joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Messina väin

Messina väin on väin, mis ühendab Türreeni ja Joonia merd ning eraldab Sitsiilia saart Apenniini poolsaarest.

Väina laius on 3500 meetrit ja sügavus 115 meetrit. Väina läänerannal on Messina linn ja idarannal Reggio di Calabria.

Väina veetase kõigub vähe, aga loodete faas tema otstes on vastupidine. Seetõttu on väinas tugevad hoovused ja veekeerised.

Vahemere väinad
Joonia meri
Saami keeled

Saami keeled (ka lapi keeled) on rühm Uurali keeli, mida kõnelevad Fennoskandia põhjaosas Rootsis, Norras, Soomes ja Venemaa Koola poolsaarel elavad saamid.

Jaotus 
 läänesaami keeled
 lõunasaami keel (Jämtlandi ja Jämtland murded; umbes 500 kõnelejat)
 Umeå saami keel (umbes 10 kõnelejat)
 Piteå saami keel (umbes 10 kõnelejat)
 Lule saami keel (umbes 2000 kõnelejat)
 põhjasaami keel (meresaami, Ruija ja Tornio murded; umbes  kõnelejat)
 idasaami keeled
 Inari saami keel (umbes 400 kõnelejat)
 Kemi saami keel (väljasurnud)
 koltasaami keel (Näätämö ehk Neideni, Paatsjoe-Petsamo, Suonikylä ja Nuortijärve murded; umbes 500 kõnelejat)
 Akkala saami keel (väljasurnud)
 Kildini saami keel (umbes 700 kõnelejat)
 turjasaami keel (umbes 20 kõnelejat)

Ajalugu

Traditsioonilise arusaama järgi pärineb saami algkeel kammkeraamika kultuuriga (3900–3500 eKr) Läänemere äärde levinud soome-ugri keelest, mis hiljem nöörkeraamika kultuuriga piirkonda saabunud indoeurooplaste tõttu jagunes indoeuroopa keelest rohkem mõjutatud läänemeresoome algkeeleks ja vähem mõjutatud saami algkeeleks. Arheoloogiliste kultuuride ja Uurali algkeele muutunud dateeringute ning varasema keeli ja arheoloogilisi leide omavahel sidunud metodoloogia probleemide tõttu on need vaated aga oma populaarsust kaotanud. Uuemate hinnangute järgi jõudis saami keelte eellaseks olnud keelekuju Läänemere lähedusse pigem tekstiilkeraamika kultuuriga (alates 1900 eKr) või veelgi hiljem.

Laensõnad näitavad, et saami algkeelt kõneldi kusagil läänemeresoome, germaani ja balti algkeelte läheduses. Täpsemalt on selle kohana välja pakutud Järve-Soomet või ala Laadoga ja Äänisjärvest lõunas. Hiljem (Ante Aikio järgi millalgi vahemikus 300 eKr – 500 pKr) levis saami algkeel ka Lapimaale, kus seni kõneldi tundmatuid paleoeuroopa keeli, ja jagunes murreteks, millest edaspidi tekkisid erinevad saami keeled. Varakeskajast alates liikus senise saami asustusega aladele soomlasi ja karjalasi, mis tingis lõunapoolsete saami keelte kadumise.

Kirjakeeled
Saami kirjakeelele pani 17. sajandil aluse luterlik kirikukirjandus. Oma kirjakeel on lõunasaami, Lule saami, põhjasaami, Inari saami, koltasaami ja Kildini saami keelel. Üksnes Kildini kirjakeel põhineb kirillitsal, ülejäänud tarvitavad lisamärkidega ladina tähestikku. Kõige rohkem tarvitatakse põhjasaami kirjakeelt.

Vaata ka
 Saami kirjandus
 Lapoloogia

Viited

Kirjandus
Arvo Eek. "Lapi keele- ja kultuuriprobleemid arutlusel". Keel ja Kirjandus 1984, lk 382–384

 
Lapimaa
Tšuvašid

Tšuvašid (endanimetus чӑвашсем) on turgi rahvas Euroopas Volga keskjooksul. Nad räägivad tšuvaši keelt.

Peamisteks tšuvaššide asualadeks on Tšuvaššia, Tatarstan ja Baškortostan. 1989. aastal oli tšuvašše Venemaal 1 773 645. Neist vaid 906 922 elas Tšuvaššias. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel elas Venemaal 1 435 872 tšuvašši, neist Tšuvaššias 814 750.

Tšuvaššide Kaasani khaaniriigi asualad liideti Moskva tsaaririigiga 1552. aastal. Tšuvašid olid paganausulised, kuid nende hulgas oli teataval määral levinud ka islam. 17. sajandil algas tšuvaššide ristimine vene õigeusku, 18. sajandil muutus see massiliseks ja vägivaldseks. Suur osa tšuvašše rändas välja mujale Volgamaile ja Siberisse, et vene õigeusku astumist vältida. Samal põhjusel asus 19. sajandi lõpul Türki ümber umbes 100 000 islamiusulist tšuvašši.

Tšuvašid jagunevad kolme etnograafilise rühma vahel: 
mäetšuvašid (вирьял, тури; Tšuvaši Vabariigi põhja- ja kirdeosas); 
niidutšuvašid (анат енчи; Tšuvaši Vabariigi kesk- ja edelaosa) ning
orutšuvašid (анатри; Tšuvaši Vabariigi lõunaosa ning väljaspool Tšuvaššiat).

Materiaalne kultuur
Materiaalses kultuuris ja eriti ornamentikas on tšuvaššidel palju ühisjooni soome-ugri rahvastega, arvataksegi, et tšuvašid on turgi keelele üle läinud soomeugrilased. 

Üldiselt peetakse tšuvašše koos bulgaarlastega bulgaaride järeltulijaiks.

Tšuvašid Eestis
Eestis elas 2021. aasta rahvaloenduse andmetel 334 tšuvašši, 2011. aasta rahvaloenduse andmetel aga 373 tšuvašši. Eestis tegutseb kaks tšuvaši kultuuriseltsi: Narvas on 2003. aastal asutatud selts Narspi ja Tallinnas 1990. aastal asutatud Tšuvaši Kultuuriselts. Mõlemal seltsil on oma pärimusmuusika kollektiiv: Narspi ja Palan. 
Tallinnas tegutseb ka tšuvaši folk-pop-ansambel Tarai (Тарай).

Tšuvaši päritolu on laulja Elina Netšajeva ja oli näitleja Angelina Semjonova.

Vaata ka
 Tšuvaši kongress

Viited

Välislingid

Artikkel "Чуваши" saidil Hronos (vene keeles)

Venemaa rahvad
Tšuvaššia
Turgi rahvad
Mikoła Jermałovič

Mikoła Jermałovič (kasutatakse ka nimekuju Mikola Jermalovitš; valgevene Мікола Іванавіч Ермаловіч; 29. aprill 1921 Malyja Navasiołki küla, praegune Dziaržynski rajoon, praegune Minski oblast – 5. märts 2000, Minsk) oli Valgevene kirjanik ja ajaloolane.

Teoseid
1970 - "Дарагое беларусам імя"
1989 - "Па слядах аднаго міфа"
1990–1994 - "Старажытная Беларусь" (ajalooline uurimus):
 "Старажытная Беларусь: Полацкі і Новагародскі перыяды" (1990) 
 "Старажытная Беларусь: Віленскі перыяд" (1994)
2000 – "Беларуская дзяржава Вялікае Княства Літоўскае"

Välislingid 
Lühike biograafia
Jermałoviči teosed e-kujul

Valgevene kirjanikud
Sündinud 1921
Surnud 2000
Kastuś Kalinoŭski

Kastuś Kalinoŭski (valgevene Кастусь Каліноўскі; vene Вицент-Константин Калиновский; poola Wincenty Konstanty Kalinowski; 21. jaanuar 1838 – 10. märts 1864) oli Valgevene revolutsionäär-demokraat, publitsist, üks 1863.–1864. aasta ülestõusu juhte Valgevenes.

