joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Frederik I

Frederik I (7. oktoober 1471 Haderslevhus – 10. aprill 1533 Gottorp) oli Taani ja Norra kuningas aastatel 1523–1533.

Frederik oli esimese Oldenburgi dünastiasse kuuluva Taani kuninga Christian I poeg ja hilisema kuninga Hansu noorem vend. Tema ema oli Dorothea Brandenburgist. 1482. aastal sai temast Holsteini kaashertsog, 1490 jagati hertsogkond aga tema ja Hansu vahel. Frederiki residentsiks sai Gottorpi loss Schleswigis. 1500. aastal korraldasid Hans ja Frederik viimase pealekäimisel suurejoonelise rünnaku Dithmarscheni talupoegadevabariigi vastu Holsteinis, kuid Taani, Rootsi ja Norra ühisväed, mida toetasid veel saksa palgasõdurid, said Hemmingstedti lahingus täielikult lüüa ja Dithmarschen säilitas oma iseseisvuse veel pooleks sajandiks.

1513. aastal, pärast Hansu surma, pakuti Frederikile Taani ja Norra krooni, kuid ta keeldus sellest, leides, et vennapoeg Christiani toetab enamik Taani ülikuist. 1523. aastal aga sundisid mässulised aadlikud Christianit troonist loobuma ja Frederik tõusis nõnda troonile. Kuid aastatel 1524–1525 oli tal tõsiseid raskusi oma võimu kehtestamisega, sest nii Jüütimaal kui ka Skånes mässavad talupojad ja aadlikud nõudsid Christiani võimu taastamist. Christiani-meelsete olulisimaks juhiks oli admiral Søren Norby, kes valitses Ojamaad ning ründas 1525. aastal 8000 mehega Helsingborgi kindlust. Frederiki-meelsete vägede juht Johan Rantzau suutis nad siiski tagasi lüüa ja pärast seda ei kujutanud mässulised Frederiki võimule enam suuremat ohtu. Christian II jätkas siiski ka edaspidi katseid oma võimu taastamiseks. 1531. aastal maabus ta Norras ja püüdis seejärel Taanisse tungida. Frederik tegi seepeale liidu aga Christiani vana vastase Gustav Vasaga ning koos suutsid nad Christiani tabada. Frederik pani ta vangi, kuhu too jäi kuni oma surmani. Gustavi ja Frederiki liit jäi kestma aga kuni Frederiki poja Christian III ja Gustav Vasa surmani (vastavalt 1559 ja 1560). 

Alates 1526. aastast hakkas Frederik soosima protestantlust. Ta võttis enda kaitse alla peamise reformaatori Hans Tauseni ja hakkas 1527. aastal riigistama kloostrimaid. Siiski tegutses ta piisavalt ettevaatlikult ja suutis otsest konflikti katoliiklaste ja luterlaste vahel vältida. Kuid tema surma järel puhkes siiski Krahvisõda, mis oli suures osas seotud sellega, et tema poeg Christian III oli veendunud protestant.

Et Frederik ei külastanud kunagi Norrat, siis ei kroonitud teda kunagi ka Norra kuningaks. Seetõttu nimetas ta end valitud Norra kuningaks.

Isiklikku
1502. aastal abiellus Frederik oma täditütre Brandenburgi Annaga, kellega ta sai kaks last: 
prints Christiani (1503–1559) ja 
printsess Dorothea, kes abiellus Preisimaa hertsogi Albrechtiga.

1518. aastal abiellus Frederik Pommeri hertsogi Bogislaw X tütre Pommeri Sophiega. 

Neil oli kuus last.

Taani monarhid
Norra monarhid
Oldenburgid
Sündinud 1471
Surnud 1533
Rakvere Ametikool

Rakvere Ametikool, endine Rakvere Kutsekeskkool, on Lääne-Viru maakonnas Rakveres asuv kutsekool. 

See on suurim kutseõppeasutus Lääne-Virumaal. Koolis õpib ligikaudu 1200 õpilast.

1981. aastal loodud Rakvere Kutsekeskkool nimetati 2008. aastal ümber Rakvere Ametikooliks.

Direktorid
1981 – 1996 Ülo Torm
1996 – 2001 Jaak Kaseväli
2001 – 2002 Eero Unt
2002 - 2014 Hannes Mets
alates 2014 Kuno Rooba

Välislingid
Kooli koduleht
"Rakvere ametikooli ligi 100 aastat vana peahoone sai värske ilme". ERR, 6. september 2012

Rakvere koolid
Eesti kutsekoolid
Rudolf Tikman

Jaan Rudolf Tikman (25. märts 1890 Undla vald (Kadrina kihelkond), Virumaa – 17. märts 1976 Stockholm) oli eesti notar.

Õppis Tartu Ülikoolis 1914–1918 ja 1920 arstiteadust, 1921–1922 metsandust ja 1922–1925 õigusteadust, lõpetas 1925. Korporatsiooni Fraternitas Estica vilistlane. Oli notar Tallinnas ja Nõmmel. Saksa sõjaväevõimude korraldusel nimetati 29.augustil 1941 Nõmme linnapeaks. 

1944 põgenes Rootsi.

Kirjandus 
Album Academicum Universitas Tartuensis 1918–1944. II köide. Tartu, 1994. Lk. 115.

Eesti notarid
Nõmme linnavolikogu liikmed
Eesti Vabadussõjalaste Liidu poliitikud
Vabadussõjalaste Rahvaliikumise poliitikud
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Korporatsioon Fraternitas Estica liikmed
Eestlased Rootsis
Sündinud 1890
Surnud 1976
Aarne Viisimaa

Aarne Viisimaa (1935. aastani Arnold Peeter Vismann ehk Arnold Wisman, 25. november 1898 Sangaste – 2. oktoober 1989 Stockholm) oli eesti laulja (tenor).

Arnold Wisman sündis külasepa pojana. Mõlemal tema vanemal oli ilus lauluhääl ning nad olid tegevad Sangaste Laulu ja Mängu Seltsis. Juba 15-aastaselt hakkas Arnold koori juhatama, osales näidendeis ning oli ka ise näitejuht. Pärast külakooli õppis ta Otepää progümnaasiumis ja Tartu Kommertskoolis ning astus siis 1920 Tartu Ülikooli kaubandusteaduskonna õpilaseks. Juba Kommertskooli ajal oli ta esinenud Vanemuise etendustes kooris ning pärast kooli lõpetamist sai samas tööd palgalise näitlejana draama ja opereti alal. Kuna töö kõrvalt oli kõrgkoolis õppimine raske, loobus ta sellest ning asus Stahlbergi juhatusel laulu õppima. Lavastas kahe aasta jooksul Vanemuises viis ooperit ning lõpetas 1927. aastal Tartu Konservatooriumi lauluklassi selle viimases lennus. 

Pärast konservatooriumi lõpetamist asus tööle Estonia teatrisse Tallinnas. Aarne Viisimaa laule salvestati grammofoniplaatidele, eriti populaarseks osutus tema sisselauldud "Lapsepõlve kodu".

1930. aastatel pidas ta Tallinnas kirjutustarvete äri.

Korporatsiooni Ugala vilistlane.

Isiklikku 
Tema poeg Vello Viisimaa oli opereti- ja estraadinäitleja.

Viited

Kirjandus 
 Harri Kiisk. Aarne Viisimaa mälestuseks. Teataja, 14. oktoober 1989, nr 19, lk 9.

Eesti lauljad
Korporatsioon Ugala liikmed
Eestistatud nimega inimesed
Eestlased Rootsis
Sündinud 1898
Surnud 1989
Tornimäe Neitsi Maria Kaitsmise kirik

Tornimäe Neitsi Maria Kaitsmise kirik on EAÕK haldusalasse kuuluv õigeusu kirik Saare maakonnas Saaremaa vallas Tornimäel.

