaasia, settimine, abrasioon jne. Loode- ja Lääne-Eestis muutub rannajoon peamiselt maakerke toimel, kuid neiks muutusteks (uute laidude tekkeks ja saarte kokkukasvamiseks mandriga) kulub aastakümneid.

Väikese järve veepinna ja maismaa vahelist piiri nimetatakse kaldajooneks.

Vaata ka 
Kaldajoon

Hüdroloogia
Okeanograafia
Normaalrõhk

Normaalrõhuks ehk standardrõhuks nimetatakse õhurõhku 101 325 Pa. Sageli kasutatakse normaalrõhu ligikaudset väärtust 100 000 Pa ehk 100 kPa.

Varem peeti normaalrõhuks 760 mm Hg ehk 101,3 kPa.
Riguldi

Riguldi ehk Rickul on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas.

Riguldi nimi on mugandatud rootsi nimest Rickull. Rootsi nimi on kaheosaline ja seda on seletatud mitmeti. Esmauurija Carl Russwurm pakkus välja sõnaühendit ria (rehi) + kulle (küngas), seega Rikullen, nagu koha peal seda mõisteti. Sakslaste tõlgendus nimest oli Russwurmi järgi Rickholz (rikas mets). Paul Johansen ei välistanud saksa algupära, ent pakkus seletuseks alamsaksa rick (latt, teivas) + holt (metsasalu). T. E. Karsten ja Per Wieselgren pöörasid tähelepanu esisilbi täishäälikule y ja pidasid võimalikuks lähtenimeks Rygg-hult (mäeseljaku salu). E. Lagman oletas lähtumist Lõuna-Rootsist, kust ta leidis üle 400 näite nimedest, mille lõpus oli -hult või mis olid kujul Hult või Hylte. 

Küla kohta kasutati aastal 1557 nime Ryckholdt, aastal 1560 Ryckholt, aastal 1565 Richwlth, Richulth, aastal 1613 Ricolt, aastal 1627 Rykold, aastal 1653 Richholtz ja aastal 1688 Rickholts, Rickholz.

22. juunist kuni 10. juulini 1933 toimus Riguldis Saksa vähemusrahvuse kultuuriomavalitsuse ja Saksa Klubi korraldusel Saksa vähemusrahvuse töölaager. 

1920. a-tel tekkisid Riguldi mõisa maale kaks asundust, Norrby (Põhjaküla) ja Söderby (Lõunaküla), mis 1977 liideti Riguldiga. Riguldiga liideti aastal 1977 veel Haversi ja Luksi külad, Riguldi põhjaotsas on sellega koos Haversiga liidetud endine küla Pöia.

Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Noarootsi valda.

Küla aladele jäi Riguldi mõisa süda. Mõisa peahoone, park, ait, tõllakuuri varemed, kelder, sepikoda, piirdemüürid ja kuivati on ehitismälestistena kantud kultuurimälestiste riiklikku registrisse.

Külas on Riguldi ja Söderby bussipeatused, Höbringi ja Riguldi piiril ka Vanaküla bussipeatus.

Vaata ka
 Luksi
 Pöia

Viited 

Lääne-Nigula valla külad
Rooslepa

Rooslepa ehk Roslep on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas.

Küla kohta kasutati aastal 1540 nime Rotzlep, aastal 1564 Roszelepp, aastal 1565 Rodzläp, Rotslep, Rotzlep ja aastal 1798 Roslep. Aastail 1977–1999 oli küla osa Dirhami külast. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Noarootsi valda.

Rooslepa nimi on eesti päritolu ja päritolult sarnane analoogsete kohanimedega Paslepa, Sutlepa, Aulepa. Nime aluseks on rahvanimetus rootsi + lõpp : lõpu või lõpp : lõpe (laht).

Osa külast kuulub Nõva maastikukaitseala koosseisu. Rooslepa kalmistu on ajaloomälestisena kaitse all.

Külas on Rooslepa bussipeatus, Rooslepa ja Elbiku piiril ka Spithami tee bussipeatus.

Vaata ka

Rooslepa kabel

Viited

Lääne-Nigula valla külad
Saare (Lääne-Nigula)

Saare ehk Lyckholm on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas.

Saare oli ajalooliselt Noarootsi ja mandri vaheline Läänemere saar, rootsikeelse nimega Lyckholm, mandriga ühines umbes 19. sajandil.

Küla mainiti esmakordselt rootsikeelse nimega aastal 1627; toona oli tegemist väikese saarega Noarootsi ja mandri vahelises väinas, kus elas kolm peret. Aastal 1662 rajati saarele mõis. Küla aastast 1977. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Noarootsi valda.

Eestikeelne nimi pärineb sõnast saar. Rootsi nime lähtekohaks on pakutud sõna lycka, muinasrootsi lykkja (tarastatud, aiaga piiratud) + holm (väike saar, kõrgendik, küngas).

Külas endises Saare mõisas asub Lyckholmi muuseum. Mõisa peahoone varemed, park, tõllakuur, tall ja kaev on ehitismälestistena kantud kultuurimälestiste riiklikku registrisse.

Saare territooriumile jäävad looduskaitsealused Truumani ehk Kalevipoja kivid. Osa külast kuulub Silma looduskaitseala koosseisu.

Viited

Lääne-Nigula valla külad
Österby

Österby on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas.

Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Noarootsi valda.

Küla esmamainimine võib jääda aastasse 1450, mil allikates esineb küla nimena Österbu. Ajalooliselt on küla kuulunud Noarootsi kihelkonna Saare mõisale, kuid aasta 1620 paiku mõnda aega ka Haapsalu lossile.

Noarootsi poolsaare lõunaosas asuva Österby küla pindala on 833,7 ha ning küla jääb Haapsalust 37 km ja endise Noarootsi valla keskuseks olnud Pürksist 2 km kaugusele. Küla territooriumil on 32 elamut-suvilat.

Külas on Österby bussipeatus.