Elulugu 
Lõpetas 1860 Peterburi ülikooli õigusalal. 1862–1863 andis välja illegaalset ajalehte Мужыцкая праўда, millel oli suur mõju valgevene rahvusliku vabastusliikumise tõusule. Arreteeriti tsaarivõimude poolt jaanuaris 1864 ja hukati sama aasta märtsis Vilniuses.

Mälestuse jäädvustamine 
  2022. aasta märtsis liideti tema nimeline pataljon Ukraina relvajõududega.

Viited

Välislingid 
 Biograafia vene keeles

Valgevene inimesed
Sündinud 1838
Surnud 1864
Sotsiaalteadused

Sotsiaalteadused ehk ühiskonnateadused on kogum akadeemilisi distsipliine, mis uurivad inimkäitumise sotsiaalseid ja kultuurilisi aspekte. Nad erinevad humanitaarteadustest rangemate tõendamisstandardite ja teadusliku meetodi rõhutamise poolest. Sotsiaalteadused kasutavad nii kvantitatiivseid kui ka kvalitatiivseid meetodeid.

Sotsiaalteaduste hulka arvatakse teiste seas:
sotsioloogia
majandusteadus
politoloogia
demograafia
õigusteadus
pedagoogika
kulturoloogia
kultuuriantropoloogia
inimgeograafia
semiootika
infoteadus

Õigusteadus, kultuuriantropoloogia ja semiootika võidakse arvata ka humanitaarteaduste hulka.  

Mõnikord eristatakse sotsiaalteadustest käitumisteadusi, mille alla kuuluvad põhiliselt psühholoogia ja pedagoogika (kasvatusteadused).

Põhilised suunad 
Teadmiste hankimise osas on sotsiaalteadustes kolm põhilist paradigmat:
positivism
antipositivism ehk interpretivism
kriitiline teooria

Positivism ja sotsiaalteaduse mõiste kui selline tuli päevakorda Auguste Comte'i teosega "A general view of positivism" (1856, prantsuskeelne väljaanne 1844). Kaasaegne positivism arenes välja aga Karl Popperi töödest, kes pani rõhku falsifeerimisele.

Positivistid kalduvad kasutama loodusteaduste meetodeid ning keskenduvad ainult nendele nähtustele, objektidele, karakteristikutele, protsessidele, millele on n-ö otsene juurdepääs. Abstraktsust pole nende arvates mõtet uurida. Otsitakse eelkõige põhjus-tagajärg tüüpi seoseid.

Antipositivism seevastu püüab (tavaliselt kvalitatiivsete meetodite abil) pigem teatud sotsiaalseid nähtusi ja suhteid mõista. Siit ka antipositivismi saksakeelne nimi Verstehen (eesti k "mõistma"), mille võttis kasutusele sotsioloog Max Weber.

Kriitiline teooria peab oluliseks arvestada ka konteksti ja väärtuseid. Eriti oluline on selle teooria esindajate arvates (valitseva) ideoloogia osa meie sotsiaalse maailma kujunemisel. Kriitiline lähenemine pärineb eelkõige Frankfurdi koolkonnalt ning hiljem feminismi teisest lainest.

Kriitilise lähenemise puhul on oluline välja tuua selle mõningast poliitilist laengut ning ebaõigluse ja ebavõrdsuse paljastamise eesmärki.

Need kolm suunda ei tähenda tingimata, et iga uuringu korral peab valima ühe. Vastupidi – täieliku pildi saamiseks on niimõnigi kord mõistlik kasutada hoopis mitut meetodit korraga (triangulatsioon).

Kirjandus
Palmaru, Raivo 2003. Juhatus kommunikatsiooniteooriasse. Tallinn: Akadeemia Nord.

 Sotsiaalteadused
Pavel Loskutov

Pavel Loskutov [p'aavel l'oskutov] (sündinud 2. detsembril 1969 Lätis Valkas) on endine Eesti kergejõustiklane (maratonijooksja).

Karjääri pöördepunkt toimus 1999. aastal, mil ta keskendus maratonile. Tippsportlaskarjääri lõpetas ta 2010. aasta Tallinna maratoniga.

Ta kuulus klubisse Valga SK Maret-Sport ning treenis Harry Lembergi ja Raimond Lutsu juhendamisel.

Saavutused
 2002 – Euroopa meistrivõistluste 2. koht maratonijooksus
 1994 – Eesti meister 5000 m jooksus 14.19,96
 1995 – Eesti meister 5000 m jooksus 14.31,62
 1996 – Eesti meister 10 000 m jooksus 29.33,52
 1998 – Eesti meister 5000 m jooksus 14.24,52 ja 10 000 m 29.33,26
 1999 – Eesti meister 10 000 m jooksus 29.14,03
 2001 – Eesti meister 10 000 m jooksus 30.45,58
 2003 – Eesti meister 5000 m jooksus 14.19,06
 2010 – Eesti meister 12 km krossijooksus

Tema isiklik rekord maratonijooksus on 2:08.53, mille ta jooksis 7. aprillil 2002 Pariisis. See on ühtlasi Eesti rekord. 

Tema nimel on ka Eesti rekord poolmaratonis tulemusega 1:03.00 (Göteborg, 2001).

Tunnustus
 2002 – aasta meeskergejõustiklane
 2003 – Eesti Vabariigi spordipreemia (2002. aasta Euroopa meistrivõistlustel hõbemedali võitmise eest maratonijooksus)
 2005 – Eesti Punase Risti IV klassi teenetemärk

Isiklikku
Pavel Loskutov on 178 cm pikk ja kaalub 62 kg. Ta elab Valgas. Sportlaskarjääri eeskuju on Boris Becker. Hobideks on kalastamine ja jalgpall.

Viited

Välislingid 
 
 

Eesti pikamaajooksjad
Eesti maratonijooksjad
Eesti Punase Risti IV klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1969
Vasil Bykaŭ

Vasil Bykaŭ (kasutatakse ka nimekuju Vassil Bõkav, varem Vassili Bõkov; valgevene Васіль Уладзіміравіч Быкаў; 19. juuni 1924 Byčki, Ušačy rajoon, Viciebski oblast – 22. juuni 2003 Baraŭljanõ, Minski oblast) oli valgevene kirjanik.

Tema teoste läbiv teema on Suur Isamaasõda. Ta on kirjutanud jutustusi, ühe romaani, filmistsenaariume ja näidendeid.

Teosed

Jutustused
1960 "Жураўліны крык" ("Kurehüüd")
1960 "Ход канём" ("Ratsukäik")
1962 "Трэцяя ракета. Здрада" (eesti keeles "Kolmas rakett" 1963)  
1964 "Альпійская балада" 
1965 "Адна ноч"
1969 "Аповесці" 
1970 "Сотнікаў" ("Sotnikav", eesti keeles 1971) 
1971 "Абеліск" ("Obelisk", eesti keeles 1984) 
1973 "Elada koiduni"
1974 "Hundikari"
1975 "Tema pataljon" (eesti keeles 1984)
1978 "Аповесці і апавяданні"
1979 "Пайсці і не вярнуцца" ("Minna ja jääda tulemata", eesti keeles 1984) 
1983 "Знак бяды" ("Häda märk", eesti keeles 1990) 
1989 "У тумане"
1990 "Дажыць да світання"

Aastal 2001 ilmus eesti keeles jutustuste valimik "Toru: Valgevene tragöödia".

Romaan
 1987 "Кар'ер" ("Karjäär")

Tunnustus
 1980 Valgevene NSV rahvakirjanik

Välislingid 
 Elulugu
 Ilona Martson "Rindemehe leppimine" 

Valgevene kirjanikud
Sündinud 1924
Surnud 2003
Aasia

Aasia on maailmajagu. Hõlmab suurema osa Euraasiast (selle idaosa) ning ümberkaudsed saared.

Aasia pindala on 44 579 000 km².

2018. aasta andmete järgi elab Aasias 4537 miljonit inimest.

Nimi 
Sõna tuleb akadikeelsest sõnast assu, mis tähendab päikesetõusu, hommikumaad. Meieni on sõna tulnud kreeka (Asía) ja ladina keele (Asia) vahendusel.

