2020. aasta Valgevene meeleavaldused

2020. aasta Valgevene meeleavaldused olid valgevenelaste protestide laine ametisoleva Valgevene president Alaksandr Lukašenka ja tema režiimi vastu. Tegemist oli iseseisva Valgevene sinnani kõige suuremate rahutustega riigi ajaloos, kus kokku protestis vähemalt 700 000 valgevenelast. Meeleavaldused vallandas 2020. aasta Valgevene presidendivalimised, kus Lukašenkale truud riigivõimud surusid maha opositsioonikandidaate ning lõpuks valimistel võltsisid tulemusi, esitlemaks Lukašenkat valimiste võitjana. Hoolimata suurest survest nii meelt avaldava Valgevene rahva kui ka lääneriikide poolt suutis Lukašenka säilitada Valgevene jõustruktuuride lojaalsuse ja võimu riigi üle. Meeleavaldused algasid 2020. aasta suvel ja kestsid kuni sama aasta talveni.

Eellugu

2019. aastal teatas "Euroopa viimaseks diktaatorina" tuntud Valgevene president Alaksandr Lukašenka, et kandideerib 2020. aasta presidendivalimistel kuuendaks ametiajaks. 1994. aastal võimule tulnud Lukašenka oli 90. aastatel küll alustanud populaarse juhina, kuid oli 26 võimul oldud aasta jooksul kaotanud oma populaarsuse. Erinevate hinnangute najal arvati Lukašenka umbkaudseks toetuseks 20–25% ning opositsiooni väitel oli Lukašenka populaarsus vaid 3%. Seetõttu ei olnud Lukašenka avaldus järgmiseks ametiajaks kandideerida väga populaarne. Valgevenelaste rahulolematuse najal kogus populaarsust Valgevene blogija Sergei Tsihhanovski, kes koostas rahvaküsitlusi, millest kriitilisemad valgevenelaste seas populaarseks muutusid. 6. mail teatas Tsihhanovski avalikult oma soovist presidendivalimistel kandideerida, valimiste loosungiks oli "Lömasta prussakas", millega viidati Lukašenkale. Mais toimusid esimesed meeleavaldused populaarseks kujunenud Tsihhanovski toetuseks ja Lukašenka režiimi vastu. Umbes 1000 inimest kogunes esimestele meeleavaldusele, kus anti toetusallkirju Tsihhanovski kandidatuurile, mis tollal oli Valgevene kohta suur meeleavaldajate arv.

Enne ametlike valimiste toimumisi eemaldasid Valgevene riigivõimud kandidaadid, kellest nähti tõsist rivaali Lukašenkale. Erinevate ettekäänetega jättis Valgevene keskvalimiskomisjon kõrvale nii Valerõi Tsapkala, Viktar Babarõka kui ka Sergei Tsihhanovski, kellest viimased kaks arreteeriti. Seetõttu koondus opositsioon ja seda toetavad valgevenelased vangistatud Tsihhanovski abikaasa Svetlana Tsihhanovskaja taha, keda Lukašenka ei pidanud ohuks ja ei eemaldanud teda valimistelt. Tsihhanovskaja toetusaktsioonidele kogunesid aga Valgevene kohta tohutud rahvamassid. Minskis kogunes 30. juulil 60 000 inimest, mis oli iseseisva Valgevene suurim meeleavaldajate arv riigi ajaloos. Brestis kogunes 2. augustil Tsihhanovskajat kuulama iga seitsmes elanik ehk üle 20 000 inimese. Hoolimata massilistest meeleavaldustest opositsioonikandidaadi Tsihhanovskaja toetuseks toetas ametlikult valimistulemuste järgi Lukašenkat 80,10% ja Tsihhanovskajat 10,12% kõikidest valijatest. Tulemusi pidasid võltsinguteks nii Valgevene opositsioon, suur osa valgevene rahvast kui ka lääneriigid.