Küla näol on tegemist tüüpilise ahelkülaga, kus õued paiknevad mõlemal pool küla läbivat Nõmmküla–Aulepa–Österby riigimaanteed, mis lõpeb Österby sadamas. Sadamast algab talvine üle Haapsalu Tagalahe kulgev ca 2,5 km pikkune jäätee. Kohalik vaatamisväärsus Österby sadamamuul on rajatud raudkividest 20. sajandi alguses kohalike talumeeste poolt ja on ca 265 meetrit pikk. Sealtkaudu toimus regulaarne paadiühendus Haapsaluga kuni aastani 1994. Suplusperioodil on Österby rand üks poolsaare populaarsemaid ujumiskohti, samuti sobib piirkond lohesurfaritele. Mere äärest avaneb vaade Haapsalu siluetile ja näha on ka Hobulaidu ning Vormsi saart. 2013. aasta juulis paigaldati sadamamuuli otsa ujumissild ja sadam sai ujuvkai.

Vaatamisväärsustest on külas veel 1930. aastatel ehitatud ja 1998. aastal taastatud Österby pritsikuur. Looduskaitselisi kitsendusi põhjustab rannaalale ulatuv Väinamere hoiuala, samuti puisniidu kaitseks moodustatud Österbi hoiuala. Osa külast kuulub ka Silma looduskaitseala koosseisu.

Viited

Lääne-Nigula valla külad
Kohtla-Järve Põlevkivimuuseum

Kohtla-Järve Põlevkivimuuseum on muuseum Kohtla-Järvel, mis tutvustab külastajatele põlevkivi kui maavara tekkimise ja kasutamise ajalugu ning tänapäeva. Muuseum asutati 31. märtsil 1966.

Tegemist on selle valdkonna ainukese muuseumiga maailmas.

Ajalugu
Kuni 1999. aasta kevadeni asus muuseum Kohtla-Järve vanalinnas, endises Põlevkivi Tööstuse kontorihoones. Aastal 1998, kui Kohtla-Järve linnavalitsus võttis muuseumi riigilt üle (s.t haridusministeerium lõpetas muuseumi tegevuse finantseerimise), võeti vastu ka otsus selle üleviimiseks linnavalitsuse hoonesse. Ajutiste näituste korraldamiseks on Põlevkivimuuseumil kasutada avar linnavalitsuse fuajee. Uues asukohas avati 1999. aastal uus püsiekspositsioon, mis oli muuseumi ajaloos kolmas. 

2006. aastal koliti taas ning alates 4. maist 2007 asub Põlevkivimuuseum Kukruse alevikus aadressil Lehe 10a. Uus asukoht oli sümboolne, sest just Kukrusel alustati 1916. aastal põlevkivi tööstuslikku kaevandamist. Ühtlasi oli muuseum Kukrusel Tallinna–Narva maantee vahetus läheduses. 

Muuseum tegutses Kukrusel kuni 31. augustini 2016. Siis koliti taas Kohtla-Järve linna aadressile Tuuslari 22. Pärast remonti avati (põlevkivitööstuse ajaloo) püsiekspositsioon ja (kunsti) püsinäitus 2019. aasta juunis.

Alates 1. oktoobrist 2006 koondati Kohtla-Järve Põlevkivimuuseumi nime alla mitu seni eraldi tegutsenud näituste korraldamisega tegelenud üksust:

Kohtla-Järve Põlevkivimuuseumi Valge Saal (Tuuslari 18a), mille põhiülesanne on ajutiste kunstinäituste korraldamine. Samas hoones tegutseb ka VM Virtuaalne filiaal, toimuvad kontserdid, loengud, seminarid, vastuvõtud jne, ning näidatakse filme;
Vene Muuseumi Virtuaalne filiaal, mille põhiülesanne on virtuaalsete ekskursioonide korraldamine. Praegu on videoteegis üle 50 ühiku Vene Muuseumi materjalidega Vene ja maailma kunstipärandist. Oktoobrist 2006 hakati valmis-programme eesti keelde tõlkima ning samas on alustatud kontaktiotsinguid teiste Euroopa muuseumidega videoteegi täiendamiseks ja koostöö tegemiseks. Tehakse koostööd linna koolidega ning koolide kunsti- ja infotehnoloogia õpetajatega.

Kogud
Muuseumi kogudes on üle 27 000 museaali, sealhulgas enam kui 900 kunstiteost, millest vanimad pärinevad 1920. aastatest.

2006. aasta mais hakati fonde digiteerima. 2007. aastal hakati looma digitaalset kogude andmebaasi ja ühtlasi loodi Põlevkivimuuseumi koduleht.

Vaata ka 
Kohtla Kaevanduspark-muuseum
Eesti muuseumite loend

Viited

Välislingid 
Kohtla-Järve Põlevkivimuuseumi koduleht
Irina Kiviselg. Põlevkivimuuseumi viimane päev Kukrusel Põhjarannik, 3. september 2016

Ida-Viru maakonna muuseumid
Kohtla-Järve
Eesti põlevkivitööstus
Nebojša Radmanović

Nebojša Radmanović (sündinud 1. oktoobril 1949 Gračanicas) on Bosnia ja Hertsegoviina poliitik, endine Bosnia ja Hertsegoviina presidentuuri liige.

Ta oli alates 6. novembrist 2006 17. novembrini 2014 Bosnia ja Hertsegoviina presidentuuri serblasest liige. 2010. aastal valiti ta presidentuuri uueks ametiajaks.

Ta oli presidentuuri esimees 6. novembrist 2006 kuni 6. juulini 2007, 6. novembrist 2008 kuni 6. juulini 2009, 10. novembrist 2010 kuni 10. juulini 2011 ja 10. novembrist 2012 kuni 10. juulini 2013.

Bosnia ja Hertsegoviina poliitikud
Sündinud 1949
Ligue 1

Ligue 1 (ametlik nimi sponsorite tõttu Ligue 1 Uber Eats) on Prantsusmaa jalgpalli kõrgliiga. 1932. aastast on selle võitja ametlikult Prantsusmaa meister. Aastail 1932–2002 kandis nime Division 1 (D1).

Ligue 1 on üks Euroopa viiest suurliigast (veel Premier League, Primera División, Serie A ja Bundesliga), kuid tõusis nende sekka alles 20. sajandi viimasel kolmandikul.