Aasia antiikajal 

Vana-Kreekas jagati maailm kõigepealt kaheks: Euroopaks ja Aasiaks. Aafrika, mida tollal nimetati Liibüaks, arvati Aasia osaks. Hiljem loeti Aasia ja Aafrika erinevateks, nende piiriks peeti kas Niilust või Punast merd.

Aasia ja Euroopa piir polnud samuti selge: selleks lugesid mõned Phasist (nüüd Rioni), mõned Tanaisi (nüüd Don).

Aasiaks kitsamas tähenduses nimetati Kreeka vastas üle mere paiknevat Väike-Aasiat, tänapäeva Türgit. Selles tähenduses on juba Homeros maininud "Aasia aasa". 133–129 eKr moodustati neist aladest Rooma impeeriumi provints Asiaticus (Asius või Asis).

Vaata ka 

 Edela-Aasia
 Sise-Aasia
 Kesk-Aasia
 Lõuna-Aasia
 Kagu-Aasia
 Ida-Aasia
 Põhja-Aasia
 Siber
 Euroopa ja Aasia piir
 Aasialased

Viited 

 Aasia
Saulkrasti

Saulkrasti () ('päikeserannad'; saksa keeles Neubad) on kuurortlinn Lätis Liivi lahe lõunarannal. Linn on Saulkrasti piirkonna  ja Saulkrasti valla keskus.

Linna läbib Via Baltica.

Läbi Saulkrasti kulgeb Riia-Skulte raudtee, mis varem oli osa 2006. aastal likvideeritud Tallinn–Pärnu–Mõisaküla–Riia raudteeliinist. Linnas asuvad Saulkrasti raudteejaam ja Pabaži raudteepeatus.

Linnas asub Teises maailmasõjas hukkunud nõukogude sõdurite vennaskalmistu.

Ajalugu

Saulkrasti alad kuulusid varem liivlaste Metsapoole maakonda. Sealsed maad jagunesid nelja mõisa vahel, alludes Bīriņi, Skulte,  Sēja ja Pabaži mõisadele. Aastal 1640 sai alguse  luterlik Pēterupe kogudus. Aastal 1823 rajati Bīriņi mõisa maadele Neibāde suvituskoht. Aastal 1898 rajati Pabaži mõisa maadele Katrīnbāde suvituskoht.

Aastal 1931 nimetati Katrīnbāde ümber Pabažiks. Aastal 1933 liideti Neibāde ja Pēterupe asula ühtseks Saulkrasti asulaks. Aastal 1950 sai asulast alev, toona liideti sellega Pabaži. Kuni aastani 1952 kandis asula ametlikult nime Saulkraste. Saulkrasti on linn alates 1991. aastast.

Kaitstavad objektid

Muinsusmälestistest on  linnas riikliku kaitse all Ģelži pere suvila aadressil Inčupes iela 10, Pēterupe kiriku kantsel ja selle maalitud uksed ning A. A Pistohlkorsi epitaaf. Kohaliku kaitse all on elumaja aadressil Rīgas iela 41, sama maja kaev, Neibāde supelmaja, mälestusmärk Neibāde kuurordi asutajale Karl von Reiternile ja Neibāde metsavahi maja Forstei.

Looduskaitse all on  kaks mändi aadressil Ķīšupes iela 3, Pēterupes Līgotņe õpetajamaja allee, Pēterupe kirikumõisa pärnad, Pēterupe kirikumõisa tamm, mänd aadressil Rīgas iela 41A ja Katrīna pärn, lisaks veel arvukalt nimetuid põlispuid (valdavalt männid) linna mereranda palistavates metsades.

Viited

Välislingid 

Läti linnad
Salaspils

Salaspils () ('saarelinn') on linn Lätis Riia lähistel Daugava paremkaldal Salaspilsi piirkonnas. Salaspils on linn aastast 1993. 

Salaspilsis asub Riia hüdroelektrijaam.

Linna läbib Riia–Daugavpilsi raudtee, millel paiknevad Salaspilsi raudteejaam ja Dole raudteepeatus.

Ajalugu 
XII sajandil elasid asula kohal liivlased. Sakslaste rajatud Holmi linnus (saksa Kirchholm) oli Salaspilsis juba aastal 1186. Keskajal oli Salaspils alev.

1452 sõlmiti linnas Kirchholmi leping. Salaspils oli Salaspilsi kihelkonna keskus. Aastal 1597 rajas Tycho Brahe sinna observatooriumi.

Et Salaspils asub Riia lähedal, on selle linna lähistel peetud ridamisi lahinguid. Näiteks Salaspilsi lahing 17. septembril 1605 rootslaste ja poolakate vahel, mis oli osa Rootsi-Poola sõjast. Esimese maailmasõja ajal kasutati Salaspilsi all mürkgaase.

Aastal 1861 valmis Riia–Daugavpilsi raudtee. Teise maailmasõja ajal oli Salaspilsis sakslaste rajatud koonduslaager (surmalaager), mille alal asub praegu memoriaalkompleks. Aastal 1975 valmis Riia hüdroelektrijaam. Aastail 1961–1998 tegutses seal Läti Teaduste Akadeemia füüsikainstituudile kuulunud väike tuumareaktor.

Kaitstavad objektid 

Looduskaitse all on Läti Rahvuslik Botaanikaaed, Budeskalnsi tamm, Lielmocekļise paju, Sodase männid, Līvzeme tammed, Salaspilsi paplid ja Zviedru iela kadakad ja pärnad ümbermõõtudega 4 ning 4,1 meetrit.

Galerii

Viited

Välislingid

Salaspilsi koduleht

 
Läti linnad
Objekt (täpsustus)

Objekt on mitmetähenduslik sõna:
objekt on tavakeeles ese, isik või nähtus, kellele või millele on tegevus suunatud. Sageli nimetatakse objektiks ka lihtsalt asja või nähtust, eriti objektiivselt olemasolevat asja.  
objekt on tänapäeva filosoofias tavaliselt see, mis vastandub subjektile. Tunnetuse subjekt on inimene ehk vaatleja ise, tunnetuse objekt on maailm, mida ta vaatleb. Objekt võib olla ka teine inimene.
objekt on Gottlob Fregel spetsiifiline mõiste.   
objekt ehk sihitis on keeleteaduses lauseliige, mis näitab, millele või kellele on tegevus sihitud, st millele osutab öeldis.
 objekt on objektorienteeritud programmeerimiskeeltes omavahel seoses olevaid andmeid ja nendega tehtavaid operatsioone sisaldav programmiosa.
objekt on Charles Sanders Peirce'i semiootikas see, mille kohta esitis käib. 
objekt on matemaatikas käsitletav asi. 
objekt on matemaatikas kategooria komponentide tüüp. 
objekt on muusikas tunnetatud entiteet.

Vaata ka
Füüsikaline objekt
Objektiivsus
Subjekt
Subjektiivsus
Francysk Skaryna

Francysk Skaryna (valgevene Францыск Скарына või Францішак Скарына (Francišak Skaryna); 1490 Połack – 1551 Praha) oli renessansiajastu valgevene ja idaslaavi esmatrükkal, teadlane, valgustaja, tõlkija, kirjanik ja graafik. 

Ta sündis kaupmehe perekonnas. Ta astus 1504 Krakówi ülikooli ja lõpetas selle 1506 "vabade kunstide" bakalaureusena, hiljem kaitses doktorikraadi "vabades kunstides". 1512 kaitses Skaryna Padova ülikoolis arstiteaduse doktori kraadi. 

1517 asutas ta Prahas trükikoja ja andis välja vanavalgevenekeelse psaltri. 1519. aastani trükkis ta 23 eksemplari Piiblit. 1520 sõitis ta Vilniusse ja asutas esimese trükikoja Leedu suurvürstiriigis. Töötas Vilniuse piiskopi arsti ja sekretärina. Ta viibis muuhulgas Saksamaal, kus kohtus Martin Lutheriga. 1530 rajas Skaryna kohaliku hertsogi palvel trükikoja Königsbergis.

1520. aastate teisel poolel abiellus ta oma sponsori  lese , kuid rahalist sõltumatust see ei taganud. Kui tema vend Jan suri, polnud Skarynal raha tema võlgade tasumiseks ja võlausaldajad saavutasid 5. veebruaril tema viimise võlavanglasse. 21. novembril 1532 vabastas Poola kuningas Zygmunt I Skaryna vangistusest ja andis välja ukaasi, millega Skaryna sai mitmesuguseid soodustusi.