Tornimäe kirik 

Krohvitud paeseintega, viie sibulkupliga kirik on erinevalt enamikust 1873. aastal Riia arhitekti Heinrich Scheeli tüüpprojekti järgi valminud Saaremaa kirikutest pika kellatorniga, mis on samuti kaetud sibulkupliga. Kirik on suurim Saaremaale 1873. aastal ehitatuist ja mahutab umbes 600 inimest. Kiriku viis torni tähistavad õigeusu traditsioonis  Kristust ja nelja evangelisti. Tornimäe kirik pühitseti 1. oktoobril 1873 Riia ja Miitavi ülempiiskop Veniamini poolt Jumalasünnitaja Kaitsmise auks. 1944. aastal sai pühakoda rängalt kannatada, kuid kogudus parandas selle oma jõududega. Tänapäeval kasutab kirikut EAÕK Tornimäe Neitsi Maria Kaitsmise kogudus.

Õigeusu koolid 
Juba usuvahetusliikumise algusjärgus 25. aprillil 1845 kinnitas Venemaa keiser instruktsiooni, mis nägi ette õigeusu kirikute juurde õigeusu kihelkonnakoolide asutamist. Aastatel 1847–1852 rajati õigeusu kihelkonnakoolid Jaani, Karja, Pöide ja Muhu kihelkonda. Lisaks nendele asutati hulgaliselt õigeusu abikoole, sh ka Tornimäe koguduse juurde.

Kalmistud 
 Tornimäe vana kalmistu
 Pöide kalmistu
 Saikla-Nõmme (Levala) kalmistu

Vaata ka
Eesti kirikute loend haldusüksuste kaupa
Pöide kihelkond
Laimjala Vassilius Suure kirik
Jaani kihelkond

Kasutatud kirjandus 
 "Koguteos Saaremaa II köide". TTÜ Kuressaare Kolledž. Kirjastus Koolibri. Tallinn, 2007; lk 429-434; lk 924-926
 Jaanus Plaat. "Saaremaa kirikud, usuliikumised ja prohvetid 18.-20. sajandil". Eesti Rahva Muuseum. Tartu, 2003; lk 136-140; lk 288-289
 Martin Toon. "EAÕK Kuressaare Püha Nikolai koguduse ajalugu". Kuressaare, 1997. AS Terbo. Tallinn, 1997; lk 4-5; lk 69
 Jaanus Plaat/Arne Maasik. "Õigeusu kirikud, kloostrid ja kabelid Eestis". Eesti Kunstiakadeemia. Tallinn, 2011; lk 554-557

Välislingid
Tornimäe Neitsi Maria Kaitsmise kirik (Teeliste kirikud).
Tornimäe Neitsi Maria Kaitsmise kogudus EAÕK kodulehel.

Saare maakonna õigeusu kirikud
Saaremaa valla ehitised
Eesti Apostlik-Õigeusu Kirik
EAÕK Pärnu ja Saare piiskopkond
Freoonid

Freoonid (keemiafirma DuPont kaubamärgist Freon) ehk klorofluorosüsinikud on keemilised ühendid, milles üks või kõik orgaanilise ühendi (tavaliselt alkaani) vesiniku aatomid on asendunud kloori või fluori aatomitega. Üks levinumaid freoone on diklorodifluorometaan (CCl2F2).

Freoonid on keemiliselt väga püsivad gaasilised ühendid, ei lahustu vees, ei ole mürgised ega põle, on kergesti veeldatavad ja tavaelus inertsed (sh kõrgete temperatuuride suhtes). Samas võivad nad keskkonda sattudes jõuda kõrgematesse atmosfääri kihtidesse, kus nad päikesekiirguse toimel lagunevad ja reageerivad stratosfääris paikneva osoonikihti moodustavate ühenditega.

Varem kasutati freoone laialdaselt külmutusseadmetes (nt külmkappides) ja pihustites, kuna inertsuse tõttu on nad inimestele ohutud. Nende kasutamist hakati piirama, kui tehti kindlaks seos osoonikihi lagunemise ja freoonide vahel. Tänapäeval reguleerib freoonide töönduslikku tootmist 1987. aastal sõlmitud Montréali protokoll, tehnikas asendatakse need sageli fluorosüsivesinikega, mis ei sisalda kloori ja seetõttu ei kahjusta ka osoonikihti. 

Orgaanilised ühendid
Keskkonnakeemia
Halogeniidid
Suuri sõnameistreid

"Suuri sõnameistreid" on Eesti Riikliku Kirjastuse ilukirjanduslik, ühtse kujundusega (autoriteks Hendrik Vitsur ja Paul Reeveer) romaanisari, mis ilmus 1957. aastast kuni 1961. aastani. Sarjas ilmus 33 romaani, ühtekokku neljakümne kaheksas köites.

Romaanisarjad 
Eesti raamatusarjad
Narva foogtkond

Narva foogtkond oli Liivi ordu valitsusüksus (saksa keeles Gebiet).

Moodustamine
Foogtkond loodi pärast Põhja-Eesti (Eestimaa hertsogkonna) minekut ordu võimu alla 1347. aastal. Narva kui oluline piirilinnus võeti ordu kontrolli alla siiski juba 1343. aastal, vahetult pärast Jüriöö ülestõusu, kuid esimene foogt on nimeliselt teada alles 1370. aastast. Narva foogtkond võis algselt hõlmata ka hilisema Vasknarva foogtkonna ala, kuid selle kohta väga täpset teavet pole.

Asend
Foogtkond paiknes Vana-Liivimaa äärmisel kirdepiiril ja pidi enda peale võtma Novgorodist lähtuva rünnaku peatamise. Tema idapiir läks mööda Narva jõge, mille taga olid esialgu Novgorodi vürstiriigi, alates 1478. aastast Moskva suurvürstiriigi valdused. Narva foogtkonnast lõunas asus Vasknarva foogtkond, läänes Rakvere foogtkond.

Valitsemine

Foogtkonda juhtis Narva foogt, kelle käes oli kõrgeim sõjaline, haldus- ja kohtuvõim. Teistest ametnikest on teada veel linnusekomtuure (Hauskomtur) ja üks linnusepealik (Hauptmann).

Kiriklikult kuulus Narva foogtkonna ala Tallinna piiskopkonda, mis ametlikult allus Lundi peapiiskopile, erinevalt teistest Liivimaa piiskopkondadest, mis allusid Riia peapiiskopile. 

Foogtkonna keskuseks oli Narva, mis oli kohaliku tähtsusega kaubalinn, aga omas äärmiselt suurt strateegilist tähtsust ordu ühe tugevama idapiiri kindlusena.

Likvideerimine
1558. aastal, kohe Liivi sõja alguses, langes Narva venelaste ägedate rünnakute alla. Märtsi lõpus õnnestus narvalastel küll Ivangorodi venelastega vaherahu sõlmida, kuid mais alustasid need uuesti pommitamist. 11. mail süttis Narva põlema ja venelased tungisid linna, ordulinnus langes päev hiljem. Seejärel vallutasid venelased kiiresti ka ülejäänud foogtkonna.

Vaata ka
Narva foogt
Narva ordulinnus
Narva foogtkonna ametnike loend
Johann Stael von Holstein

Johann Stael von Holstein (surnud 1512) oli Liivi ordu liige ja Järva foogt aastatel 1492–1511. 

Johanni vanemad olid Robert Stael von Holstein ja Christina von Hardenberg. Tema suguvõsa pärines Vestfaalist, see sai nime Holsteini linnuse järgi, varem oli suguvõsa kutsutud Vleckeks. Johann sündis Dortmundi lähedal. Tema nõost Jürgenist sai samuti hiljem Liivi ordu liige. Tema kaugemad sugulased saabusid Liivimaale vahetult enne Liivi sõda ja panid aluse Stael von Holsteini suguvõsa kahele Liivimaa harule.

Johann saabus Liivimaale tõenäoliselt 1480. aasta paiku. 1487. aastal sai ta Rakvere foogtiks ja 1492. aastal tõusis Järva foogti ametisse, saades nõnda orduladviku liikmeks. Sellel ametikohal oli ta ligi 20 aastat, ta vabastati ametist 1511. aastal, umbes samal ajal kui teisedki tema põlvkonna ordu tippjuhid Wennemar von Dellwig (Viljandis) ja Johann von der Recke (Tallinnas). Järgmisel aastal ta suri.

Kirjandus
Ritterbrüder im livländischen Zweig des Deutschen Ordens. Köln: Böhlau, 1993. Nr. 827 (lk 611–612).

Rakvere foogtid
Järva foogtid
Surnud 1512
Staël von Holsteinid
Rando Tuvikene

Rando Tuvikene (sündinud 2. juunil 1981) on eesti keemik, filosoofiadoktor.