Liiga on ajaloo jooksul võitnud kokku 19 klubi. Kõige edukamad on kümne tiitlivõiduga Saint-Étienne ja Paris Saint-Germain. Üheksa korda on võitnud Marseille ning kaheksa korda Monaco ja Nantes.

Hooaeg 2022/23 on viimane hooaeg, mil liigas mängib 20 klubi. Seejärel väheneb liigas osalevate klubide arv 18-ni.

Klubid
Ligue 1 2022–23 hooajal mängivad liigas järgmised 20 klubi:

Meistrid

Välislingid 
 Ametlik koduleht
Koigi soostik

Koigi soostik on mitmelaamaline raba Saare maakonnas Saaremaa valla maadel. 

Raba pindala on 39,8 km².

Koigi raba on oluline põhjaveekihtide toitja Ida-Saaremaal. Seal esinevad piiratud alal kõik soode liigid (madalsoo, siirdesoo ja raba), mis muudab piirkonna äärmiselt väärtuslikuks objektiks Lääne-Eesti soostumisprotsesside uurimisel. Seetõttu on ehitatud looduse õpperada, mis aitab eksponeerida seda loodusturistidele huvi pakkuvat vaatamisväärsust. Rada on ehitatud metallplaatidest ja paigaldatud on kolm vaatetorni kõrgustega 4, 7 ja 10 m. Kuna rabasse maapealsete masinatega ligi ei saa, paigaldati vaatetornid helikopteriga.

Raba lõunaosa läbib Koigi, Kurdla ja Kuke kraav.

Rabas on Koigi Pikkjärv, Koigi Ümmargune järv, Koigi järv ja Naistejärv.

Viited

Välislingid

Saare maakonna sood
Saaremaa vald
Jigme Khesar Namgyal Wangchuck

Jigme Khesar Namgyal Wangchuck (sündinud 21. veebruaril 1980) on Bhutani kuningas alates 14. detsembrist 2006.

Ta sündis kuningas Jigme Singye Wangchucki ja tema abikaasa Ashi Tshering Yangdön Wangchucki esimese lapsena. Kroonprintsiks kuulutati ta ametlikult 1988. aastal.

Omandanud põhihariduse Bhutanis, jätkas ta õpinguid Ameerika Ühendriikides Massachusettsi osariigis asuvas Cushingi Akadeemias ja Wheatoni Kolledžis. Aastal 2000 asus tulevane kuningas õppima Suurbritanniasse Oxfordi Ülikooli. Ta lõpetas seal välisteenistuse programmi ja omandas magistrikraadi poliitika alal.

Juba õpingute kõrvalt hakkas tollane kroonprints Jigme Khesar Namgyal täitma diplomaatilisi ja poliitilisi ülesandeid, esindades näiteks 8. mail 2002 Bhutani ÜRO Peaassamblee istungil.

Detsembris 2005 teatas tema isa Jigme Singye Wangchuck, et kavatseb poja kasuks troonist loobuda 2008. aastal. 14. detsembril 2006 toimunud valitsuse istungil esines kuningas teadaandega, et annab kohe võimutäiuse riigipea ja monarhina üle oma pojale. Nii sai Jigme Khesar Namgyal Wangchuckist Bhutani viies kuningas. Tema ametlik kroonimine toimus 6. novembril 2008.

Jigme Khesar Namgyal Wangchuck abiellus 13. oktoobril 2011 Punakhas Jetsun Pemaga. 

Bhutani monarhid
Sündinud 1980
Kaastunne

Kaastunne on inimese võime tunda kaasa teise inimese valu, leina ja kannatuste suhtes. 
Algselt kasutati kaastunde mõistet erinevates religioonides. Kristlikus kultuuris on kaastunne seotud inimese moraali ja eetikaga. Seda nähakse kui inimese voorust.
Kaastundel on kaks peamist vormi: 
inimene on kaastundest füüsiliselt mõjutatud ja valu võib teda otseselt motiveerida tegutsema või ta jääb passiivseks ja kaastunne on vaid emotsioon.
kaastunne tekkis konkreetsel põhjusel. 
Eesti keeles võib kaastunne olla nii emotsioon, kui ka õpitud viisakas käitumine. Näiteks on eestlastel kombeks öelda leinavale või õnnetule inimesele "Tunnen kaasa!" ja seda nimetatakse kaastundeavalduseks. Kaastundeavaldus võib ka ilmuda ajalehes tekstina, kus on nimetatud mitmeid inimesi, kellele kaasa tuntakse ja kes kaasa tunnevad.

Kaastunne budismis 

Kaastunne (sanskriti ja paali keeles karuṇā; tiibeti keeles snying rje; hiina keeles 慈悲 cibei; jaapani keeles jihi) on budismis üks nelja mõõtmatu ehk brahmaseisundi juurde kuuluvast teostusest. Mahajaanas on kaastunne koos mõistmisega üks kahest põhimõistest, mis kuuluvad
virgumise juurde.

Kaastunne on budismis eeskätt erapooletu suhtumine kõikidesse olenditesse, nende kannatuste endale kujustamine, olendite hüvanguks tegutsemine ja nende otsene aitamine. Mahajaanas arendatakse virgumismeelt eelkõige kaastundest teiste olendite vastu.

Kaastunne on bodhisattvate kõige olulisem omadus ja nende tegutsemise juhtmõte. Kaastunnet kehastab ülima ideaalina bodhisattva Avalokitešvara.

Vaata ka

Halastus

Viited

Psühholoogia
Budism
Emotsioon
Tsiistre

Tsiistre on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.

Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Misso valda.

Külas tegutseb Tsiistre Linamuuseum.

Külas asub mitmeid kultuurimälestisteks nimetatud kääpaid ja Tsiistre kivikalme.

Küla piiresse jääb Märä järv.

Viited

Välislingid 
 Tsiistrenuka külaseltsi koduleht

Rõuge valla külad
Munga sau

Munga sau ehk kepp (mongoli дулдуй ) kuulus algbudismis kohustusliku detailina munkade varustuse juurde. Legend räägib, et esimene mungasau budismis kuulus Buddha Sakjamunile. See oli tehtud sandlipuust, mille ülemises otsas oli pikk metallist käepidemeosa. Sinna riputati 12 metallist rõngast (arv 12 vastab budismis 12 nidaanile – need on 12 põhjust uueks ümbersünniks). 

