joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Viktor But

Viktor But (vene keeles Виктор Бут; sündinud 13. jaanuaril 1967 Tadžiki NSV-s) on Venemaa ärimees, kes on Ameerika Ühendriikides mõistetud 25 aastaks vangi ulatusliku illegaalse relvamüügi eest terroriorganisatsioonidele. Butile kuulus mitu lennundusettevõtet, mis tegelesid kaubaveoga Aafrikas ja Lähis-Idas.

But vahistati 2008. aastal Tais ja anti 2010. aasta novembris välja Ameerika Ühendriikidele. 5. aprillil 2012 tunnistas kohus Viktor Buti süüdi relvade müümises terroristidele ameeriklaste tapmiseks ja mõistis ta 25 aastaks vangi. Venemaa võimud reageerisid Buti vangimõistmisele ägeda kriitikaga.  Augustis 2012 alustas Venemaa justiitsministeerium Buti väljanõudmise protseduuri. 10. novembril 2012 teatas USA justiitsministeerium, et keeldub Buti Venemaale välja andmast. 
2022 ....

Kultuurilised kujutused
2005. aasta poliitilises põnevusfilmis "Sõjajumal" kehastab Nicolas Cage illegaalset relvakaubitsejat, kelle tegelases võib muuhulgas näha sarnasusi vene relvaärimehe Butiga.

Viited 

Venemaa ettevõtjad
Kurjategijad
Sündinud 1967
Lehekodarik

Lehekodarik ehk kodarik on varre alusel ligistikku asetsevate lehtede kogumik.

Lehekodarik esineb väga paljudel taimeliikidel. Eriti levinud on see korvõieliste, ristõieliste ja 
bromeelialiste sugukondades.

Leht
Leigo järvemuusika festival

Leigo järvemuusika festival toimub Otepää läheduses asuvas Leigo turismitalus (Lutike küla, Otepää vald, Valga maakond) regulaarselt alates 1998. aastast.

Festival toob igal aastal Leigo tallu hulgaliselt klassikalise ja folkmuusika huvilisi. 

Leigo järvemuusika festivalil on aegade jooksul üles astunud  teiste hulgas Nils Petter Molvaer, Läti Rahvuslik Sümfooniaorkester, segakoor Latvija, Tallinna Kammerorkester, Vanemuise sümfooniaorkester, Eesti Riiklik Sümfooniaorkester, Miroslav Roussine, Pariisi noored virtuoosid, Peter van Dijk, David Timm, Serge Schoonbroodt, Pihkva Filharmoonia Sümfooniaorkester, Eesti Filharmoonia Kammerkoor, Üle-Eestiline Noorte Sümfooniaorkester, Neeme Järvi, Kristjan Järvi, Paavo Järvi, No-Big-Silence ja Pelageja.

Leigo järvemuusika festivali peakorraldaja on Leigo turismitalu omanik Tõnu Tamm. Festivali korraldavas toimkonnas on läbi aegade osalenud teiste hulgas Yoko Alender, Jüri Leiten, Andres Uibo ja Jaan Sööt.

Festivalist valminud dokumentaalfilmid 
 "Üks päev" A. Sööt, Kanal2.
 "Leigo järved" A. Sööt, Exitfilm.
 "Järvenrakentaja" E. Määttanen, Yleisradio.
 Kimmo Pohjoneni kontserdist Arvo Iho film.
 Pelageja kontserdist ja No-Big-Silence kontserdist E. Määttaneni film.

Vaata ka 
Leigo Järveteater

Välislingid 
 Leigo järvemuusika festivali kodulehekülg
 Leigo järvemuusika festivalist veebientsüklopeedias Estonica

Otepää vald
Eesti muusikafestivalid
Titania

Titania on Uraani suurim looduslik kaaslane. 