Aastatel 1987–1996 õppis ta Tallinna 60. Keskkoolis ning pärast seda Tallinna Tondiraba Keskkoolis, mille lõpetas 1999. aastal. 2003. aastal lõpetas ta cum laude Tallinna Pedagoogikaülikooli põhikooli loodusteaduslike ainete õpetaja erialal. 2005. aastal kaitses ta Tallinna Ülikoolis teadusmagistri kraadi füüsikalise keemia alal ning 2009. aastal doktorikraadi ökoloogias. Ta on Tokio Mereteaduse ja -tehnoloogia Ülikooli järeldoktor.

Tuvikene on aastast 2004 Eesti Rohelise Liikumise liige, aastast 2005 Eesti Keemia Seltsi liige ja aastast 2006 Eesti Noorte Teadlaste Akadeemia liige.

Välislingid

Eesti keemikud
Tallinna Ülikooli vilistlased
Sündinud 1981
MP 40

MP 40 (Maschinenpistole) on 9 mm püstolkuulipilduja, mis töötati välja Saksamaal ettevõttes ERMA ning mida toodeti aastatel 1940 kuni 1944. Mp40 oli relvastuses Wehrmachtis ja Teises maailmasõjas teljeriikides.

MP40-ga relvastati peamiselt langevarjurid ja tankimeeskonnad. Neid relvi jagati enamasti ohvitseridele ja allohvitseridele, aga ka ründeallüksuste sõduritele. MP 40-t on kirjeldatud kui suhteliselt väikese tulekiiruse ja vähese tagasilöögiga (hea omadus) püstolkuulipildujat.

MP 40 on välja arendatud MP 38-st, viimase peamisteks puudusteks olid tootmisprotsessi keerukus ja kallidus. MP 38 töötas motoriseeritud üksuste jaoks välja Heinrich Vollmer 1938. aastal. Püstolkuulipildujale võeti palju elemente üle ka MP 18-st ja MP 28-st. Kuna MP40 masstootmiseks kasutati lihtsamat ja odavamat tootmisprotsessi, detailide lehtmetallist stantsimise meetodit, oli relv palju soodsama hinnaga ja väiksema toormaterjali kuluga , sellega oli ka lihtsam ümber käia kui varasemate eelkäijatega. Nimelt oli MP40-t väga kerge lahti võtta ja kokku panna.

Paljud MP40 konstruktsioonivead parandati 1939. aasta Poola invasiooni ajal. MP 40 juures kasutati detailide tootmisel metalltoorikust freesimise asemel laialdaselt stantsimist ja keevitamist. Kokku toodeti MP 40 sõja jooksul kuni miljon eksemplari, enamus sellest tehases Erfurter Maschinefabrik Geipel GmbH (ERMA). 

Liitlased nimetasid püstolkuulipildujat Schmeisseriks, kuna pidasid relva konstruktoriks Hugo Schmeisserit. Tegelikult omas Schmeisser ainult MP 40 salve patenti. Schmeisser konstrueeris MP 41, millel oli erinevalt MP 40-st puust kaba ja mis sarnanes vägagi MP 28 relvalaega. MP 41 ei saanud aga kunagi Saksa sõjaväe põhirelvaks, küll kasutasid seda mõned SS üksused ja palju eksemplare müüdi Saksamaa liitlasele Rumeeniale.

Tehnilised andmed
Tüüp: täisautomaatne, vabalukuga
Kaliiber: 9 mm
Kaal: 3,7 kg (salveta)
Salv: 32 padrunit
Kadents: 500 lasku/minutis
Kuuli algkiirus: 380 m/s

Padrun: 9x19 mm Luger/Parabellum
Efektiivne laskekaugus: kuni 200 m
Konstruktor: Heinrich Vollmer

Viited

Saksa jalaväerelvad
Püstolkuulipildujad
Geislingeni Eesti Gümnaasium

Geislingeni Eesti Gümnaasium (lühend GEG) oli suurim eesti pagulaste gümnaasium aastail 1945–1951, asukohaga Saksamaal.

Gümnaasium asutati Geislingen an der Steiges ja tegutses 14. detsembrist 1945 kuni 15. jaanuarini 1951. Direktor oli kuni 1949. aastani Karl Urm, hiljem Aleksander Laane. Inspektor oli Linda Saarmaa, tuntumad õpetajad Ants Roos, Roman Koolmar, Harald Parrest, Osvald Sulla, Klavdia Voiko, Paul Lannus, Aleksander Hinno, Eduard Lind, Annaliisa Janov, Ilse Roos, Õie Keinaste, Anton Kasemets, Udo Kasemets, Olev Parlo ja Lembit Karjel.

Aastail 1946–1950 lõpetas gümnaasiumi viis lendu kokku 168 vilistlasega, enim õpilasi oli sügisel 1947 (268). 1949 alanud edasirände tõttu kahanes õpilaste arv paarikümneni, misjärel gümnaasium viidi 1950 üle Ulmi ja likvideeriti seal.

Geislingeni Eesti Gümnaasiumi vilistlasi 
 Ylo Anson
 Olaf Bagger
 Oleg Golubjatnikov
 Rjurik Golubjatnikov
 Hellar Grabbi
 Ivor Ilmet
 Uno Kodres
 Olaf Kopvillem
 Jyri Kork
 Aldis Kurvits
 Feliks Kuus
 Lembit Lilleleht
 Endrik Nõges
 Jüri Nõu
 Ahto Palm-Leis
 Arved Plaks
 Maido Saarlas
 Henn Soonpää
 Anatol Särko
 Endel Tulving
 Rutt Tulving
 Jüri Täht
 Taavo Virkhaus

Vaata ka 
 Geislingeni Eesti Algkool

Kirjandus 
 Geislingeni Eesti Gümnaasium 1945–1948. Album. Geislingen, 1949. 
 Geislingeni Eesti Gümnaasiumi õpilaste ja õpetajate elulugusid. 3., parandatud ja täiendatud trükk. Nassau Bay, Texas, 2003. 
 Hellar Grabbi. Geislingeni Eesti Gümnaasiumis. Akadeemia, 2008, nr. 9, lk. 2018–2061.

Välismaa eesti koolid
Saksamaa koolid
Eesti kultuur Saksamaal
Sapp

Sapp ehk sapivedelik (ladina keeles bilis) on enamikul inimestel ja paljudel selgroogsetel maksa rakkude poolt sapijuhade kaudu sapipõide kogunev seedenõre. Ühissapijuha kaudu liigub sapivedelik kaksteistsõrmikusse.

Imetajatel

Inimesel 
Sappi eritub maksast ööpäev läbi.

Sapp, mis on värvuselt  kuldkollane (olenevalt sapipigmentidest kuldpruun kuni rohekas) vedelik, koguneb sapipõide söögikordade vahepeal. Pärast söömist, kui eelseedinud toidumass liigub kaksteistsõrmikusse, hakkab sapipõis hormooni koletsüstokiniin-pankreosümiini toimel perioodiliselt kokku tõmbuma ning ühissapijuha kaudu sappi kaksteistsõrmikusse pritsima.

Sapi eritumise kiirust mõjutavad nii humoraalne kui ka neuraalne regulatsioon.

Sapi koostis 
Sapi koostis on loomaliigiti ja ka indiviiditi erinev, olenedes nii pärilikest teguritest kui ka söödavast toidust ja selle kogustest.

Sapil on oluline roll enterohepaatilises tsirkulatsioonis (sool-värativeen-maks-sapp-sool) ja tsirkulatsioon saab toimuda seni kuni soolesisaldistes leidub rasva.

Sapp seedeensüüme oluliselt ei sisalda. Maksasagarike poolt kolesteroolist valmistatavad sapisoolad (sapphapete soolad) on aga lipiidide seedimiseks vältimatud.

Sapp sisaldab rohkesti kolesterooli.

Sapp kulinaarias 
Loomasapp leiab kulinaarias vähe kasutust, kuna sapipõie seedenõre on kibeda maitsega. Seetõttu tuleks kalu rookides või loomade sisikonda eemaldades  sapipõis eemaldada ettevaatlikult, et selle vedelik ei valguks laiali.

Osades kultuurides valmistatakse madude sapist (inglise snake bilewine) koos alkoholiga erilist jooki, millel usutakse olevat ravitoime.