Kui munk kõndis oma teed, siis kolisesid rõngad liikumisel, andes märku Buddha õpetuse järgija lähenemisest. Sellega hoiatas munk sümboolselt elusolendeid, alates putukatest kuni suuremate loomadeni välja, et liigub ja ei soovi oma rännakul kellelegi kannatusi põhjustada, et mitte sekkuda võõrasse karmasse.

Budism
Sidrun

Sidrun on hariliku sidrunipuu vili. 

Sidrunid erinevad teistest puuviljadest suure sidrunhappesisalduse poolest, sisaldades 5–7% sidrunhapet. Põhjapoolkeral on sidrunite happesisaldus suurim novembris, millal ongi tavaline koristusaeg. Sidruneid koristatakse kolm korda aastas, näiteks Sitsiilias koristatakse vilju septembrist-novembrini, detsembrist-maini ja juunist-septembrini. Viljad on valminud siis, kui nende rohekaskollane koor muutub läikivaks. 

Sidrun sisaldab olulisel määral C-vitamiini (100 grammi kohta 53 milligrammi), mis ületab kahekordselt mandariinide C-vitamiini sisalduse, kuid jääb veidi alla apelsinile. 

Sidrun on tähtis toidulisand, maitsestaja, samuti limonaadi koostisosa. Limonaad, see algselt naturaalne sidrunijook, ongi nime saanud sidrunilt, kuid uuemal ajal tehakse seda karastusjooki ka mitmesugustest muudest maitseandjatest.

Sidruni kogumassist moodustab koor 45% ja seemned 2%. Vilja koores leidub palju eeterlikku õli, mis juba koore vähesel painutamisel välja pritsib. Koorest pressitakse sidruniõli, mis on helekollane, mõrkja maitsega, sidrunilõhnaline vedelik. Sidruniõli kasutatakse kosmeetikatööstuses ja alkohoolsete jookide lisandina. Tuhande sidruni koorest saab pressides 475 grammi õli. Eeterlikku õli sisaldavad ka sidrunipuu õied ja lehed. Nii sidruni- kui ka apelsiniõli toodetakse peamiselt Itaalias ja Ameerika Ühendriikides.

Sidrunimahla hommiku joomine ergutab maksa toimet.

Toodang, toiteväärtus ja biokeemiline koostis 
Toodangutabelis on andmed sidruni ja laimi kohta koos. 2012. aastal toodeti maailmas 15,1 miljonit tonni sidrunit ja laimi, istandike kogupindala oli 0,98 miljonit hektarit.

Viited 

Puuviljad
Tsitrused
Mandariin

Mandariin on hariliku mandariinipuu (Citrus reticulata) vili. 

Mandariinid on maitselt lähedased apelsinidele. Viljad on suuremad ja paksema koorega kui apelsiinid ja pisut sirge  väliskujuga. Punaka varjundiga oranž koor eraldub viljalihast väga kergesti. Koores leidub eeterlikku õli, mida pressitakse; saadust nimetatakse mandariiniõliks. Koor ja seemned moodustavad mandariini massist ligi 26%.

Nimi
Mandariin on saanud nime ühest päritolupiirkonnast, Mauritiuse saarelt, kus pärismaalased kutsusid selle puu vilju "mandaraks".

Kasutamine 
Mandariine tarvitatakse peamiselt värskelt lihtsalt söömiseks või kasutatakse värskeid vilju salatites, magustoitudes, tortide kaunistamisel jms. Viljast valmistatakse ka mahla.

Suurimad tootjad maailmas, viljade toiteväärtus ja biokeemiline koostis 
2012. aastal toodeti maailmas kokku 27,1 miljonit tonni mandariine.

Toodangutabelis on andmed mandariinide, tangeriinide, klementiinide ja satsumade kohta koos.

Vaata ka
Klementiin

Viited

Välislingid 

Me armastame mandariine, delfi.ee, 23. detsember 2017

Tsitrused
Kangjur

Kangjur ehk Kandžur (tiibeti keeles bka’ ‘gyur ‘sõna tõlge’), on tiibeti kaanoni esimene osa, mis sisaldab peamiselt suutrate ja tantrate tõlkeid. Kandžuri tekstid süstematiseeris ja pani kokku Tiibeti ajaloolane Putön 13. sajandil, ehk umbes 18 sajandit pärast Buddha parinirvaanat.  

Esimene Kandžuri trükitud versioon ilmus 1411. aastal Pekingis. Tiibetis hakati trükkima tekste 14. sajandi algul, mil kasutati puutahvlite sisselõigatud matriitse. 

Tiibeti kaanoni teine on Tengjur ehk Tandžur, mis sisaldab kommentaare Kandžuris asuvate tekstide kohta. 

Kandžur hõlmab kokku üle 1000 teksti enam kui 100 köites ja sai oma lõpliku kuju Butöni juhendamisel Šalu (tiibeti keeles zhwa lu) kloostris 14. saj. Esmakordselt trükiti Kangjur puitplaatidelt 1411. aastal.

Jaotus 

Kandžur on jaotatud kuude ossa: 

 Dulva (sanskriti keeles Vinaya, tiibeti keeles dul ba) – mungaelu reeglid, normid, selgitused.
 Prajñāpāramitā (tiibeti keeles pha rol tu phyin pa) – filosoofia; õpetus, kuidas koostada loogilisi arutlusi.
 Avataṃsaka (tiibeti keeles phal po che) – kosmoloogia; õpetus olemasolust ja maailmast.
 Ratnakūṭa (tiibeti keeles rin chen brtegs) – sisaldab kokku 49 mahajaana suutrat.
 Suutrad (sanskriti keeles Sūtra; tiibeti keeles mdo) – suutrate kogumik; sisaldab paali keelest tõlgitud algtekste ehk Buddha õpetusi ning pärast Buddha parinirvaanat loodud uusi tekste, nagu "Lootossuutra" jt.
 Tantrad (sanskriti keeles Tantra; tiibeti keeles rgyud) – hinduismist pärinevate tantristlike tekstide kogumik. Seetõttu nimetatakse tiibeti budismi (vadžrajaana) ka tantrajaanaks.