Titania diameeter on 1578 km, millega ta on Päikesesüsteemi kaaslaste seas suuruselt kaheksandal kohal. Orbiit asub Uraanist 436 270 km kaugusel ning jääb planeedi magnetosfääri piiridesse. Titania mass on 3,49×1021 kg ja tihedus 1,71 g/m3.

Titania avastas William Herschel 1787. aastal koos Oberoniga. Kaaslane on nime saanud William Shakespeare'i näidendi "Suveöö unenägu" haldjakuninganna Titania järgi.

Taevakeha koosneb umbes 50% ulatuses kivimitest ning 50% ulatuses jääst. Kivimid on tõenäoliselt koondunud tuumas ja jää põhiliselt vahevöös. Vedela vee vöönd (ookean) koos lahustunud ammoniaagiga võib paikneda tuuma ja vahevöö vahelises kihis.

Titania pind on suhteliselt tume ja veidi punaka tooniga, seda iseloomustavad impaktstruktuurid ja märgid endogeenstest protsessidest. Rohkelt on meteoriidikraatreid, mille läbimõõt ulatub kuni 326 kilomeetrini, kuid siiski mitte nii palju kui Oberonil. Tõenäoliselt muutsid Titania vanemat ja väga kraatriterohket pinda endogeensed protsessid. Pinnal on nähtavad väga suur lõhede ja astangute süsteem, mis on tekkinud hilisema sisemuse paisumise käigus.

Nagu kõik Uraani peamised kuud, moodustus ka Titania arvatavalt akretsioonikettast, mis ümbritses planeeti pärast selle tekkimist. 2001–2005 läbiviidud infrapunakiirguse spektroskoopia näitas veest moodustunud jää ja süsinikdioksiidi olemasolu Titania pinnal, mis omakorda viitab võimalusele, et tal võib olla väga hõre süsihappegaasist atmosfäär. Mõõtmised, mis tehti Titania varjumisel tähe taha, näitasid võimalikku atmosfääri rõhku vahemikus 10–20 nanobaari.

Titaniat on kosmosesondi Voyager 2 abil lähedalt uuritud vaid ühel korral, jaanuaris 1986. Sond tegi Titaniast mitmeid fotosid, mis võimaldas kaardistada 40% kaaslase pinnast.

Viited 

Uraani kuud
Tõnu Tamm

Tõnu Tamm (sündinud 11. juunil 1941 Jõgeval) on eesti bioloog, filmirežissöör, Leigo turismitalu omanik ning Leigo järvemuusika festivali peakorraldaja.

1958. aastal võitis ta peaauhinna fotokonkursil "Eesti kaunis loodus".

Ta lõpetas 1961. aastal Jõgeva Keskkooli, 1966. aastal Tartu Ülikooli bioloogi-geneetikuna.

1966–1976 töötas ta Jõgeva sordiaretusinstituudis nooremteadurina, 1981–1991 oli Jõgeva rajoonilehe Punalipp mittekoosseisuline autor. 1981. aastast on Tamm Valgamaal Lutike külas Leigo talu peremees, 1998. aastast Leigo järvemuusika festivali peakorraldaja.

Tõnu Tamm on teinud dokumentaalfilme Eesti loodusest. Tema film "Putoraana joad" nimetati 1979. aastal TPI filmifestivalil Eesti parimaks lühifilmiks. Film "Talvitujad" pälvis järgmisel aastal samas kategoorias 3. koha.

Tänapäeval on Tamm tuntud eelkõige Leigo talu peremehena, kus ta korraldab arvukalt vabaõhukontserte.

Tunnustus

 2001 Valgetähe V klassi teenetemärk

Isiklikku
Tema isa oli Eesti sordiaretaja ja loodusvaatleja Rudolf Tamm ning ema Fernanda Tamm oli tuntud iluvõimleja ja võimlemispedagoog.

Tõnu Tamme abikaasa on bioloog Tiiu-Mall Tamm, neil kaks poega ja tütar ning viis lapselast.