1534 kolis Skaryna Moskva suurvürstiriiki, kuid sealt aeti ta katoliiklasena välja ja tema raamatud põletati. Umbes järgmisel aastal kolis ta Prahasse, kus töötas kuningalossis arsti ja aednikuna. Tema surmaaeg on teadmata, kuid üldiselt oletatakse, et see juhtus 1551, sest 1552 sõitis tema poeg Simeon Prahasse päranduse järele.

Välislingid 

 Francysk Skaryna, the Martin Luther of Belarus // The Economist
 Skaryna biograafia (valgevene keeles)
 Sama venekeelne versioon (lühem)

Valgevene kirjanikud
Surnud 1551
Justin Gatlin

Justin Gatlin (sündinud 10. veebruaril 1982 New Yorgis) on USA kergejõustiklane (100 m ja 200 m jooksja). 2004. aasta suveolümpiamängudel võitis ta 100 meetri jooksus kuldmedali.

12. mail 2006 Katari pealinnas Dohas toimunud kergejõustiku IAAF Grand Prix' võistlusel läbis Gatlin 100 meetrit 9,766 sekundiga. Algul arvati, et tegu on uue maailmarekordiga 9,76, kuid 16. mail 2006 otsustas IAAF, et tegu on maailmarekordi 9,77 kordamisega.

2006. aastal sai ta dopingu tarvitamise tõttu nelja-aastase võistluskeelu.

2010. aastal tuli ta esimest korda pärast võistluspausi starti Rakvere Bigbank Kuldliiga finaaletapil. Ta võitis 100 meetri jooksu staadionirekordiga 10,24 sekundit.

15. mail 2015 jooksis ta Teemantliiga etapil Dohas 100 meetri distantsil isiklikuks rekordiks 9,74, mis on kõigi aegade neljas aeg.

Saavutused

Olümpiamängudel 
 2004  Ateenas
 olümpiavõitja 100 m jooksus 9,85
 hõbemedal ja 4×100 m teatejooksus 38,08
 pronksmedal 200 m jooksus 20,03
 2012   Londonis
 pronksmedal 100 m jooksus 9,79
 2016   Rio de Janeiros
 hõbemedal 100 m jooksus 9,89

Maailmameistrivõistlustel 
 2005  Helsingis
  maailmameister 100 meetri jooksus 9,88
  maailmameister 200 meetri jooksus 20,04
 2013  Moskvas
 hõbemedal 100 meetri jooksus 9,85
  hõbemedal 4×100 m teatejooksus 37,66
 2015  Pekingis
 hõbemedal 100 meetri jooksus 9,80
  hõbemedal 200 meetri jooksus 19,74
 2017  Londonis
  maailmameister 100 meetri jooksus 9,92
  hõbemedal 4×100 meetri teatejooksus 37,52

Sisemaailmameistrivõistlustel 
 2003  Birminghamis
 sisemaailmameister 60 m jooksus 6,46
 2012  İstanbulis
 sisemaailmameister 60 m jooksus 6,46

Teatejooksude maailmameistrivõistlustel 
 2015   Nassaus
  kuldmedal 4×100 m teatejooksus
 2017   Nassaus
  kuldmedal 4×100 m teatejooksus

Kuldliiga võistlused 
 2003 Brüssel 100 m jooksus 1. koht 9,97
 2003 Zürich 200 m jooksus 1. koht 20,04
 2004 Brüssel 100 m jooksus 2. koht 10,09
 2004 Bergen 200 m jooksus 2. koht 20,39

Grand Prix' võistlused 
 2004 Doha 100 m jooksus 2. koht 9,95
 2006 Doha 100 m jooksus 1. koht  9,77

Super Grand Prix' võistlused 
 2003 Stockholm 100 m jooksus 1. koht 10,15
 2004 Ostrava 200 m jooksus 1. koht 20,30

Isiklikud rekordid

Isiklikku 
Justin Gatlin on 185 cm pikk ja kaalub 79 kg.

Viited

Välislingid

 

Ameerika Ühendriikide jooksjad
Sündinud 1982
Tavakeel

Tavakeel on keele kasutamise viis igapäevaelus.

Tavakeel vastandub oskuskeelele. 

Ludwig Wittgenstein mõistis oma hilisfilosoofias tavakeele all keelekasutust, mis on rikkumata filosoofilistest konstruktsioonidest. Tavakeelele toetudes on võimalik filosoofilised probleemid hajutada, näidates, et need tulenevad tavakeele "grammatika" vääritimõistmisest.  

1950. aastatel õitses eriti Oxfordis tavakeelefilosoofia, mis pidas filosoofia põhiliseks vahendiks ja eesmärgiks tavakeele uurimist.

Vaata ka 

 Keelefilosoofia
 Klassikalised keeled
 Narratiiv
 Teaduskeel
 Tehiskeel
 Metakeel
Üldkeel

Keeleteadus
Keelefilosoofia
Valge kääbus

Valge kääbus (ka: valge kääbustäht) on  väikeste mõõtmetega, väikese heledusega ja väga suure tihedusega nn surnud täht, milles ei toimu enam termotuumareaktsioone ja mis jahtub aeglaselt kuni muutumiseni mustaks kääbuseks.

Tüüpilise valge kääbuse mass on 60% Päikese massist, kuid mõõtmed on vaid veidi suuremad Maa omadest. Suurema osa valgete kääbuste massid jäävad vahemikku 0,5...0,7 Päikese massi, kuid väike osa valgeid kääbuseid on massiga kuni 1,4 Päikese massi.

Kui evolutsiooni lõppfaasi jõudnud punane hiidtäht heidab ära oma vesinikurikkad välimised kihid ning tekib planetaarudu, jääb tähest järele väga kuum ja tihe tuum, mida nimetataksegi valgeks kääbuseks. Edaspidi kiirgab valge kääbus vaid oma sisemise soojuse arvelt. Esialgne valgete kääbuste pinnatemperatuur on väga kõrge: 100 tuhat kraadi ja enamgi. Selline kõrge pinnatemperatuur püsib vaid lühikest aega pärast tekkimist. Kõige kuumemad valged kääbused on ka kõige heledamad ja neid on kergem märgata.

Piisavalt kaua jahtudes saab valgest kääbusest külm must kääbus. Arvatakse, et neid ei ole Universumi eluea jooksul jõudnud tekkida, sest jahtumiseks ei ole olnud piisavalt aega. Kõige vanemate ja jahedamate vaadeldud valgete kääbuste temperatuur on u 4000 K.

Sõltuvalt tähe arengust ja selle massist koosneb tuum kas hapnikust ja süsinikust või siis hapnikust, neoonist ja magneesiumist. Haruldasemad on juhtumid, kus täht on mitmest tähest koosnevas süsteemis massi kaotanud ja tuum koosneb heeliumist.

Valged kääbused on üsna tavalised, moodustades 10% kõigist Galaktika tähtedest, kuid ükski valge kääbus pole palja silmaga nähtav.

Meile lähim valge kääbus on Siirius B, mis asub 8,6 valgusaasta kaugusel ning on ühtlasi ka heledaim valge kääbus, tähesuurusega umbes 8,7. Kõige kergemini vaadeldav valge kääbus on Keid B, olles ka esimene avastatutest.

Kuulsaim Eesti astronoom Ernst Öpik määras oma 1916. aastal avaldatud töös valge kääbuse ο2 Eridani (e. 40 Eri B) tiheduse, saades tulemuseks 25 000 korda suurema tiheduse kui on Päikesel. Sel ajal levinud arusaamad tähtede evolutsioonist ei olnud veel piisavalt arenenud, võimaldamaks teha järeldust nagu tegu oleks täiesti uut tüüpi tähega ning Öpik võttis artikli viimasel leheküljel tulemuse kokku – võimatu. Hilisemad tulemused näitasid, et Öpiku arvutused ja tulemused olid õiged.