Väljaanded 

Kangjurist on ilmunud mitu erinevat väljaannet, neist enam austatud on Tašilunpo lähedal Nartangis puutahvlitelt trükitud Kangjur, mille igas köites on 1000 lehekülge. Samuti on populaarsed Derge ja Pekingi väljaanded. Mongoolias tõlgiti Kangjur mongoli keelde 17. sajandil.

Vaata ka 

 Tengjur
 Tiibeti kaanon

Vadžrajaana
Kanoonilised tekstid
Tiibeti budism
Hayden White

Hayden V. White (12. juuli 1928 – 5. märts 2018) oli USA kirjandusteadlane ja ajaloolane. 

White on peamiselt tuntud oma teose "Metahistory" (1973) järgi, milles ta leidis 19. sajandi ajaloolaste tekste keeleteaduslike meetoditega analüüsides, et need ei erine põhimõtteliselt ilukirjandusest. Sellega tõi ta ajalooteadusse postmodernismi ja keelelise pöörde (linguistic turn). 1990. aastatel on mitmed tuntud ajaloolased, näiteks Roger Chartier, tema seisukohti kritiseerinud ning ajalooteaduse erinevust ilukirjandusest tõestada püüdnud. Ka White ise on tunnistanud, et ajalooteadus tegeleb objektiivsete, reaalselt eksisteerivate faktidega, erinedes seega ainult luuludel põhineda võivatest väljamõeldud tekstidest. Tema argumendid käivad rohkem ajaloolaste keelelise väljenduse kui faktide ebatõelisuse kohta, sest keele relatiivsuse ja sisemiste struktuuride tõttu ei saavat ükski narratiiv ainuõige tõe lähedane olla.

Tunnustused
Hayden V. White valiti 2000. aastal Ameerika Filosoofiaseltsi liikmeks.

Kirjandus
Vikerkaar 2000, nr. 8-9, lk. 76–87 Roger Chartier: "Neli küsimust Hayden White'ile"
Samas, lk. 88–97 Hayden White: "Vastused professor Chartier' neljale küsimusele"
Kirjandusteooria ja ajalookirjutus. Tuna 2003/1, lk-d 111–127.

Ameerika Ühendriikide ajaloolased
Kirjandusteadlased
Sündinud 1928
Surnud 2018
Kuldmikrofon

Kuldmikrofon on Eesti Ringhäälingute Liidu poolt väljaantav eetriajakirjaniku aastaauhind.

Kuldmikrofoni on välja antud alates 1996. aastast. Auhind antakse raadio- ja teleajakirjanikele väljapaistvate saavutuste eest, kas elutöö või ühekordse saavutuse eest. 
Auhind antakse üle iga aasta detsembris, kui tähistatakse Eesti rahvusringhäälingu aastapäeva.

Laureaadid
 1996 Lembit Lauri tegevuse eest rahva mälu talletajana ringhäälingus
 1997 Anne Erm muusikasaadete kultuuri edendamise eest
 1998 Harri Tiido 
 1999 Vello Lään 
 2000 Enn Eesmaa 
 2001 Fred Jüssi 
 2002 Valter Ojakäär 
 2003 Helgi Erilaid 
 2004 Vahur Kersna
 2005 Erki Berends
 2006 Riina Eentalu
 2007 Hubert Veldermann
 2008 Mati Talvik
 2009 Tiit Karuks
 2010 Erik Lillo
 2011 Sirje Eesmaa
 2012 Lembitu Kuuse
 2013 Tõnis Erilaid
 2014 Toomas Lasmann Pikaaegse ja mitmekülgse karjääri eest televisioonis. 
 2015 Reet Linna
 2016 David Vseviov
 2017 Owe Petersell
 2018 Tõnis Kipper Veerand sajandi jooksul nii mikrofoni ees kui taga tehtud raadiotöö eest.
 2019 Olav Osolin
 2020 Hendrik Relve
 2021 Ulla Länts

Kirjeldus
Auhind kujutab endast keraamilist mikrofoni, mis on igal aastal erineva kujuga. Auhinnale lisandub rahaline preemia. Kuju autor on keraamik Urmas Puhkan.

Alates aastast 2009 on Kuldmikrofoni autor disainer Krista Lehari. Mikrofon on valmistatud 925 hõbedast, mis on üle kullatud.

Viited

Välislingid
Eesti Ringhäälingute Liidu koduleht
Kuldmikrofon
Kuldmikrofoniga on autasustatud
Legendaarne spordireporter Erik Lillo pälvis Kuldmikrofoni

Eesti auhinnad
Helgi Erilaid

Helgi Erilaid (aastani 1966 Helgi Pliess, 1966–1973 Helgi Põldroos; sündinud 28. juunil 1942) on eesti raadioajakirjanik.

Ta lõpetas 1966. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajakirjanduse alal.

Tunnustus
 1988 Eesti NSV Ajakirjanike Liidu aastapreemia
 1998 Eesti Ajakirjanike Liidu aastapreemia 
 2003 Kuldmikrofon töö eest raadio muutmisel intiimseks meediumiks (eeskätt "Keskööprogrammides")
 2007 Valgetähe V klassi teenetemärk

Isiklikku   
Helgi Erilaid on olnud abielus Enn Põldroosiga ja on praegu abielus Tõnis Erilaiuga. Tal on poeg Ekke-Kristian Erilaid.

Viited

Välislingid
 Jüri Pino. "Õudne on otsesaates naerma hakata". Postimees Extra. 17. mai 1997
 Erika Klaats. Helgi Erilaid paneb end kuulama. Maaleht, 15. jaanuar 2004 
 Tanel Veenre. Elu ühes päevas: Helgi Erilaid. Eesti Ekspress, 21. juuli 2005

Eesti raadioajakirjanikud
Eesti saatejuhid
Tartu Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna vilistlased
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1942
Anne Erm

Anne Erm (sündinud 4. septembril 1943 Rakveres) on eesti helilooja, muusikateadlane ja -ajakirjanik.