Viited

Välislingid 
 Leigo talu peremees Tõnu Tamm: "Astelpaju säästaks riigile miljoneid!" // Eesti Päevaleht, 11. oktoober 2001
 Leigo talu peremees viib ellu ideid ja ütleb, et mõtelda on nii mõnus // Valgamaalane.ee, 28. juuli 2005
 Prokuratuur lõpetas Leigo talu ebaseadusliku raie kriminaalasja // Eesti Päevaleht, 3. september 2008
 Leigo talu peremees: puskariajamine on kohalik eksootika // E24, 23. juuli 2009
 Priit Pullerits "Leigo peremees jahib erilisi ideid" Postimees, 03.03.2012

Eesti bioloogid
Eesti filmilavastajad
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1941
Herne tänav (Tallinn)

Herne tänav on tänav Tallinnas Kesklinna linnaosas Veerenni ja Juhkentali asumis.

Herne tänav saab alguse Vana-Lõuna tänavalt. Suundudes ida poole, ristub Herne tänav Veerenni ja Magasini tänavaga, seejärel võtab Herne tänav suuna kirdesse.

Kui liikuda Vana-Lõuna tänavast mööda Herne tänavat Veerenni tänava poole, jääb paremat kätt endine Baltika tehase ala, kus tänapäeval on Moetänav.

Veerenni ja Magasini tänava ristmike vahel algab Herne tänavalt Õpetajate tänav, mis suundub lõuna poole.

Tiigiveski pargi juures võtab Herne tänav taas suuna ida poole ning pärast Kalevi spordihalli ja Kalevi kergejõustikuhalli vahelt kulgemist lõpeb Staadioni tänaval.   

Herne tänava pikkus on umbes 890 meetrit. Peale Tiigiveski pargi on Herne tänava lähedal veel Siselinna kalmistu ja Poolamägi.

Hoonestus 
Herne 24 asub elamugrupp (Herne 24a, 24b, 24c,24d hooned), mille projekteeris Herbert Johanson 1924. aastal Tiigi tänavale  Tallinna linna keskhaigla ametnike jaoks. Herne tänava kõrgemal künkal paiknev elamugrupp koosneb kolmest ümber õue ehitatud kahekorruselisest elamust ja nende taha asümmeetriliselt paigutatud ühekorruselisest majast. Kõrge kelpkatusega majadel on esimene korrus kivist, teine aga puust, mis lisab vaheldusrikkust. Korteris on kaks tuba, köök ja klosett. Suurema eraldatuse ja parema kodutunde loomiseks on esimese korruse korteritel kummalgi omaette sissepääs õue poolt ja teise korruse korteritest väljub ühine trepp hoone vastasküljele. Hooned ehitati Tallinna linna tellimusel koostatud esimeste tüüpsektsioonide alusel.

Ajalugu 
Tänava nimi Erne võeti kasutusele 1908. aastal. Saksa keeles nimetati tänavat Erbsenstraße, vene keeles Гороховая ул. Herne on tänavanimena kasutusel 1938. aastast..

Viited

Välislingid 

Kesklinna linnaosa tänavad
Miranda (kuu)

Miranda on Uraani looduslik kaaslane.

Miranda läbimõõt on 472 km, millega ta on Uraani kaaslaste seas suuruselt viiendal kohal. Tema orbiit asub Uraanist 129 850 km kaugusel. Miranda mass on 1,27×1021 kg ja tihedus 1,20 g/m3.

Miranda avastas Gerard Kuiper (1905–1973) 16. veebruaril 1948. aastal. Kaaslane on oma nime saanud William Shakespeare'i näidendi "Torm" peategelase (Prospero) tütre järgi.

Miranda on kosmosesondi Voyager 2 abil uuritud 1986. aasta jaanuaris, kui sond jõudis ca 36 000 km kaugusele kaaslasest, lähemale kui ühelegi teisele Uraani kuule. 

Miranda albeedo on 0,32. Kaaslane koosneb umbes 50% ulatuses jääst ning 50% ulatuses kivimitest.