Vaata ka 
bilirubiin
ensüümid
enterohepaatiline tsirkulatsioon
hormoonid
kolesterool
maks
sapijuha
sapikapillaarid
sapinõristid
sapipigmendid
sapiseep
sapphape
ühissapijuha

Viited

Välislingid 
JOHN G. REINHOLD, L. KRAEER FERGUSON ja AMBROSE HUNSBERGER, JR.,THE COMPOSITION OF HUMAN GALLBLADDER BILE AND ITS RELATIONSHIP TO CHOLELITHIASIS, Veebiversioon (vaadatud 25.11.2013) (inglise keeles)
Walter Nienstedt, Osmo Hänninen, Antti Arstila, Stig-Eyrik Björkqvist. "Inimese füsioloogia ja anatoomia", Werner Söderström Osakeyhtiö, Kirjastus Medicina, 6 trükk, lk 320-323, 2011, toimetaja Georg Loogna, tõlkija Heli Kõiv, keeletoimetaja Tiiu Sulsenberg, ISBN 9985-829-36-0.

Kehavedelikud
Biomolekulid
Hepatoloogia
Harry Illak

Harry Illak (sündinud 7. juunil 1961 Tallinnas) on eesti puhkpilliorkestrite dirigent.  

Aastatel 1973–1978 õppis ta Tallinna Laste Muusikakoolis õpetaja Aleksander Aleksejevi juures metsasarve erialal. 1988–1993 õppis Illak Tallinna Pedagoogilise Instituudi kultuuriteaduskonnas kultuuritöötaja-puhkpilliorkestri dirigendi erialal. Tema dirigeerimisjuhendaja oli Ahti Rääst ja metsasarveõpetaja Kalmer Kiik. 2001–2004 õppis ta Tallinna Pedagoogikaülikooli matemaatika- ja loodusteaduskonna informaatikaosakonnas multimeediumis õpisüsteemide erialal ning omandas magistrikraadi (juhendaja TTÜ dots. Jaak Henno).

Juhatatavad orkestrid
1991–1993 Saue Seadistustööde Valitsuse puhkpilliorkestri dirigent (asutaja)
1993–2003 Saue Gümnaasiumi puhkpilliorkestri dirigent 
1995–2008 Eesti Noorte Puhkpilliorkestri dirigent (taasasutaja) 
Alates 1997 Harjumaa Noorte Puhkpilliorkestri dirigent 
2003–2008 Saue Muusikakooli puhkpilliorkestri dirigent 
2003–2014 Viljandi Noorte Sümfooniaorkestri dirigent (asutaja) 
2004–2008 Nõmme Muusikakooli puhkpilliorkestri dirigent 
2004–2007 Viljandi Muusikakooli puhkpilliorkestri dirigent 
2005–2008 Vabariikliku Orkestrijuhtide Puhkpilliorkestri valitud dirigent 
2008–2013 Vabariikliku Orkestrijuhtide Puhkpilliorkestri valitud peadirigent

Tunnustus
2008 Tartu Ülikooli väike teenetemärk
2005 Eesti Kooriühingu aasta orkestridirigent
2005 Eesti Kultuurkapitali rahvakultuuri sihtkapitali aastapreemia (mitmete puhkpilliorkestrite tulemuslik juhtimine ja nende edukas esinemine konkurssidel) 
2004 Harjumaa teenetemärk (nr 18)
2002 konkursi “Saue aasta õpetaja” laureaat
2011 CISM aktsepteeritud Rahvusvahelisel Puhkpilliorkestrite konkursi parima dirigendi eripreemia

Välislingid
 Sakala 13.01.2011
 Harju Elu 08.07.2011
 Saue Sõna 21.10.2011

Eesti dirigendid
Sündinud 1961
Piila Peaingel Miikaeli kirik

Piila Peaingel Miikaeli kirik on EAÕK haldusalasse kuuluv õigeusu kirik (pühakoda) Saare maakonnas Piila külas.

Ajaloost 
Saaremaal Kaarma kihelkonnas siirdus 1848. aastal õigeusku 1643 inimest. Kaarma koguduse luterliku pastori Adalbert Hugo Willigerode pingutustele vaatamata ei õnnestunud takistada kohalike inimeste kirikuvahetust. Rahvas oli veendunud, et usuvahetus on keisri enda käsk ning keeldus kohaliku pastori vastupidiseid kinnitusi uskumast. Vene Õigeusu Kiriku Pühima Sinodi ukaas Piila õigeusu koguduse rajamiseks anti välja 1847. aastal. Piila õigeusu kogudus avati 1848. aastal ja selle pühitses Riia vikaarpiiskop Filaret I Peaingel Miikaeli (Mihhail Arhangelski) nimele. Esimene teenistus toimus Luulupe mõisa küünis. Piila Peaingel Miikaeli koguduses oli siis 3140 liiget.

Kirik 
Piila kroonumõisast eraldati esimene maatükk kiriku ehituseks 1859. aastal. Riia arhitekti Heinrich Scheeli projekteeritud viie kupliga, paekivist seintega seest ja väljast krohvitud kivikirik valmis 1873. aastal ning selle pühitses Riia ja Miitavi ülempiiskop Veniamin (Karelin) Peaingel Miikaeli auks sama aasta 8. novembril. Kiriku kõrvale rajati hooned koguduse vaimulikele ja kirikuametile.

Tänapäeval kasutab pühakoda EAÕK Piila Peaingel Miikaeli kogudus.

Koolid 
Usuvahetusliikumise algjärgus 25. aprillil 1845 kinnitas Venemaa keiser instruktsiooni, mis nägi ette õigeusu kirikute juures kihelkonnakoolide loomist. Piila Peaingel Miikaeli koguduse kihelkonnakool ehitati 1852. aastal. Kool oli tegev kuni 1918. aastani. 1905. aastal oli koguduseliikmeid 2116 ja 1913. aastal 2300 inimest. Saaremaal tõusis õigeusu kiriku liikmete arv ka pärast 1905. aasta usuvabadusmanifesti. Suurearvuline Piila õigeusu kogudus avas kihelkonnakoolile lisaks 6 abikooli.

Kalmistu 
Piila kalmistu rajati 1859. aastal Piila kroonumõisast eraldatud maale. Enne seda maeti Piila õigeusu koguduse liikmeid kas Leisi õigeusu kalmistule või Kaarma luteriusu kalmistule.

Vaata ka
 Leisi Püha Olga kirik
 Reomäe Apostel Andrease kirik

Kasutatud kirjandus 
 "Koguteos Saaremaa II köide". TTÜ Kuressaare Kolledž. Kirjastus Koolibri. Tallinn, 2007; lk 430–434 lk 924–926: lk 429
 Jaanus Plaat. "Saaremaa kirikud, usuliikumised ja prohvetid 18.-20. sajandil". Eesti Rahva Muuseum. Tartu, 2003; lk 136–140; lk 288–289
 Martin Toon. "EAÕK Kuressaare Püha Nikolai koguduse ajalugu". Kuressaare, 1997. AS Terbo, 1997; lk 4–5; lk 69
 Jaanus Plaat/Arne Maasik, "Õigeusu kirikud, kloostrid ja kabelid Eestis". Eesti Kunstiakadeemia. Tallinn, 2011; lk 482–487

Saare maakonna õigeusu kirikud
Saaremaa valla ehitised
Eesti Apostlik-Õigeusu Kirik
EAÕK Pärnu ja Saare piiskopkond
Reina mõis

Reina mõis, ka Salli mõis (saksa keeles Saltack) oli rüütlimõis Pöide kihelkonnas Saaremaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Saaremaa valla territooriumile Saare maakonnas.

Ajalugu
Reina mõisa on esmakordselt mainitud 1464. aastal (Saletacken). Keskajal kuulus mõis Elme aadlisuguvõsa valdusse.

Aastail 1537–1723 kuulus mõis Treidenite omandusse, kelle järgi sai mõis ka oma eestikeelse nime. Hiljem vahetusid mõisa omanikud tihedalt, kuni 1769. aastal läks Reina mõis Buhrmeisterite omandusse. 

1914. aastal kuulus mõisale 519,66 hektarit mõisamaad, 782,78 ha talumaad, Välja mõis (Niethof), Kahutsi küla.