Õppis 1959. aastast Tallinna Muusikakoolis. Tallinna Muusikakooli lõpetas muusikateooria erialal ja jäi sinna viieks aastaks kaugõpperühma õpetajana tööle. 1963–1970 õppis Tallinna Konservatooriumis kompositsiooni erialal. Tema õppejõudude seas olid Villem Kapp ja Eugen Kapp. 

Anne Erm on olnud Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli õppejõud. 1966–1972 laulis ansamblis Collage (ka ansambli nimi on tema idee).

1970. aastast töötab muusikatoimetajana Eesti Raadios, kus on ellu kutsunud hulga saatesarju: "Kerge muusika ABC", "Kerged variatsioonid", "Saagem tuttavaks", "Uusi heliplaate" jt.

1990 pani Anne Erm aluse Tallinna rahvusvahelisele festivalile "Jazzkaar" ning on tänini festivali peakorraldaja. Festivali peetakse tänapäeva Eesti muusikaelu visiitkaardiks.

1997. aastast alates korraldavad Erm ja tema meeskond ka festivali "Jõulujazz". Anne Erm on olnud Eesti Jazzliidu juht.

Looming
Ermi enda sõnul koosneb tema looming paarist teatrimuusikast ja paarist naljaviluks kirjutatud estraadilaulust. Helilooja Ermi teostest on salvestatud vaid üks: "Sümfoniett".

Ta on kirjutanud arvukalt artikleid džässi ja levimuusika teemadel, samuti kahes trükis ja neljas keeles ilmunud raamatu "Polkast rokini: tänapäeva eesti levimuusika panoraam" (1984), mis räägib Eesti levimuusikast ja -muusikutest.

Tunnustus
 1997 Kuldmikrofon muusikasaadete kultuuri edendamise eest
 1999 Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia (festival Jazzkaar)
 2001 Tallinna teenetemärk
 2002 Valgetähe IV klassi teenetemärk
 2003 Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia (džässielu edendamine)
 2006 Prantsuse Kunstide ja Kirjanduse ordeni kavaler, ordeniga kaasneb rüütliseisus. Selle eest, et pühendas ühe oma esimestest raadiosaadetest Edith Piafile ja Ermi eestvõttel sai teoks prantsuse muusika, eelkõige laulude lindistused eesti lauljate ning Eesti Raadio raadioorkestri esituses.
 2010 Eesti Muusikanõukogu muusikapreemia (jazzi pika kaare eest)
 2018 Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali elutööpreemia (Eesti džässielu ülesehitaja ja arendaja)

Viited

Välislingid

 Joosep Sang. Vastab Anne Erm. Teater. Muusika. Kino, 2005 

Eesti heliloojad
Eesti muusikateadlased
Eesti ajakirjanikud
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia vilistlased
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti Muusikanõukogu muusikapreemia laureaadid
Sündinud 1943
Valingu

Valingu on küla Harju maakonnas Saue vallas.

Valingu piirneb Keilaga ning küla keskus asub Keilast ligi 3 kilomeetrit idas. Küla läänepiir jookseb mööda Keila jõge.

Küla põhjaosa läbib Tallinna–Keila raudtee, millel on Valingu raudteepeatus. 

Külas asub Valingu hiidrahn. Sellest paar kilomeetrit eemal üle raudtee asub Korvi kalmistu.

Küla territooriumile jääb kolm arheoloogiamälestiseks arvatud kultusekivi ja üks asulakoht.

Külas tegutses Valingu mõis. Suurem osa hooneid on tänaseks hävinud või tugevasti ümber ehitatud.

Vaata ka
Valingu–Jõgisoo tee

Viited

Saue valla külad
Vanamõisa (Saue)

Vanamõisa on küla Harju maakonnas Saue vallas. Külas asus Vanamõisa mõis.

Küla läbivad Alliku–Laagri, Hüüru–Alliku–Saue ja Tutermaa–Vanamõisa tee.

Täna asub Vanamõisas muu hulgas Eesti üks suurim karavanipark ning Vanamõisa vabaõhukeskus.

Vaata ka
Padula
Koidu (Saue)
Sõeruallikas

Viited

Saue valla külad
Vatsla

Vatsla on küla Harju maakonnas Saue vallas. 5 kilomeetri kaugusel Tallinnast.

Statistikaameti andmetel oli 2011. aastal Vatslas 371 elanikku.

Küla läbiva Vatsla tee algusesse jääb suvilarajoon, kus suvilad on ehitatud ajapikku ümber elumajadeks. Suvilarajoonist vasakule keerava Kodasema tee äärde jääb lisaks endistele suvilatele ka uuselamurajoon. Vatsla tee lõpu pool asub miljööväärtuslik vana Vatsla küla oma talude ja kiviaedadega. 

Vatsla külas ärihooned puuduvad, põhjaosas on mõned logistikaettevõtted.

Ajalugu
Esimesed inimesed tegutsesid sealsetel aladel 14. sajandist. Lähiminevikus pole küla ajaloos suuri sündmusi olnud. Kuigi küla alad kuuluvad Saue valla alla, oli veel 1935 aastal Vatsla osa Harku vallast. 

Ligi 50 aastat tagasi läbis küla ka raudtee, mis oli rajatud Paldiski ja Tallinna vahel liiklemiseks. Külas oli puidust jaamahoone, millest enam pole midagi säilinud.

Asukoht
Vatsla küla asub mööda Harku–Rannamõisa teed Tabasalu ja Harku vahel. Küla ümbritsevad peamiselt karjamaad ja mets. Osa Vatsla küla piirist kulgeb mööda Vääna jõge. Küla lähedal, kohe Harku–Rannamõisa kõrval on Harku hooldekodu. Vatslast põhja jääb ka Harku karjäär.

Transport
Vatsla küla läbivad kaks suuremat teed: Vatsla tee ja Kodasema tee.

Küla läbivad ka ühistranspordibussid 111 ja 111A. Kohe küla lähedal Paldiski maantee ääres on ka Harku bussipeatus, mida läbivad bussid 107, 111, 118, 136, 145, 146, 148, 149 ja 712. Hommikul ja päeval läbib küla ka koolibuss, mis suundub Tabasalu ja Pääskula poole.