Viited

Tähetüübid
Shawn Crawford

Shawn Crawford (sündinud 14. jaanuaril 1978 Van Wyck) on USA kergejõustiklane (100 m ja 200 m jooksja). Olümpiavõitja 2004 (200 m jooksus).

Saavutused

Isiklikud rekordid 
100 m jooksus – 9.95 (2004 Doha)
200 m jooksus – 19.79 (2004 Ateena)

Olümpiamängud 
 2004 – olümpiavõitja 200 m jooksus – 19.79 (26. august Ateena)
 2004 – 2. koht 4 x 100 m teatejooksus – 38.08 (28. august Ateena)
 2008 – 2. koht 200 m jooksus – 19.96 (20. august Peking)

Maailmameistrivõistlused 
 2001 – 1. koht 200 m jooksus – 20.63 sisemaailmameistrivõistlused (Lissabon)
 2001 – 3. koht 200 m jooksus – 20.20 (Edmonton)
 2004 – 2. koht 60 m jooksus – 6.52 sisemaailmameistrivõistlused (Budapest)

Kuldliiga võistlus 
 2003 – 3. koht 200 m jooksus – 20.18 (Brüssel)
 2003 – 2. koht 200 m jooksus – 20.02 (Rooma)
 2004 – 1. koht 200 m jooksus – 20.31 (Bergen)
 2003 – 2. koht 100 m jooksus – 10.20 (Berliin)

Grand Prix võistlus 
 2001 – 1. koht 200 m jooksus – 20.20 (Ōsaka)
 2001 – 2. koht 200 m jooksus – 20,27 (Nice)
 2001 – 3. koht 200 m jooksus – 20.39 (Eugene)
 2002 – 1. koht 100 m jooksus – 9.94 (Ōsaka)
 2003 – 1. koht 200 m jooksus – 20.10 (Zagreb)
 2003 – 2. koht 100 m jooksus – 10.19 (Zagreb)
 2003 – 1. koht 200 m jooksus – 20.24 (Rieti)
 2003 – 1. koht 200 m jooksus – 20.26 (Helsingi)
 2003 – 3. koht 100 m jooksus – 10.16 (Helsingi)
 2004 – 1. koht 100 m jooksus – 9.86 (Doha)
 2004 – 1. koht 100 m jooksus – 9.88 (Eugene)
 2004 – 1. koht 200 m jooksus – 20.23 (Sevilla)

Super Grand Prix võistlus 
 2004 – 2. koht 200 m jooksus – 20.35 (Ostrava)

World Cup finaal võistlus 
 2001 – 1. koht 200 m jooksus – 20.37 (Melbourne)
 2003 – 2. koht 200 m jooksus – 20.37 (Monaco)

Isiklikku  
Shawn Crawford on 177 cm pikk ja kaalub 81 kg. Ta on abielus. Kuulub klubisse Nike ja treenib Trevor Grahami juhendamisel. Hobideks on muusika ja kalandus.

Ameerika Ühendriikide jooksjad
Sündinud 1978
Ludza

Ludza () (ka Lutsi, saksa keeles Ludsen, poola keeles Lucyn) on linn Lätis Latgales, Ludza piirkonna keskus. 

Linn aastast 1777. 1. juulini 2009 oli Ludza rajooni keskus.

Enne Teist maailmasõda elas Ludzas palju juute. 1897. aastal elas linnas 2803 juuti (54% elanikkonnast), 1920. aastal 2050 (40,6%) ja 1930. aastal 1634 (30,4%).

Linna järgi on nimetatud Pirgu lademe Ludza kihistu.

Ajalugu
Ludzat on esmakordselt kirjalikult mainitud 1174. aastast (6681), kui varjaagi vürst Rjurikul teel Novgorodist Smolenskisse sündis ja ristiti seal poeg Mihhail. 

1285. aastal (kõige varasema versiooni kohaselt) olevat esimese kaitserajatise Ludzasse ehitanud rüütel Konrad von Torberg. 1399. aastasse on baltisaksa ajaloolased dateerinud Ludzasse (saksa keeles Ludzen) linnuse rajamise. 1433. aastal on kirjalikes allikates mainitud linnust esmakordselt, 1435 moodustati Liivi Ordu, Riia Peapiiskopkonna ja Saare-Lääne, Tartu ja Kuramaa Piiskopkonnast Liivimaa Konföderatsioon. Ludza oli selle idapoolseim piirilinnus pärast põhjas asuvat Narvat.

1481. tungisid Moskva suurvürsti Ivan III väed Latgalesse ja osaliselt hävitasid Ludza linnuse. Sõjakäik oli vastuseks ordumeistri Berndt von der Borchi ebaõnnestunud katsele vallutada Pihkva. 1501 ja 1503 tungisid Vene väed Vana-Liivimaale ja laastasid ka Ludza piirkonda. 29. detsembri 1525 paiku, kui Moskva ja Liivi orduriigi suhted paranesid, taastati linnus ja ehitati osaliselt ümber.

Liivimaa sõja (1558–1561) järel, 1561. aastal sai piirkond osaks Rzeczpospolitasse kuulunud Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi Liivimaa hertsogiriigist. Liivi sõja käigus saabus Ludzasse ka Poola kuningas Stefan Bathory.

1625. aastal hõivas Räisaku ja Ludza linnuse Rootsi väed. Siiski asus seal mõnda aega Rootsi vägede peakorter. Poola väed saabusid siiski peatselt tagasi ja rootsi komandant, kes ei olnud saanud abivägesid, andis vastupanuta alla. 1629. aasta septembris, pärast Poola-Rootsi sõda aastatel 1600–1629 sõlmitud Altmarki rahu, jäi piirkond (Inflanty Polskie, "Poola Liivimaa") Rzeczpospolitale, Liivimaa hertsogkonna Võnnu vojevoodkonda.

1772. aastal pärast Poola I jagamist läks ala Venemaa keisririigi Polotski kubermangu koosseisu.

11. juunil 1938 toimus Ludzas suur tulekahju. Hävis 371 hoonet, kolmandik elanikest jäid peavarjuta.

Kaitstavad objektid

Muinsusmälestistest on linnas riikliku kaitse all Ludza kiriku orel, Ludza Suur sünagoog, Ludza ajalooline kesklinn, Lutsi ordulinnus, Odi mäe muinaskalmed ja Jurizdika linnamägi.

Kohaliku kaitse all on Tadeuše kabel  ja Ludza postkontor.

Looduskaitse all on Ludza pargi tamm, Ludza pargi pärn, tamm ümbermõõduga 4,75 m, pärn ümbermõõduga 3,63 meetrit, Runtorta park, Runtorta pargi tamm, Runtorta vaher ja Runtorta pappel.

Vaata ka 

Lutsi maarahvas
Lutsi ordulinnus

Viited

Välislingid 

http://www.ludza.lv/

Läti linnad
Ludza piirkond
Smiltene

Smiltene () (eestipäraselt Miltina, saksa keeles Smilten) on linn Lätis Vidzemes, Smiltene piirkonna keskus. Asub Abulsi jõe ääres.

Kaitstavad objektid 

Looduskaitse all on Cērtene pärn ümbermõõduga 4,43 m, Jakob Lange haua mänd ümbermõõduga 2,58 m, kolme tüvega mänd, Čūski mänd ümbermõõduga 1,8 m ja Saltupise kolme tüvega mänd ümbermõõduga 1,75 m. Lisaks on looduskaitse all veel mitu nimetut mändi linna lõunaosas.

Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all osaliselt linna aladele, aga osaliselt Smiltene valda jääv Smiltene mõisa hoonetekompleks, samuti osaliselt Launkalne valda jääv Cērtene linnamägi ja selle eeslinnus ning tammide kompleks ja Behrensite suguvõsa kabel.

Ajalugu
Linnast põhja pool asub Smiltene mõis, seal on ka keskaegse Vana-Liivimaa Riia peapiiskopkonna Smiltene piiskopilinnuse varemed. Linnust on esimest kord mainitud aastal 1359. Keskajal oli Smiltene alev. Smiltene oli ka Smiltene kihelkonna keskus, kihelkonnakirikuga, mis valmis aastal 1708. Sealse kirikuõpetajana on töötanud Jakob Lange.