Mõisa viimane võõrandamiseelne omanik oli Helena von Buhrmeister. Mõisasüda jäi Buhrmeistrite kätte 1939. aastani.

1909. aastal kuulus mõis Uuemõisa valda, 1939. aastal kuulus endine Reina mõisasüda uude Pöide valda.

Mõisaansambel
Väike kivist ühekorruseline peahoone rajati ilmselt 19. sajandi alguses. Nüüseks on hoonest säilinud varemed.

Säilinud on üksikud kõrvalhooned ümberehitatud kujul.

Vaata ka
Eesti mõisate loend

Kirjandus
Saaremaa. Maateaduslik, majanduslik ja ajalooline kirjeldus. Toim. A. Luha. Tartu: Eesti Kirjanduse Seltsi kirjastus, 1933. Lk 708-709 .

Välislingid
Reina mõisast Eesti mõisaportaalis

Buhrmeistrite mõisad
Saaremaa mõisad
Saaremaa vald
Pöide kihelkond
Hans Heinrich von Tiesenhausen (1685–1736)

Vabahärra Hans Heinrich von Tiesenhausen (11. veebruar (vkj 1. veebruar) 1685 – 7. märts (vkj 25. veebruar) 1736 Tallinn) oli baltisakslasest Rootsi sõjaväelane ja Eestimaa rüütelkonna peamees.

Hans Heinrich von Tiesenhausen sündis Rootsi kindralmajori, Porkuni, Kohala, Kose-Uuemõisa, Vana-Harmi ja Lagedi mõisniku Hans Heinrich von Tiesenhauseni ja Juliane Marie von Taube pojana.

Teenis Rootsi armees kus sai ooberstleitnandi auastme. Langes Põhjasõjas 1709. aastal venelaste kätte vangi ning oli kuna 1722. aastani Tobolskis sõjavangis.

1728–1731 oli ta Eestimaa rüütelkonna peamees.

Talle kuulus Ērgļi mõis Liivimaal ning Kose-Uuemõisa, Kirimäe ja Aruvalla mõis Eestimaal.

Perekond

Hans Heinrich von Tiesenhausen abiellus 1719. aastal Tobolskis Helena Dorothea von Burghauseniga. Abielust sündisid:
Johanna Charlotte von Tiesenhausen (1720–1786), abiellus Riisipere mõisniku Bengt Friedrich von Bistramiga
Hans Heinrich von Tiesenhausen (suri 1747), Uuemõisa mõisnik
Gustav Johann von Tiesenhausen (1725–1782), Uuemõisa, Aruvalla, Võhmuta, Aavere, Vana-Harmi ja Kirimäe mõisnik

Hans Heinrich von Tiesenhauseni vend Jakob Johann von Tiesenhausen oli aastail 1724–1725 samuti Eestimaa rüütelkonna peamees.

Sugupuu

Vaata ka
Tiesenhausen

Viited

Välislingid
Väljavõte Eestimaa rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust

Hans Heinrich (1685–1736)
Baltisaksa sõjaväelased
Rootsi ooberstleitnandid
Sündinud 1685
Surnud 1736
Eestimaa mõisnikud
Jakob Johann von Tiesenhausen

Vabahärra Jakob Johann von Tiesenhausen (sündinud 3. detsember (vkj 23. november) 1686) oli baltisakslasest Rootsi sõjaväelane ja Eestimaa rüütelkonna peamees.

Jakob Johann von Tiesenhausen sündis Rootsi kindralmajori, Porkuni, Kohala, Kose-Uuemõisa, Vana-Harmi ja Lagedi mõisniku Hans Heinrich von Tiesenhauseni ja Juliane Marie von Taube pojana.

Teenis Rootsi armees kus sai ooberstleitnandi auastme. Langes Põhjasõjas 1709. aastal venelaste kätte vangi ning oli kuni 1716. aastani sõjavangis.

1724–1725 oli ta Eestimaa rüütelkonna peamees ja hiljem Eestimaa maanõunik.

Talle kuulusid Rakvere, Kohala, Andja mõis ja Aseri mõis.

Perekond

Jakob Johann von Tiesenhausen abiellus Gertrude Wilhelmine von Bistramiga (1696–1772), kes oli Eestimaa rüütelkonna peamehe Bengt Heinrich von Bistrami tütar. Abielust sündisid:
Hans Heinrich von Tiesenhausen (sündis 1719)
Otto Johann von Tiesenhausen (sündis 1720)
Bengt Gabriel von Tiesenhausen (sündis 1721)
Anna Juliane von Tiesenhausen (1723–1795), abiellus vabahärra Karl Johann von Maydelliga
Jakobine Charlotte von Tiesenhausen (1725–1793), abiellus kindralmajor Gustav von Albedylliga ja hiljem kindralleitnant Johann Dietrich von Rennenkampffiga
Magnus Detlof von Tiesenhausen (1728–1804), Porkuni ja Põdrangu mõisnik, Holsteini kammerhärra, Virumaa kreisimarssal
Jakob Johann von Tiesenhausen, Rakvere ja Tudulinna mõis
Engelbrecht von Tiesenhausen (1731–1756)
Gustav Adam von Tiesenhausen (sündis 1733)
Karl Friedrich von Tiesenhausen (1734–1752)
Margaretha Elisabeth von Tiesenhausen (1736–1799), abiellus Claudius Magnus von Helmerseniga
Barbara Wilhelmine von Tiesenhausen (1740–1794), abiellus Eestimaa rüütelkonna peamehe vabahärra Otto Wilhelm von Budbergiga

Jakob Johann von Tiesenhauseni vend Hans Heinrich von Tiesenhausen oli aastail 1728–1731 samuti Eestimaa rüütelkonna peamees.

Sugupuu

Vaata ka
Tiesenhausen

Välislingid 
Väljavõte Eestimaa rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust

Jakob Johann
Baltisaksa sõjaväelased
Rootsi ooberstleitnandid
Eestimaa rüütelkonna peamehed
Eestimaa maanõunikud
Sündinud 1686
Lodewijk van Heyden

Lodewijk Sigismund Vincent Gustaaf van Heyden (vene Логин Петрович Гейден; 7. september 1773 Haag – 17. oktoober 1850 Tallinn) oli Hollandi päritolu admiral, riigikrahv 1790, juhtis Venemaa keisririigi laevastikku Navarino lahingus 1827, Tallinna sõjakuberner 1834–1850 ja samaaegselt Tallinna sadama kõrgeim ülem 1838–1850.

Ta on maetud tänaseks hävinenud Kopli kalmistule.

Perekond
Abiellus Taanist pärit Johann Akkeley tütre Annaga. Abielust sündisid:
Krahv Ludwig Heinrich Sigismund van Heyden (1806–1901), Venemaa admiral, Tallinna sadama kõrgeim ülem ja Tallinna sõjakuberner (vene: Логин Логинович Гейден)
Krahvinna Marie van Heyden (1808–1864), abiellus vabahärra Georg von Schlippenbachiga (surnud 1830) ja hiljem kindralmajor Pompei Ivkoviga (sündinud 1803; vene: Помпей Алексеевич Ивков)
Krahv Alexander Frederick Sigismund van Heyden (1810–1896), Venemaa mereväeleitnant ja riiginõunik (vene: Александр Логинович Гейден); Venemaa salanõuniku ja poliitiku Krahv Peter van Heydeni (1840–1907) isa (vene wiki: Пётр Александрович Гейден)
Krahvinna Elisabeth Luise Wilhelmine van Heyden (1812–1846), abiellus kontradmiral Vladimir Opotšininiga (surnud 1889; vene: Владимир Петрович Опочинин)
Krahvinna Luise Wilhelmine van Heyden (1812–1887)
Krahv Frederick Maurice van Heyden (1821–1900), Venemaa kindral, Soome kindralkuberner (vene wiki: Фёдор Логинович Гейден)

Vaata ka
Heyden

Viited

Välislingid
Väljavõte Eestimaa rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust
Väljavõte Eestimaa rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust

Venemaa keisririigi admiralid
Vene Tallinna sõjakubernerid
Hollandi inimesed
Väejuhid
Lodewijk
Kopli kalmistule maetud
Sündinud 1773
Surnud 1850
Rudolf von Patkul

Karl Wilhelm Rudolf Thure von Patkul (vene: Рудольф Яковлевич Паткуль; 4. veebruar (vkj 24. jaanuar) 1800 – 12. mai (vkj 30. aprill) 1856) oli Eestimaa aadlik.