Viited

Välislingid
Vatsla küla koduleht

Saue valla külad
Kassimov

Kassimov on linn Venemaal Rjazani oblastis, Kassimovi rajooni keskus. Asub Oka jõe vasakul kaldal.

Kassimov asutati Juri Dolgoruki poolt 1152. aastal Vladimiri-Suzdali vürstiriigi piirikindlusena. Ala põliselanikeks olid soomeugrilased meštšeralased.

Aastatel 1452–1681 oli linn Kassimovi khaaniriigi pealinn.

Välislingid 

http://www.kasimov.ru/

Venemaa linnad
Rjazani oblast
Vārdhamāna Mahāvīra

Vārdhamāna Mahāvīra ('vägev kangelane'), elas umbes 599 – 527 eKr. Ta sündis Gangese madalikul kšatrijana. Ajaloolased paigutavad tema surma umbes aastasse 425 eKr. Mahāvīra elu ja õpetused on üles tähendatud džainistlikes pühakirjades. 

Džainismis on Vārdhamāna Mahāvīra 24. ja viimane tirthankara ('vabanenu'). Tema poolt on loodud džainismi religioosne organisatsiooniline struktuur, mis on muutumatuna püsinud 2500 aastat.

Džainism
Kuldne karikas (film)

"Kuldne karikas" (originaalpealkiri "The Golden Bowl") on filmikompanii Merchant Ivory Productionsi film, mis põhineb Henry Jamesi romaanil "Kuldne karikas".

Välislingid 

2000. aasta filmid
Martsa

Martsa on küla Ida-Viru maakonnas Toila vallas. 

2011. aasta rahvaloenduse andmeil elas külas 29 inimest.

Kirjalikes allikais on küla esmakordselt mainitud 1538. aastal.

19. sajandi teisel poolel hakkas Toila suvituskohaks kujunemine ja see hoogustus eriti pärast Tallinna–Peterburi raudteeliikluse avamist aastal 1870. Männiku küla juurde praeguse Pika tänava äärde hakkasid selle küla ja Toila-Altküla-Martsa peremehed ehitama suvilaid.

Põhja-Eesti paekallas oli esimese eesti geoloogiprofessori Hendrik Bekkeri (1891–1925) uurimisteema. Oma 1919. aastal ilmunud populaarteaduslikus ülevaates "Paeseina profiil Martsal" kirjutas ta: "Ja see värvide mitmekesisus üksikuis kihijärkudes: all rohekas-sinine savi, siis roostekarva ja valged liivakivid, umbra karva tumeviolett läikega tahvelkivi ja rohekad, sinikas-hallid ja hallikas-kollased lubjakihid; siia juurde veel lopsakalt kasvavad õige mitmekesised lehtpuud ja põõsad - see kõik kokku loob pildi, mille sarnast me kusagil mujal oma kodumaal ei leia."

Tuntumad Martsa küla elanikud on Margus Paalo ja Aleksandr Apolinsky.

Viited

Toila vald
Ida-Viru maakonna külad
Pühajõe

Pühajõe on küla Ida-Viru maakonnas Toila vallas.  Küla on esmakordselt mainitud Taani hindamisraamatus 1241 nimega Pühhajöggi.

Külas asub Pühajõe ohvrikivi. Küla territooriumile jääb Aluoja joastik ja Aluoja allikad Mägara oja alamjooksul.

Külas on tähelepanuväärne Kohvimäe talu, mille elamu ja ait-laut on nimetatud kultuurimälestisteks.

Külas asub Aluoja puhkekeskus.

Vaata ka
Pühajõe kirik
Pühajõe kogudus
Pühajõgi  
Pühajõe lahing (1700)

Viited

Toila vald
Ida-Viru maakonna külad
Ninasi

Ninasi (varem eesti keeles ka Nina ja Nenasi; saksa keeles Nennal; vene keeles Неннал ja Ненази) on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas Peipsi järve looderannikul.

Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Lohusuu vallas.

Ninasi küla jäi Peterburi–Narva–Tartu–Riia postimaanteele (tänapäeval E264), mis Eestis kannab Jõhvi–Tartu–Valga põhimaantee nime.

2000. aasta rahvaloenduse andmeil elas külas 52 alalist elanikku.

Ajalugu
Esmakordselt on küla mainitud 1599. aastal (Wioska Noss).

Ninasil asus aastatel 1772–1877 Peterburi–Narva–Tartu–Riia postimaanteel tegutsenud Ninasi postijaam. Aastatel 1892–1916 tegutses endistes postijaama hoonetes leeprahaigete ravimiseks kohandatud Ninasi leprosoorium. Aastatel 1919–1966 tegutses endistes leprosooriumi hoonetes Kalmaküla algkool. Aastatel 1992–2007 asus samades hoonetes Eesti Piirivalve Ninasi kordon.

Vaata ka
Ninasi postijaam
Kalmaküla

Viited

Välislingid

Külli Kriis:"Lohusuu vald kempleb siseministriga Ninasi kordoni pärast", Põhjarannik, 22.12.2007
"Riik laseb kordonil laguneda", e24, 1.06.2009

Mustvee vald
Jõgeva maakonna külad
Piilsi

Piilsi (18. sajand kaartidel Metspiilso) on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas.

Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Lohusuu vallas.

Küla läbib Kalma–Avinurme tee, Ulvi külaga ühendab Ulvi–Piilsi tee.

Piilsi küla on esmakordselt mainitud 395 aastat tagasi.

Vaata ka 
 Piilsi jõgi 
 Piilsi peitleid 
 Piilsi raudteejaam
 Sonda–Mustvee raudteeliin
 Kalmaküla

Viited

Mustvee vald
Jõgeva maakonna külad
Raadna

Raadna on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas.

Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Lohusuu vallas.

Raadna on Peipsi põhjaranniku läänepoolseim suvituskoht; Raadnast idas asuvad Järvevälja liivaluited. 

Raadnat on esmakordselt mainitud aastal 1695 (Radena kylla).