Sealse mõisakompleksi ehitas aastail 1763–1771 välja George Browne. Aastal 1893 sai mõisa omanikuks Paul Lieven, kes hakkas sealset maad elamukruntideks müüma. Aastal 1903 toetas ta haigla rajamist, samuti rajas ta asulasse saeveski. Aastal 1911 finantseeris ta Smiltenest Valmierasse viiva kitsarööpmelise raudtee ehitust, liin jätkus Valmierast Heinastesse. Aastal 1913 toetas ta rahaliselt Abulsi jõele hüdroelektrijaama rajamist.

Linn aastast 1920.

Smiltene Metsakalmistul asuvad Teises maailmasõjas hukkunud nõukogude sõdurite ühishauad. 

1950–1959 oli Smiltene rajooni keskus. Smiltene raudteejaam suleti 1970. aastal. 2009. aastani kuulus Smiltene Valka rajooni.

Vaata ka
Smiltene postmargid

Galerii

Viited

Välislingid

http://www.smiltene.lv/

Läti linnad
Vidzeme
Võrdpäevsus

Võrdpäevsus ehk ekvinoktsium leiab aset kevadisel ja sügisesel pööripäeval, mil öö ja päev on kogu planeedil sama pikad - 12 tundi. Poolustel on Päike kogu päeva silmapiiril.

Termin "ekvinoktsium" tuleneb ilmselt ladinakeelsest liitsõnast aequinoctium 'võrdpäevsus', milles aequus 'võrdne' ja nox (omastav noctis) 'öö, ööaeg').

Võrdpäevsuse korral tõuseb Päike täpselt idast ja loojub täpselt läände.

Viited 

Aastaajad
Astronoomia
Gulbene

Gulbene () (eesti keeles ka Kulna, võro Kuľbina, saksa Schwanenburg) on linn Lätis Vidzemes, Gulbene piirkonna keskus. 2009. aastani oli Gulbene rajooni keskus.

Gulbene on linn aastast 1928.

Gulbene ja Alūksne vahel on kitsarööpmeline raudteelõik endisest Valga–Mõniste–Ape–Alūksne–Gulbene raudteeliinist, mis säilis tänu sellele, et Nõukogude ajal vedas sõjavägi seal sütt, samal ajal toimis ka regulaarliiklus reisijaile. Praegu toimub raudteel reisijatevedu kolm korda päevas mõlemas suunas. Linna raudteejaam on osana kitsarööpmelise raudtee taristust arhitektuurimälestis.

Linnast suundusid laiarööpmelised raudteeharud Pļaviņasesse, Ieriķisse ja Põtalovo suunas Venemaale. Liiklus toimub neist ainult esimesel, teistel on praeguseks rööpad üles võetud.

Gulbenes asuvad luteri ja katoliku kirikud. Luteriusu kirik rajati 1838–1843 endise Kulna piiskopilinnuse asukohale.

Linna lõunaosas asub Vana-Gulbene mõisa park, mitme säilinud kõrvalhoone ja kahe peahoonega.

Linna jalgpalliklubi FB Gulbene mängib Läti kõrgliigas. Samuti on kõrgliigas mänginud linna korvpalliklubi Gulbenes Buki.

Gulbene sõpruslinnad on Them Taanis ja Rietavas Leedus.

Gulbenest on pärist näiteks Oto Bērtiņš, Imants Kokars, Madara Līduma ja Ingus Pētersons.

Kaitstavad objektid

Muinsusmälestistest on linnas riikliku kaitse all Kulna piiskopilinnuse asupaik. Linna lõunaosas asub samuti riikliku kaitse all olev Vana-Gulbene mõisa ansambel, sealhulgas park, kasvuhoone, maneež, lindla köök, valge loss  ja laut, Gulbene riikliku kommerts- ja kaubanduskooli hoone, Gulbene luteri kiriku hoone, Gulbene raudteejaam ja Gulbene raudteetööliste koloonia kuus elumaja.

Kohaliku kaitse all on mälestusmärk sõdades langenutele, Gulbene mõisa pesuköök, punane loss, valge lossi fassaad, juustuhoidla, ait, moonakamaja, metsavahi maja ja hambaarsti maja, luteri kiriku juures asuv kivisild, linna põhikooli hoone, kalmistu kabel, Gulbene luteri kiriku kolm ust, altar ning kantsel, Gulbene raudtee teemajake ja põllumajanduseltsi hoiulaenuühistu (hilisema Läti panga) hoone.

Looduskaitse all on Jaunezernieki kased, Raiņa iela saar, Raiņa iela lehis, Emze park ja kaks tamme aadressil Dzirnavu iela 6.

Viited

Välislingid

Gulbene rajooni ja linna koduleht

 
Vidzeme
Läti linnad
Tukums

Tukums () (liivi keeles Tukāmō, saksa keeles Tuckum) on linn Lätis. Tukumsi piirkonna keskus.

Ajalugu

Tukums asus kuralaste Vanema muinasmaakonnas. Asulat on esimest korda kirjalikult mainitud aastal 1253. Asudes strateegiliselt tähtsal kohal (olles väravaks Kuramaale), oli see Liivi ordu ordumeistrite isiklikus valduses. Keskajal oli Tukums alev (kirjalikes allikates on Tukumsit aleviks nimetatud esmakordselt aastal 1445). Aastal 1485 rüüstasid Tukumsit Riia linna väed.

XVIII sajandil rajati linna kaitseks selle kirdepiirile kahekorruseline torn, kus asub praegu Tukumsi ajaloomuuseum. Linn on see aastast 1798. Aastal 1800 avati Tukumsis esimene kool. Aastal 1860 sillutati seal paraadi tarbeks esimene tänav. Aastal 1877 avati Riia–Tukumsi raudtee. Aastal 1923 hakati linna varustama elektriga. Aastani 2009 oli linn Tukumsi rajooni halduskeskus.

Vaatamisväärsused

Vanalinn, Tukumsi muinaskalmed, vana apteegihoone, Durbe mõisa hoonetekompleks (sealhulgas park, teenijate maja ja häärber), linnamüüri ja selle tornide jäänused, sealne luteri kirik (sealhulgas orel, orelirõdu, kirikuliste pingid ja neli vitraaži), katoliku kiriku oreli noodivihik ja altar  oma maalidega, Tukumsi linnamägi ja Tukumsi ordulinnuse varemed  on riikliku kaitse all olevad muinsusmälestised.

Looduskaitse all on Lauksargi dendropark, Veļķi tamm, neli tamme M. Gravas iela lõpus, tamm Kuldīgas iela pargis, vaher ja saar Durbe autobusside lõpp-peatuses, Durbe lossi valge mänd, Durbe lossi rotundi valge mänd, Durbe lossi valgepöök, Durbe lossi lehised, Kirsipuu Durbe lossi taga metsas, Durbe kuused ja Durbe männid.

Galerii

Vaata ka 
 Tukumsi ordulinnus

Viited

Välislingid

Koduleht

Läti linnad
Tukumsi piirkond
Tukumsi kreis
Dobele

Dobele () on linn Lätis Zemgales, Bērze jõe kaldal. Dobele on Dobele piirkonna keskus. 2009. aastani oli Dobele rajooni keskus. Linn on rajatud mattunud meteoriidikraatri servale.

Linna järgi on nime saanud Raikküla lademe Dobele kihistu.

Ajalugu 

Ajalooürikutes on Dobele nime esmamainitud 1254. aastal Zemgale jagamise aktis (Zemgales dalīšanas aktā). Asula on eri perioodidel kandnud nimesid Dobelene, Doblen ja Добленъ. 1335. aastal rajati sinna Dobele ordulinnus, millest sai aastal 1376 Dobele komtuuride residents. Kiriku hakati ehitama 1495. aastal. 

1562. aastal keeldus sealne komtuur Mathias von der Recke oma valdusi vastsele Kuramaa hertsogile Gotthard Kettlerile loovutamast ja valitses neid kuni 1576. aastani, mil Kettleril läks lõpuks korda Mathias Dobelest valuraha eest loobuma sundida. Aastail 1642–1682 tegutsesid Dobeles saekaater ja vesiveski, seal valmistati ka äädikat. 1710. aastal, katkuepideemia ajal, viis hertsog Friedrich Wilhelm Kettler oma residentsi ajutiselt Dobelesse. Sealne ordulinnus jäeti maha 1730. aastal. 