Rudolf von Patkul sündis Eestimaa kubermangu aadlimarssali, Ämari, Ääsmäe, Tohisoo, Rägavere ja Põriki mõisniku, Jakob Johann von Patkuli ja Charlotte Juliane Luise von Helwigi pojana.

Rudolf von Patkul oli Eestimaa rüütelkonna sekretär ja aastail 1836–1842 selle peamees. 1841–1849 oli ta Eestimaa maanõunik.

Ta oli Ämari, Nehatu, Illuste ja Paatsalu mõisa pärushärra.

Tallinna Toomkirikus asub tema muinsuskaitse alla võetud vappepitaaf.

Perekond
Rudolf von Patkul abiellus 1830. aastal oma kauge sugulase Alexandrine von Patkuliga (1807–1887).

Esivanemad

Vaata ka

Patkul

Kirjandus
Alo Särg, "Harjumaa mõisad ja mõisnikud" Argo, Tallinn 2006

Välislingid
 
Väljavõte Eestimaa rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust
Kultuurimälestiste Riiklik Register: R.von Patkuli (srn. 1856) vapp-epitaaf, (puit, polükroomia)

Eestimaa rüütelkonna peamehed
Eestimaa maanõunikud
Baltisakslased
Rudolf
Sündinud 1800
Surnud 1856
Jüri Grauberg

Jüri Grauberg (sündinud 29. augustil 1946 Varangul) on eesti kirjanik.

Ta on õppinud Varangu 7-klassilises koolis (1953–1960) ja Kiltsi 8-klassilises koolis (1960–1963). Erialalt on ta elektrispetsialist.

1990. aastatel tegutses pseudonüümi Jüri v. Grauberg all humoristina.

Romaanid 

 Otsa uus perenaine (2000)
 Labida peal (2005)
 Triloogiad
 Läbi räga, Põlvini elumeres ja Selguse poole (2006–2008)
 Viirus, Tõbised ja Ravi (2008) koos väliseestlasest kirjaniku Monika Rahuoja-Vidmaniga.
 Ratastel Kullakene (2016)
 Aegu ammuseid, novellikogumik (2016) koos väliseestlasest kirjaniku Monika Rahuoja-Vidmaniga.
 Kõrtsi (2017) koos kirjanikuga Viivika Vester.
 Mate Hari (2018), koos kirjnikuga Viivika Vester.
 Karutapja (2018)
 Sune (2018)
 Avakontor (2018)
 Olle (järg romaanile Mate Hari) (2018)
 On vaja rääkida  (2019)
 Missioon (2020)
 Segased ehk õigus olla loll  (2020) (ainult e-raamatuna).
 Vihmavangis ehk ühekordne projekt  (2021)

Välislingid 
 Grauberg, Jüri – Varangu vanaJüri www.virumaa.ee, 11. mai 2004

Eesti kirjanikud
Sündinud 1946
Arvo Alas

Arvo-Jürgen Alas (20. märts 1943 Tallinn – 18. september 2007) oli Eesti tõlkija ja diplomaat.

Elulugu 
Arvo Alas lõpetas 1970 Leningradi Ülikooli norra filoloogina. 1971–1981 töötas ta ajakirja Noorus toimetuses ning alustas selle kõrvalt tegevust tõlkija ja ajakirjanikuna.

Aastatel 1981–1984 töötas Alas Eesti Kirjanike Liidus konsultandina. 1991 asus ta tööle Kopenhaagenisse Balti Informatsioonikeskusesse ning aastatel 1991–1996 oli ta esimene Eesti suursaadik Taanis ja Islandil, 1992–1996 ka Norras. 

1997. aastast kuni surmani tegutses Arvo Alas vabakutselise tõlkijana. Arvo Alas suri Taanis ja on maetud Tallinna Metsakalmistule nn uuele kirjanike künkale.

Looming 
Arvo Alas tõlkis eesti keelde Norra, Taani ja Islandi kirjandust. Tema kaalukaimateks töödeks peetakse saagatõlkeid vanaislandi keelest (sh eriti saagakirjanduse tippteost Njálli saagat) ning Taani filosoofi Søren Kierkegaardi teoste tõlkeid. 

Tähelepanu- ja tänuväärne on Arvo Alase töö Skandinaavia autorite lasteraamatute tõlkimisel, tema raamatuis leidub teravmeelseid sõnaleide ja uudissõnu. Lisaks avaldas ta ajakirjanduses artikleid Põhjamaade kirjandusest, ühiskonnast ja poliitikast. Huvitava põikena koostas Arvo Alas 1982. aastal enam kui 40-leheküljelise kasahhikeelse kogumiku "Омир Гули. Omir Guli" eesti proosast.

2005. aastal ilmus Arvo Alaselt jutukogu "Piibuleidja".

Tõlkeid

Norra keelest

 Sigurd Hoel "Patused suvepäikese all" (1972)
Bjørnstjerne Bjørnson "Maateadus ja armastus" (1982)
 Rolf Stenersen "Edvard Munch" (1985)
 Tor Åge Bringsværd "Pinocchio paberid" (1988)
 Thorbjørn Egner 
"Sööbik ja Pisik" (1972)
"Kardemoni linna rahvas ja röövlid" (1996)
"Pillimees ronihiir, Morten ja Nukatuka metsarahvas" (2001)

Taani keelest
 Ludvig Holberg 
 "Mäeotsa Jeppe" (1978)
 "Valitud näidendid" (2005)
 Martin A. Hansen "Jonatani teekond. Valetaja" (1981)
 Jørgen-Frantz Jacobsen "Barbara" (1974)
Novellid kogumikus "Taani novell" (1978)
 William Heinesen "Kadunud moosekandid" (1984)
 Hans Scherfig "Idealistid" (1979)
 Peter Seeberg "Karjased" (1985)
 Peter Høeg "Preili Smilla lumetaju" (1998)
 Søren Kierkegaard "Kartus ja värin. Meeliülendavad kõned" (1998)

Islandi keelest
 Vésteinn Lúdviksson "Kaheksa torustikust kostvat häält"(1971)
 Jón Óskar "Minu silmad ja sinu silmad" (1976)
Novellid kogumikus "Islandi novell" (1979)
 Jón Helgason "Sõnade jäljed tänaval"(1981)
 Svava Jakobsdóttir "Pidu ilumüüri ääres" (1986)
 Njördur P. Njardvík "Surmamõistetud" (1990)
 Gudbergur Bergsson "Luik" (2005)

Vanaislandi keelest
 Grettir Ásmundripoja saaga (1982)
 Njálli saaga (2001)
 "Viikingid Vinlandis: Eiríkr Punase saaga. Gröönlaste saaga" (2003)
"Viikingite hea äri õpetus" (2004)

Vene keelest
 Mihhail Steblin-Kamenski "Islandi kultuur" (1974)

Tunnustus
 1998 – Aleksander Kurtna nimeline auhind
 2002 – Valgetähe IV klassi teenetemärk

Isiklikku 
Arvo Alasel on kaks poega: ajakirjanik ja tõlkija Askur Alas, kes jätkab isa tööd Skandinaavia kirjanduse eestindamisel, ja ettevõtja Annar Alas.

Viited 

Eesti tõlkijad
Eesti suursaadikud
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1943
Surnud 2007
Erkki Luuk

Erkki Luuk (sündinud 14. veebruaril 1971 Tartus) on eesti kirjanik, kunstnik, keele- ja kognitiivteadlane. 

Ta kaitses 2001. aastal Tartu Ülikoolis magistritöö semiootikas teemal "Tähenduse lineaarne ja hierarhiline struktuur"(juhendaja Igor Černov ning 2009. aastal  Tartu Ülikoolis doktorikraadi üldkeeleteaduses tööga "The noun/verb and predicate/argument structures".

Kunstnikuna töötab ta teksti, performance'i, installatsiooni, muusika, skulptuuri ja maaliga. Ta on osalenud mitmel soolo- ja grupinäitusel nii Eestis kui ka välismaal.