Küla lähedal maantee ja oja ristumiskoha lähedal on olnud kõrts ja külast idas Rannapungerja lähedal on olnud ajaloolise Tartumaa piir.

Viited

Mustvee vald
Jõgeva maakonna külad
Tammispää

Tammispää on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas Peipsi järve looderannikul.

Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Lohusuu vallas.

Tammispääd läbib Jõhvi–Tartu–Valga põhimaantee. 

Tammispää külas on:
küla piknikuplats Peipsi järve ääres, kus on varikatusega lauad, grillvann, riietuskabiinid, kõlakoda, kiiged ja laste ronimispuud. Igal aastal süüdatakse platsil jaanituli ning iga viie aasta tagant toimuvad seal külapäevad (viimati 2014. aasta juulis).
Aastani 2008 tegutses külas Kõrgemäe pood. Endise poe vastas on grillvanni ja katusega piknikulaud ning Peipsi põhjakalda kaart.

Tammispää külaplatsi kõrval on Tammispää peakraav.

Ajalugu
Esmakordselt on küla mainitud 1599. aastal (Wieska Tamista) ja 1601. aastal (Tamispe). 17. sajandi alguse Rootsi kaardil on tähistatud nimega
Tamiſpe.
18. saj. kaartidel Tammispä.

Rahvastik
2000. aasta rahvaloenduse andmeil elas külas 90 elanikku.
Tammispää külas elab 2012. aasta seisuga 89 inimest.

Galerii

Viited 
 

Mustvee vald
Jõgeva maakonna külad
Sonda

Sonda on alevik Ida-Viru maakonnas Lüganuse vallas .

Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal oli alevik Sonda valla halduskeskus.

Sondas elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 425 inimest. Neist 314 (73,9%) olid eestlased.

Aleviku ala on kuulunud Viru-Nigula kihelkonda.

Vaata ka
Sonda Kool
Sonda–Mustvee raudtee
Sonda raudteejaam
Sonda rahvamaja

Viited 

Eesti alevikud
Lüganuse vald
Uljaste (Lüganuse)

Uljaste (18. sajandi kaartidel Uljast) on küla Ida-Viru maakonnas Lüganuse vallas.

Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Sonda valda.

Küla juures on Uljaste järv ja Uljaste oos.

Ajalugu
Küla mainiti esmakordselt 1468 Taani hindamisraamatus.

18. sajandi kaartide järgi on külas olnud kõrts.

Küla on kuulunud Viru-Nigula kihelkonda.

Tänapäev
Maakonna piir eraldab Ida-Viru maakonna Uljaste küla Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas paiknevast Uljaste külast.

Uljastes ja selle ümbruses on mitmeid huvitavaid vaatamisväärsusi.

Rahvastik
2000. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 1 inimene.
2009. aasta 1. jaanuari seisuga oli Uljaste külas 15 elanikku.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel külas püsielanikke ei olnud.

Viited

Lüganuse vald
Ida-Viru maakonna külad
Ford T

Ford T (ametliku nimega Ford Model T, tuntud ka kui Tin Lizzie (Pleki-Liisu) ja T) oli Fordi autotehases aastatel 1908–1927 toodetud automudel. Tegu oli esimese automudeliga, mis oli tavainimesele kättesaadava hinnaga.   

Kuni 1913. aastani sai autot tellida erinevais värvitoonides, sestpeale kuni aastani 1925 oli saadaval üksnes kiiresti kuivav must ahjuemail. Sellest tuleneb ka Henry Fordi kuulus väljend: "Te võite valida ükskõik millise värvi tingimusel, et te valite musta"). Tollal kiiresti arenevad nitroemailid võimaldasid kahel viimasel aastal taas värvilisi autosid toota.  

Mudelit toodeti lihtsatest töökindlatest detailidest üle 15 miljoni eksemplari. See arv ületati alles 1972. aasta 17. veebruaril, mil Volkswagen ehitas oma 15 007 034. Põrnika. 

1999. aastal sajandi auto valimisel kuulutati Ford T sajandi autoks, kui ta 742 punktiga edestas Mini, Citroen DS, Volkswageni Põrnikat ja Porsche 911. 

Sõiduautomudelid
T
Gerd Neggo

Gerd Neggo (9. november 1891 Kuressaare – 1. september 1974 Stockholm) oli eesti tantsija, tantsulavastaja ja pedagoog.

Aastal 1920 õppis ta Émile Jacques-Dalcroze'i rütmilis-muusikalise pedagoogika süsteemi. Aastail 1921–1924 tudeeris Hamburgis Rudolph von Labani tantsustuudios. 

Pärast õpinguid naasis Eestisse, kus tutvustas esmakordselt moderntantsu. Aastal 1924 avas ta Tallinnas oma tantsustuudio (Gerd Neggo tantsustuudio), kus muu hulgas õppisid Ida Urbel, Helmi Tohvelman.

Ta juhtis mitmeid tantsu- ja liikumisrühmi nii teatrites kui ka teatrikoolides, tegutses ka Estonia balletirühmadega.

Vaata ka
Gerd Neggo stipendium

Välislingid 
Foto ja lühibiograafia Eesti Teatri- ja Muusikamuuseumi kodulehel

Eesti tantsijad
Eesti tantsupedagoogid
Eestlased Rootsis
Sündinud 1891
Surnud 1974
Krõvõi Rih

Krõvõi Rih (ukraina Кривий Ріг ja vene Кривой Рог 'kõver sarv') on linn Ukrainas Dnipropetrovski oblastis, Krõvõi Rihi rajooni keskus. 

Krõvõi Rih on Ukraina suurim linn, mis ei ole oblastikeskus. Linn on suuruselt 8. linn Ukrainas.

Krõvõi Rihi on esmakordselt mainitud postijaamana 1775. aastal. 1919. aastal sai linnaõigused.

Peamised tööstusharud on masinaehitus, metallurgia ja keemiatööstus.

Sõpruslinnad

Välislingid 

http://www.kryvyirih.dp.ua/
 12. november 2014. Ukrajinska Pravda. В Кривом Роге снесли все памятники Ленину (vene keeles)

Ukraina linnad
Dnipropetrovski oblast