1812. aastal hõivasid asula Napoleoni väed. 1870. aastal peeti Dobeles esimene Kurzeme laulupidu. Linn aastast 1917. Läti vabadussõja ajal oli linn nii bolševike, landesveeri kui ka Pavel Bermondt-Avalovi valduses. Läti väed vabastasid linna 23. novembril 1919. Aastal 1927 valmis linna läbiv Jelgava–Liepāja raudtee.

Galerii

Vaata ka

Dobele komtuur
Dobele ordulinnus

Viited

Välislingid

Linna koduleht

 
Läti linnad
Līvāni

Līvāni () (latgali Leivuons, saksa Lievenhof) on linn Lätis Latgales Daugava ääres, Līvāni piirkonna halduskeskus. Linna läbib Riia–Daugavpilsi raudtee.

Ajalugu

13. sajandil kuulusid linna alad Jersika vürstiriiki, arheoloogilised väljakaevamised on näidanud, et seal asus jõe kaldal linnus. Arvatakse, et see võis olla Lepene kihelkonna keskuseks. 

Aastal 1533 rajasid Lievenid sinna alevi, mis sai nende järgi oma nime. Hiljem kuulus see Liivimaa hertsogkonda. Aastast 1677 kuulus see Pacidele, kes rajasid sinna esimese kiriku (1678).

Alev hakkas kasvama pärast raudtee valmimist aastal 1861. Toona kuulus asula Korffidele, aastal 1872 avas N. Korff alevis tselluloosivabriku, aga aastal 1887 avas Julius Foges seal klaasivabriku.

Aastal 1822 hakkas tegutsema ka turbatööstus. Linn aastast 1926. Aastal 2008 läks sealne klaasivabrik pankrotti. 2009. aastani kuulus Preiļi rajooni.

Viited

Välislingid

Koduleht

Läti linnad
Līvāni piirkond
Ķegums

Ķegums () (saksa Keggum) on linn Lätis Vidzemes Ogre piirkonnas. Asub Daugava paremal kaldal, merepinnast 40 meetri kõrgusel.

Ķegumsis asub Ķegumsi hüdroelektrijaam (ehitus algas 1936, elektrijaam valmis 1939). Asula kujunes selle elektrijaama juurde. Aastal 1949 sai Ķegumsist alev. Linn aastast 1993. 2009. aastani kuulus Ogre rajooni. Aastatel 2002–2021 oli linn Ķegumsi piirkonna keskus.

Kaitstavad objektid 

Ķegumsi hüdroelektrijaama töölisasula ehitised on muinsusmälestistena kohaliku kaitse all.

Looduskaitse all on Torņa iela männid, Sauloni tamm, sanglepp ümbermõõduga 4,72 ja kõrgusega 17 meetrit, ja mänd ümbermõõduga 2,59 meetrit.

Viited

Välislingid 

Läti linnad
Ogre piirkond
Balvi

Balvi () (saksa Bolwen, latgali Bolvi, poola Bołowsk) on linn Lätis Latgale põhjaosas. Ta on Balvi piirkonna keskus, 2009. aastani oli Balvi rajooni keskus.

Aastal 1765 mainiti esimest korda Balvi mõisa. Aastal 1926 sai Balvist alev, linn aastast 1928. Balvi on Põlva valla sõpruslinn.

Kaitstavad objektid

Muinsusmälestistest on linnas riikliku kaitse all Balvi luteri kirik ja Balvi katoliku kirik. Kohaliku kaitse all on katoliku kiriku orel, Balvi mõisa hoonetekompleks, sealhulgas sealne ait, ja Balvi kultuurimaja.

Looduskaitse all on Balvi tamm ja Balvi künnapuu.

Galerii

Viited

Välislingid 

http://www.balvi.lv/

Läti linnad
Latgale
Balvi piirkond
Harilik saar

Harilik saar (Fraxinus excelsior) on õlipuuliste sugukonda saare perekonda kuuluv ühekojaline mitmeaastane heitlehine lehtpuu.

Nimetus
Rahvapärased nimetused: saarepuu, saarn, saarnas, suar.

Levila ja kasvukoht
Esineb laial alal Euroopas ja Aasia lääneosas. Eestis tavaline, enam Lääne-Eestis, eriti saartel. Tavaliselt kasvab ülemises puurindes laialehistes metsades, salumetsas, lammimetsas, lodumetsas, puisniidul, sooniidul. Mullaviljakuse suhtes nõudlik. Kasvab hästi värsketel ja niisketel huumusrikastel muldadel. Soojalembene, eriti tundlik kevadiste hiliskülmade suhtes. Valgusnõudlik, kuid noorena võib kasvada ka teiste liikide varjus. 10–12-aastane taim talub veel varju, seejärel muutub valgusnõudlikuks. Saab 150–300 aastat vanaks.

Kirjeldus
Harilik saar on kuni 40 meetri kõrgune. Eesti kõrgeim saar (35,2 m, diameeter 60,5 cm) kasvab Järvseljal . Tüvi sirge, hästi laasuv, algul sileda ja rohekashalli koorega, hiljem sügavate peente pragudega korbaga, helehall, oksad hõredalt. Tüve läbimõõt kuni 1,8 m. Pungad väikesed, sametjad, süsimustad. 

Paaritusulgjad vastakud liitlehed on teritunud tipuga ja jämedalt saagja servaga lehekesega. Pikkus kuni 40 sentimeetrit. Pealt tume- ja alt helerohelised. 

Saarel on nii emas- ja isasõisi kui ka mõlemasugulisi. Õied lihtsad, õiekatteta (ühesugulistes õites võib olla kuni 4 kroonlehte). Asuvad 4–12 cm pikkustes violetjates või tumepruunides pööristes. Isasõied koosnevad vaid kahest tolmukast ning emasõied ühest emakast.   

Hariliku saare tiibvili on pähklike. Koos tiivaga on vili 2–4 cm pikk, kuni 1 cm lai, süstjas, mõlemast otsast tömp, pruunikas.  

Juurestik on harilikul saarel hästi arenenud, peajuur väga sügavale ei tungi, kuid palju on rohkesti hargnevaid külgjuuri.

Paljunemine
Harilik saar paljuneb peamiselt seemnetega, kuid pärast raiumist annab rikkalikult ka kännuvõsusid. Õitseb mai keskel, enne lehtimist. Pungad puhkevad enamikust Eesti puudest hiljem. Tuultolmleja. Viljad valmivad septembris ja oktoobris ning jäävad puule sageli kevadeni. Seemneaastad korduvad 2–3 aasta tagant.

Kasutamine
Hariliku saare puit on kaunite aastarõngastega ja väga väärtuslik. Kasutatakse mööbli, vineeri, parketi ja suuskade tootmiseks, masinaehituses, siseviimistluseks, on ka kõrge kütteväärtusega. Väga kõva, raske, omapärase lõhnaga. Laialt levinud ka pargipuuna, on rohkesti dekoratiivvorme, kuid on tundlik linna gaaside ja tahma suhtes. 

Rahvameditsiinis on kasutatud koort, seemneid, lehti (eriti vastpuhkenuid), eelkõige neis sisalduvate eeterlike õlide tõttu. Koort on tarvitatud ka naha parkimisel ja musta, pruuni ning sinise värvi saamisel. Noori vilju võib süüa marineeritult. Lehti ja võrseid on antud söögiks lammastele. Viljad on söögiks mõningatele lindudele. Kahjureid esineb harva. Ka mädanikke tekitavaid seeni tavaliselt pole.

Kahjurid ja haigused
Nõrgestatud saarepuudel võivad elutseda väike-saareürask ja suur-saareürask.

Harilikul saarel võib esineda saarevähk.

2000. aastate alguses on Eestis hakanud levima saaresurm.