Teosed 
"Ornitoloogi pealehakkamine", 2002
"Valitud luuletused", 2008
 "Tammeöö", 2012 koos Tanel Randeriga

Artikleid
"Sissejuhatus eikuhugi (ilma vähimagi lootuseta kunagi välja pääseda)" (raamatu "Sissejuhatus keeleteooria alustesse" arvustus) – Sirp 15. juuni 2012, lk 6.

Tunnustus 
2003 Betti Alveri kirjandusauhind ("Ornitoloogi pealehakkamine")

Viited

Välislingid

Eesti kirjanikud
Eesti keeleteadlased
Eesti kunstnikud
Miina Härma Gümnaasiumi vilistlased
Sündinud 1971
Briti India ookeani ala

Briti India ookeani ala (inglise British Indian Ocean Territory) on India ookeanis asuv Suurbritannia ülemereterritoorium. Hõlmab Chagose saared. Suurim saar on Diego Garcia.

1965. aastani oli osa Briti Mauritiuse kolooniast.

Vaata ka
.io
Vaestepatuste tänav

Vaestepatuste tänav oli tänav Tallinna kesklinnas Tõnismäe ja Tatari asumis, mis sai alguse Tõnismäelt, kattus Tõnismäe piirkonnas tänapäeva Hariduse tänavaga ning jätkus pärast Pärnu maanteega ristumist Pärnu maantee 43 hoone eest tänase kino Kosmos juurest, ristus Liivalaia tänavaga ja viis Jeruusalemma mäeni.

Ajalugu
Tänava ajalooline nimi on Armensünderstraße (1893), Armesündergasse (1913) või Sündergasse. Alates 1923. aastast kasutati eesti keeles nime Vaestepatuste tänav.

Tänava nimi on varem olnud ka Zechi tänav (1873, 1885) piirkonnas elanud sadulsepa Aleksander Ferdinand Zech'i järgi, nimi mugandus hiljem Tsehhi (1908), Zehi (1910) või Tsehi (1910), Tschechi (–1923) tänavaks.

Tänava paaritute numbritega majad kuulusid Riigivolikogu 7. valimisringkonda ja paaritute numbritega majad Riigivolikogu 8. valimisringkonda.

Tänava häving
Tänava hoonestus hävis 1944. aasta märtsipommitamise käigus, hoonestust pärast seda ei taastatud. 1950. aastail moodustati haljasalal Tallinna trammide ümberpööramisala ja 1960. aastatel ehitati endisest tänavast paremal pool asuvale alale kino Kosmos.

Viited 

Kesklinna linnaosa tänavad
Tallinna endised tänavad
Vanim eestlane

Vanimad eestlased alates 1988. aastast.

Vaata ka
Vanim eesti mees
Vanim eesti naine
Eesti saja-aastased

Viited

Eesti inimesed
Kevade tänav (Tallinn)

Kevade tänav on tänav Tallinnas Kesklinna linnaosas Kassisaba asumis. Lühike tänav – kummalgi tänavaküljel vaid 4 kinnistut – asub paralleelselt Toompuiesteega Paldiski maantee ja Amandus Adamsoni tänava vahel. 

Kevade tänav on ligikaudu 180 meetri pikkune ühesuunaline tänav. Läheduses on ka Suve ja Sügise tänav.

Ajalugu
Kuni 1939. aastani kandis tänav nime Kordese tänav (seal elanud kinnisvaraomaniku arhitekt Ferdinand Heinrich Kordese järgi). 1939. aastal nimetati Kordese tänav, Tallinna linnavolikogu poolt Kevade tänavaks.

Märkimisväärsed hooned Kevade tänaval
Tallinna Kunstikool, Kevade 4 (valminud 1913, ehitusinsener Karl Jürgensoni projekti järgi). Hoonesse kolis 1898. aastal asutatud kool, mille nimeks sai hiljem Jakob Westholmi Poeglaste Eragümnaasium. Selles hoones paiknes kuni 1958. aastani Tallinna 4. Keskkool, seejärel kuni 1961. aastani eesti õppekeelega Tallinna 9. Keskkool. Hiljem asus sellesse hoonesse Tallinna Laste Kunstikool. Kõrvalmajas Kevade 4a elas ka Jakob Westholm ise ning hoone moodustab koos samaaegselt ehitatud kõrvaloleva elumajaga ühe kompleksi. 

Jakob Westholmi Gümnaasium, Kevade 8 (valminud 1940). Gümnaasiumi uus hoone vastas kaasaja viimastele nõuetele, seal olid juba siis avarad klassid, suur võimla ja lasketiir, kõrge aula ning hästisisustatud õppekabinetid ja laboratooriumid. 1942. aastal võeti hoone kasutusele sõjaväehaiglana. 1945. aastal kolis sellesse hoonesse Tallinna 22. Keskkool, mis 1996. aastal sai tagasi nime Jakob Westholmi Gümnaasium.

Viited

Kesklinna linnaosa tänavad
Kassisaba (Tallinn)
John Michael Talbot

John Michael Talbot (sündinud 8. mail 1954 Oklahoma Citys) on roomakatoliiklik munk, USA laulja, laulukirjutaja ja kitarrist. Ta on väga populaarne katoliku kirikus. Ta on ordu The Brothers and Sisters of Charity asutaja.

Diskograafia

Reborn (1972) 
John Michael Talbot (1976)
The New Earth (1977)
The Lord's Supper (1979)
Beginnings / The Early Years (1980)
Come to the Quiet (1980)
The Painter (1980) 
For the Bride (1981)
Troubadour of the Great King (1981)
Light Eternal (1982)
Songs For Worship Vol. 1 (1982)
No Longer Strangers (1983) 
The God of Life (1984)
Songs For Worship Vol. 2 (1985)
The Quiet (1985)
Be Exalted (1986)
Empty Canvas (1986)
The Heart of the Shepherd (1987)
Quiet Reflections (1987)
The Regathering (1988)
Master Collection (1988)
The Lover and the Beloved (1989)
Come Worship the Lord Vol. 1 (1990)
Come Worship the Lord Vol. 2 (1990)
Hiding Place (1990)
The Birth of Jesus (1990)
The Master Musician (1992)
Meditations in the Spirit (1993)
Meditations from Solitude (1994)
Chant from the Hermitage (1995)
The John Michael Talbot Collection (1995)
The Talbot Brothers Collection (1995)
Brother to Brother (1996) 
Our Blessing Cup (1996)
Troubadour for the Lord (1996)
Table of Plenty (1997)
Hidden Pathways (1998)
Pathways of the Shepherd (1998)
Pathways to Solitude (1998)
Pathways to Wisdom (1998)
Quiet Pathways (1998)
Spirit Pathways (1998)
Cave of the Heart (1999)
Simple Heart (2000)
Wisdom (2001)
Signatures (2003)
City of God (2005)
Monk Rock (2005)
The Beautiful City (2006)
Living Water 50th (2007)
Troubadour Years (2008)

Viited

Välislingid 

 Ametlik kodulehekülg 
 The Brothers and Sisters of Charity

Ameerika Ühendriikide muusikud
Ameerika Ühendriikide lauljad
Sündinud 1954
Kosmonaut

Kosmonaut (vene keeles космонавт) ehk astronaut (kasutusel eeskätt Ameerika Ühendriikides) on kosmoselaeva või -lennuki meeskonna liige. 

Esimene Maa orbiidile jõudnud kosmonaut oli Juri Gagarin.

Hiina kosmonautide kohta kasutatakse ka nimetust "taikonaut", mille mõtles mais 1998 välja Chiew Lee Yih Malaisiast, kes kasutas seda uudisegruppides. Kohe hakkas oma veebilehel seda sõna kasutama Chen Lan. Sõna tuleneb hiinakeelsest sõnast 太空 (tàikōng) 'kosmos'. Hiinas kasutatakse sõna yuhangyuan (宇航員) 'kosmosepiloot'. Esimeseks taikonaudiks sai 15. oktoobril 2003 Yang Liwei. Ametlikus ingliskeelses teadaandes kasutati sõna "astronaut".

Vaata ka

Astronautide loend 
NSV Liidu kosmoselendur
Kosmosekeskkond
Harrastuskosmonaut

Kosmonautika
Memeli komtuur

Memeli ehk Klaipėda komtuur (saksa keeles Komtur von Memel) oli Saksa ordu käsknik, kes valtises Memeli komtuurkonda.