Meeleavaldused
Juba 9. augusti ehk valimispäeva õhtul algas rahumeelne revolutsioon, millega nõuti Lukašenka tagasiastumist ja Tsihhanovskaja presidendiks tunnistamist. Koguneti iga valimisjärgne augustiõhtu, kuid Valgevene jõustruktuurid asusid juba esimestel päevadel meeleavaldusi vägivaldselt maha suruma. Sotsiaalmeediakanali Nexta väitel võis Minskis meelt avaldada kuni 100 000 inimest, kusjuures meelt avaldasid ka paljud varem poliitikat vältinud valgevenelased. Kokku arreteeriti esimese kolme ööga 6700 isikut, samuti esines protestijate peksmist ning veekahuri, šokigranaatide, pisargaasi ja kummikuulide kasutamist. Meeleavaldused olid stiihilised ja selgete juhtideta; rahvakogunemistel polnud ei Tsihhanovskajat ega teisi tuntumaid opositsiooniliidreid (kellest enamik oli eksiilis või vangis). Kuigi jõuorganite tähelepanu oli fokuseeritud pealinnale, toimusid suured meeleavaldused üle riigi, kusjuures väiksemates linnades jäi ülekaal mitmel puhul protestijatele. Tsihhanovskaja kutsus sõjaväge ja miilitsat üles poolt vahetama ning Baranavitšõs ja Žodzinas loobusid militsionäärid elanikke ründamast. 

Hoolimata tugevast esmasest reaktsioonist esines ebakindlust, kuidas edasi käituda, ka Lukašenka režiimi liikmetel. Valgevene õigeusukiriku pea palus Lukašenkalt vägivalla lõpetamist ja siseminister möönis, et jõu kasutamisega mindi liiale. Valgevene endine peaminister Sjargei Rumas tervitas 16. augustil opositsiooni, väljendades toetust meeleavaldustele.  

14. augustil teatas opositsiooniliider Svjatlana Tsihhanovskaja, et valimised polnud ausad ning tegelikult võitis valimised hoopis tema 60–70%-ga häältest. 17. augustil teatas Tsihhanovskaja, et asutab Valgevene koordinatsiooninõukogu ning kutsus sellega liituma kõiki valgevenelasi, kes nõustuvad, et valimistulemused võltsiti. Nõukogu juurde moodustati presiidium, kuhu koondusid nii tuntud kui ka vähem tuntud opositsionäärid. 

Meeleavaldused muutusid järgmiseks kolmeks kuuks sisuliselt igapäevaseks nähtuseks. Juba Tsihhanovskaja toetusüritustel populaarseks saanud Valgevene ajalooline valgepunavalge lipp sai üheks meeleavalduse ja opositsiooni põhiliseks sümboliks, millega vastanduti Lukašenka režiimile. Meeleavaldustega liitusid mitmete oluliste tehaste töötajad, kes asusid asusid streikima. Protestijad väitsid, et Lukašenka oli varastanud valimised, ning nõudsid Lukašenka tagasiastumist. 22. augustil viis Lukašenka riigi relvajõud täielikku lahingvalmidusse.

Lukašenka süüdistas rahutustes lääneriike, väites, et meelerahutused olid korraldatud Suurbritannia, Poola ja NATO poolt sihiga korraldada Valgevenes värviline revolutsioon. Päev pärast valimisi helistas Lukašenka Putinile. Venemaa president tunnustas Lukašenka valimisvõitu ja õnnitles teda telegrammiga. Pärast Putiniga peetud vestluseid, kus Venemaa president tuletas Lukašenkale meelde mõlema riigi kuulumist Vene-Valgevene liitriiki, ODKBsse, SRÜsse ja Euraasia Liitu ning nõudis kahe riigi lõimumise jätkamist, ilmus Lukašenka masside ette. Olles kindlustanud nii oma jõustruktuuride kui ka Venemaa toetuse, loobus Lukašenka igasugusest kompromissi otsimisest opositsiooniga.

Talveks meeleavaldused vaibusid, igasugune vastuseis Lukašenkale suruti halastamatult maha, opositsiooni liidrid vangistati või sunniti Valgevenest põgenema.

Tulemus

Revolutsiooni sümboliks kujunenud valge-puna-valge lipp ja värvid kuulutati fašistlikuks sümboolikaks. Lukašenka süüdistas läänt Valgevene siseasjadesse sekkumises ja Valgevene riigimeedias muutus tavaliseks retoorika NATO vägede ähvardavast ohust Valgevene piiridel. Putinilt saadud tugi, mis aitas küll Lukašenkal võimul püsida, muutis Valgevene diktaatori Venemaast otseselt sõltuvaks, sest enam ei saanud läänest tuge otsida. Putini toetus Lukašenkale valmistas suure pettumuse Valgevene rahvale, kes oli lootnud, et Putin aitab Valgevene rahval Lukašenka võimult kõrvaldada. Samuti näitas Valgevene revolutsioon, et rahumeelsel protestil ei ole võidu võimalust, kui vastas on diktaator ja talle ustavad jõustruktuurid, kes on valmis protestijate pihta tulistama ja neid tapma.

Viited

2020
Valgevene ajalugu
Valgevene poliitika
Meeleavaldused