Vaata ka
saarik
Eesti pärismaised puud

Viited

Välislingid

 

Õlipuulised
Eesti pärismaised puuliigid
Obadele Thompson

Obadele Olutosin Thompson (sündinud 30. märtsil 1976 Barbadosel Bridgetownis) on Barbadose kergejõustiklane (100 m ja 200 m jooks).

Saavutused

Olümpiamängudel 
 2000 3. koht 100 m 10.04 (Sydney)

Maailmameistrivõistlusel 
 1999 2. koht 200 m 20.26 sisemeistrivõistlused (Maebashi)

Kuldliiga võistlusel 
2000 2. koht 100 m 10.06 (Monaco)  
2000 2. koht 100 m 9.97 (Zürich)

Isiklikud rekordid 
100 m 9.87 (11. september 1998 Johannesburg)
200 m 19.97 (9. september 2000 Yokohama)
400 m 45.38 (30. märts 1996 El Paso)

Isiklikku 
Obadele Thompson on 182 cm pikk ja kaalub 78 kg. 1998. aastast treenib Dan Pfaff juhendamisel. Hobideks on džässmuusika ja kaardimäng.

Barbadose inimesed
Sündinud 1976
Jooksjad
Tobias Unger

Tobias Unger (sündinud 10. juulil 1979 Münchenis) on Saksamaa kergejõustiklane (100 m ja 200 m).

Isiklikud rekordid 
100 m 10.32 (31. mai 2003  Oberkirch)  
200 m 20.41 (1. juuni 2003  Oberkirch)

Saavutused 
 3. koht 21.02 2004. aasta sisemaailmameistrivõistlustel Budapestis
 2. koht 20.42 2004. aasta Super Grand Prix etapil Madridis

Isiklikku 
Tobias Unger on 180 cm pikk ja kaalub 71 kg. Tobias esindab klubi LAZ Salamander Kornwestheim/Ludwigsburg ja tema treener on rumeenlane Michael Corugle.

Saksamaa jooksjad
Sündinud 1979
Ateena

Ateena (uuskreeka keeles Αθήνα, Athína, vanakreeka keeles Ἀθῆναι, Athênai) on Kreeka pealinn, mis asub riigi keskosas Vahemere ääres. Linn on rajatud Akropolise mäele, mis on ühe maailma kuulsaima mälestise Parthenoni asukoht.

Ajalugu 
Ateena oli Kreeka tähtsaim linn juba 1. aastatuhandel eKr. Linnas arenes kõrgetasemeline kultuur ja kaubandus ning ühe esimese linnriigina valitseti seda demokraatlikult. Ateenas keskenduti suuresti filosoofiale, poliitikale ja kunstile. Sealt on pärit paljud tuntud filosoofid nagu näiteks Aristoteles, Platon, Sokrates.

Rahvastik 
Ateena on Kreeka suurim linn. Ateena linn jagatakse halduslikult mitmeks osaks ning seda ümbritseb suur linnastu, mis moodustab suure osa linnarahvastikust ja see arvatakse sageli rahvaarvu hulka. 2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas Ateena omavalitsuses 655 780 inimest, ent kogu linnas elas 3 074 160 inimest.

Majandus 
Ateena põhilised majandusharud on laevandus, turism ning tekstiili- ja ravimitööstus.

Vaata ka 
 1896. aasta suveolümpiamängud
 1906. aasta vaheolümpiamängud
 1997. aasta kergejõustiku maailmameistrivõistlused
 2000. aasta ujumise lühiraja maailmameistrivõistlused
 2004. aasta suveolümpiamängud
 Panathenaikoni staadion
 Panathinaikó staadion
 Panathinaikόs FC
 Pireus
 Ateena demokraatia
 Põhjamaade Raamatukogu Ateenas
 Ateena akropol
 Ateena Elefthérios Venizélose rahvusvaheline lennujaam
 Vana kuningapalee
 Ateena Olümpiastaadion
 Riiklik Arheoloogiamuuseum
 Ateena ülikool
 Ateena tänavate loend

Viited

Välislingid 

 Danish archaeologist discovers the remains of ancient naval base in Athens, ku.dk, 9. juuni 2016.

Kreeka linnad
Vana-Kreeka linnad
Pealinnad
Aloja

Aloja () on linn Lätis Limbaži piirkonnas. Asub Läti põhjaosas Eesti piiri lähistel.

Ajalugu 
Asula varasem saksakeelne nimi oli Allendorf. Kirjalikult mainiti seda esmakordselt aastal 1449, aastal 1534 ehitati sinna esimene puidust kirik. Kivist kirik rajati sinna aastal 1776. Aastal 1950 sai Alojast alev, linnaks sai aastal 1992. Linn kuulus 1992. aastast kuni 2009. aastani Limbaži rajooni. Aastatel 2009–2021 oli linn Aloja piirkonna keskus.

Linna läbis varem laiarööpmeline Tallinn–Pärnu–Mõisaküla–Riia raudteeliin. Aloja raudteejaamani liiklesid reisirongid 1990. aastate keskpaigani, amortiseerunud raudtee likvideeriti 2005. aastal.

Aloja keskkool kannab läti ärkamisaja luuletaja Auseklise (1850–1879) nime, koolimaja ees on tema ausammas. Rahvusromantismi suurmees ise on maetud Aloja kalmistule.

Kaitstavad objektid

Looduskaitse all on Aloja tamm ümbermõõduga 4,12 m, Aloja pärn ümbermõõduga 3,63 m ja Aloja seedermänd ümbermõõduga 2 m. Muinsuskaitse all on Aloja luteri kirik, selle kantsel, orel ja altar ning Ezerkalnsi muinaskalmed,  lisaks veel muinaskalmete kohal asuv küngas.

Viited

Välislingid 

 Aloja koduleht

Läti linnad
Limbaži piirkond
Kartaago

Kartaago (foiniikia Kart Hadašt ('uus linn'), vanakreeka Καρχηδών (Karchedon), ladina Carthago) on foiniiklaste rajatud linn Vahemere lõunakaldal, Põhja-Aafrikas.

Tüürose foiniiklased rajasid Kartaago 815 eKr vahepeatuskohaks teel Lõuna-Hispaaniasse.

Kartaago suurvõimuna
Antiikaja Foiniikia rajas Vahemere idakaldal palju kolooniaid: esmalt Küprosele ning hiljem mujalegi Vahemere rannikule: tänapäeva Lääne-Liibüa, Tuneesia, Alžeeria, Maroko ja Lõuna-Hispaania rannikule, Baleaaridele, Sardiiniale ja Lääne-Sitsiiliasse.

Foiniiklased koloniseerisid Põhja-Aafrika Vahemere-ranniku umbes 1000 eKr ning Kartaagost, mille nad rajasid 800 eKr, sai kiiresti Vahemere maade võimsaim jõukeskus. Foiniiklased said oma võimu alla kogu Aafrika ranniku lääne pool Surti lahte ning saavutasid kontrolli Vahemere-kaubanduse üle.

6. sajandil eKr arenes Kartaagost Vahemere lääneranniku tähtsaim kauba- ja sadamalinn; ta allutas endale kõik teised sealsed foiniiklaste asundused. Kartaago kauplejad lubasid endale ainuvõimu kogu Vahemere lääneosas ega lasknud sinna võõraid meresõitjaid.

Kreeklaste katsed sellesse piirkonda tungida lõid kartaagolased kord etruskidega, kord roomlastega liidus olles tagasi.

Puunia sõjad

5. sajandi alguses eKr puhkes Kartaagol kreeklastega Sitsiilia pärast võitlus, mis ei lahenenud enne roomlaste sekkumist.

Kolmes Puunia sõjas hävitas Rooma Kartaago ja muutis selle oma  provintsiks (Africa).

Pärast Rooma riigi langemist kuulus Kartaago maa-ala vandaalidele, kes asutasid seal oma riigi, siis Bütsantsile ja 7. sajandist alates araablastele.

Tänapäevane Kartaago
Kartaago linna varemed asuvad Tuneesia pealinnast  Tunisest idas. Osa hooneid on kohati hästi säilinud. Varemed on turistidele avatud.

Vaata ka 
Ceterum censeo Carthaginem esse delendam
Hanno Meresõitja, Kartaago meresõitja

Vana-Rooma linnad
Tuneesia ajalugu