Pärast ala vallutamist 1252. aastal anti komtuurkond Liivi ordu valitsemise alla, seetõttu oli ka esimene komtuur just Liivi orduharu liige. Liivi ordu kätte jäi ala kuni 1470. aastateni, mil see läks Preisi orduharu võimu alla. 1525. aastal, kui Saksa ordu Preisimaa haru sekulariseeriti, kadus ka Memeli komtuuri ametikoht.

Memeli komtuurid

Liivi ordu
1254–1258 Bernhard
1291 Gottfried
1300 Eckart
1304 Detmar
1425–1426 Vinzenz von Wirsberg
1453 ja 1458 Johann Hetzel von Zässingen
1459–1465 Otto von Hoekelum
1466–1472/1473 Johann von der Sunger

Saksa ordu
1474–1476 Johann von Tiefen
...
?–1525 Erich von Braunschweig
Imerina

Imerina on merinade maa Madagaskari keskosas ümber Antananarivo. Kuningas Ralambo nimetas 16. sajandil maa ametlikult Imerina Ambaniandroks. Kuningas Andrianjaka ühendas selle 1610. See hakkas järk-järgult suurenema ning sellest sai Madagaskari tuumikala.

Arvatakse, et "i" nime alguses on kas artikkel nagu näiteks bali keeles ja bugi keeles või lokatiivi tunnus nagu malai keeles di. 

Pärast Imerina ühendamist Andrianampoinimerina valitsemise alla jagati see kuueks suureks provintsiks (toko):

Avaradrano kirdes, keskus Ambohimanga;
Vonizongo loodes, keskus Fihaonana;
Marovatana Vohizongost lõunas, keskus Ambohidratrimo;
Ambodirano Marovatanast lõunas, keskus Fenoarivo;
Vakinisisaony (Vakinisaony) Avaradranost lõunas, keskus algul Alasora, hiljem Andramasina;
Vakinankaratra lõunas, keskus Betafo.

Keskel oli kuningriigi pealinn Antananarivo linn. 

Eripärase ajaloo tõttu oli eristaatusega ala Imamo Imerina lääneosas. See oli puhuti Ambodirano osa, puhuti eraldi ala.

Vaata ka
Imerina riigipeade loend

Madagaskari geograafia
Digiteerimine

Digiteerimine ehk digimine on füüsilise objekti või analoogmaterjali (kunstiteos, helisalvestis, kaart, kiri, kolmemõõtmelised objektid vms) digitaalsele kujule viimine.  Selle käigus teisendatakse analoogobjekt digitaalseks signaaliks, 1-de ja 0-de jadaks, mis on arvutile loetav.

Digiteerimise kontekstis kasutatakse ingliskeelsetes tekstides mõisteid "skaneerimine" (scanning) ja digiteerimine (digitizing). Skaneerimisest räägitakse pigem pildiliste, graafilisi analoogmaterjalide teisendamise tähenduses, digiteerimine tähendab aga igasuguse analoogmaterjali, ka video ja heli viimist elektroonilisse vormi. Seega digiteerimine on üldisem mõiste kui skaneerimine.

Digiteerida saab kontaktsete ja mittekontaktsete meetoditega. Kontaktse meetodi korral puudutab originaal skanneri skaneerimisklaasi ja seega ei ole see kasutatav õrnade materjalide digiteerimisel. Mittekontaktse meetodi korral on (enamasti digitaalse) kaamera lääts digiteeritavast materjalist eemal ega puuduta seda.

Digiteerimise tulemusena saadakse analoogobjektist digitaalne kujutis raster- (skaneerimisel, pildistamisel) või vektorvormingus (digitaatori kasutamisel). Samuti on võimalik 3D-mudelite loomine.

Digitaalset teisendamist säilitamise vormina veel ei tunnustata, sest ei ole leitud pikaajalist ja stabiilset kandjat, mille kasutuskestus oleks lähedane juba äraproovitud happevaba paberi või mikrofilmiga.

Vaata ka 
 Säilitamine (arhiivindus)

Viited

Infotehnoloogia
Teofil Teder

Teofil Teder (9. veebruar 1900 Tallinn – 31. detsember 1961 Toronto) oli eesti jurist.

Osales Vabadussõjas, õppis 1921–1925 Tartu Ülikoolis õigusteadust, töötas 1923–1925 Tartu linnavalitsuses, alates 1925. aastast Eesti siseministeeriumis (viimati Omavalitsuste Talituse inspektor). 1940 Saksa vähemusrahvuse kultuuromavalitsuse likvideerimiskomisjoni esimees.

1944. aastal põgenes Saksamaale, 1949. aastal asus Ameerika Ühendriikidesse ning 1950. aastal Kanadasse.

Tunnustused
1938 Valgetähe III klassi teenetemärk

Perekond 
Isa Theodor Teder oli organist ja koorijuht.

Kirjandus 
Album Academicum Universitas Tartuensis 1918–1944. II köide. Tartu, 1994. Lk. 154.
T. Teder omavalitsuste osakonna inspektoriks. Uus Eesti, 9. november 1936, nr. 304, lk. 3.
Saksa kultuuromavalitsuse likvideerimine. Päevaleht, 11. jaanuar 1940, nr. 9, lk. 4.

Eesti juristid
Eesti soomusronglased
Kaitseliidu Tallinna maleva liikmed
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmed
Valgetähe III klassi teenetemärgi kavalerid
Vabadussõja veteranid
Eestlased Kanadas
Sündinud 1900
Surnud 1961
Lippe vürstlik perekond

Lippe vürstlik perekond on endise Lippe vürstiriigi endine valitsev perekond. 

Perekonna pea on titulaarne Lippe vürst (tiitel Tema Hiilgus). 

Pärast 12. novembril 1918 kukutatud viimase Lippe vürsti Leopold IV surma 30. detsembril 1949 on aastakümneid kestnud lahkarvamused Lippe õigusjärgluse üle. 

Testamendiga 23. detsembrist 1947 oli Leopold IV määranud oma järeltulijaks Lippe vürstliku perekonna peana ja vürstliku perekonna varade valitsejana oma noorima poja neljast, prints Armini, põhjuseks vanemate poegade poolt sõlmitud ebavõrdsed abielud ja usulised lahkarvamused isaga. Testament jõustus Leopold IV surmaga ja kinnitati 9. märtsil 1950 sõlmitud lepinguga leskvürstinna Anna ja Leopold IV poegade vahel.

22. märtsil 1953 prints Armin, olles otsustanud abielluda Traute Beckeriga, loobus vürstliku perekonna pea õigustest oma vanema poolvenna prints Leopold Bernhardi kasuks, jäädes vürstliku perekonna varade valitsejaks ja Detmoldi linnuse omanikuks (otsus kinnitati Detmoldi ametivõimude poolt 7. juunil 1955).

Olukorras, kus kõik Leopold IV pojad olid troonipärimisõigusest ilma jäetud või loobunud, nõudis prints Ernst August (Leopold IV noorema venna Julius Ernsti poeg) genealoogiliselt vanima Lippe printsina perekonnapea õigusi endale. Lootes taastada oma isa testamendiga segiaetud tavapärast troonipärimiskorda, loobus prints Leopold Bernhard 8. jaanuaril 1958 perekonnapea õigustest oma vanima venna, pärusprints Ernsti kasuks, kuid viimane vastas, et on oma troonipärimisõigusest juba loobunud ja ei saa seda tagasi võtta.

Olukorra lahendamiseks valis vürstlik perekond 14. septembril 1958 uueks perekonnapeaks prints Simon Casimiri. Prints Ernst August keeldus tunnustamast valimist, väites, et ta on jätkuvalt seaduslik perekonnapea. Ta suri 13. juunil 1990. Ernst Augusti poeg Friedrich Wilhelm jätkab tema trooninõudlust, kuigi on sündinud enne oma vanemate abielu. 

Prints Simon Casimir suri 9. detsembril 1980. Tänapäeval peetakse prints Arminit üldiselt Lippe vürstliku perekonna peaks katkematult alates oma isa surmast.  

Armin suri 20. augustil 2015 ja talle järgnes tema poeg Stephan.

Välislingid 
 
 

Dünastiad
Saksimaa ajalugu