Miranda pinnal on näha kokkupõrke kraatrid, kuni 20 km sügavused murrangud, kihilised astangud ja kaootiline variatsioon erineva vanuse ja tunnustega pinnaste kohta. Miranda varasemat (kui kaaslase orbiit oli praegusest ekstrentrilisem) geoloogilist aktiivsust põhjustas arvatavasti loodejõudude poolt tekitatud energia. Miranda pinnases esinevad ka suured munakujulised moodustised, mis on arvatavalt seotud diapiiride tekkimisega.

Viited 

Uraani kuud
Ökokriitika

Ökokriitika (ka kirjandusökoloogia; inglise keeles ecocriticism) on kirjandusteaduse suund, mis tegeleb keskkonna ning kirjanduse ja kultuuri suhete uurimisega.

Ökokriitika peamisteks uurimisteemadeks on kirjanduse seosed looduskeskkonna kui kirjanduse laiema kontekstiga; looduskeskkonna ning loomade ja taimede kujutamine kirjandusteostes; keskkonnakasutuse ja ökoloogiliste probleemide kultuurilised ning ideoloogilised aspektid; ökokriitika teooria arendamine jm. Ökokriitika materjaliks on looduskirjandus (loodusest kirjutatud esseed ja lühijutud) ning klassikalise kirjanduse tõlgendamine looduskujutuse ja -kasutuse vaatenurgast.

Eestis on ökokriitikaga tegelenud Tiiu Speek, Kadri Tüür, Timo Maran, Ene-Reet Soovik, Julia Tofantšuk, Maris Sõrmus, Tõnis Vilu.

Vaata ka
kirjanduskriitika
looduskirjanik

Kirjandus
 Tüür, Kadri 1997. Kirjandusökoloogia võimalikkusest. Keel ja Kirjandus 9: 628-629.
 Tüür, Kadri; Maran, Timo 2005. Eesti looduskirjanduse lugu. - Eesti looduskultuur. Toim. Maran, Timo; Tüür, Kadri. Tartu: Eesti Kultuuriloo ja Folkloristika Keskus, Eesti Kirjandusmuuseum, 237-270.
 Vilu, Tõnis 2014. Ökokriitilise analüüsi võimalustest Uku Masingu loodusteksti "Mälestusi taimedest" näitel. 

Kirjandusteadus
Pekka Haavisto

Pekka Olavi Haavisto (sündinud 23. märtsil 1958 Helsingis) on Soome poliitik, alates 6. juunist 2019 Soome välisminister (algul Antti Rinne valitsuses, alates 10. detsembrist 2019 Sanna Marini valitsuses).

Ta oli alates 17. oktoobrist 2013 Jyrki Kataineni valitsuse arengukoostöö minister ning kuni 26. septembrini 2014 samas ametis Alexander Stubbi valitsuses.

Ta kuulub Rohelisse Liitu. Aastatel 1993–1995 oli ta erakonna esimees. Aastatel 2000–2006 oli ta Euroopa Rohelise Partei esimees.

Pekka Haavisto on olnud Eduskunna liige aastatel 1987–1995 ja alates 2007. aastast. Aastatel 1995–1999 oli ta Paavo Lippose esimeses valitsuses keskkonna- ja arengukoostöö minister.

Juunis 2011 kinnitas Roheline Liit Pekka Haavisto oma presidendikandidaadiks 2012. aasta alguses toimuvatel valimistel. Ta tuli 1. voorus 2. kohale kogudes 18,8% häältest ning pääses teise vooru. Teises voorus kaotas ta Sauli Niinistöle, kes kogus 62,6% häältest.

Isiklik elu 
Keskkooli lõpetamise järel astus Haavisto Helsingi Ülikooli sotsiaalteadusi õppima, kuid ülikool jäi tal pooleli. Noore mehena valis ta kaitseväeteenistuse asemel asendusteenistuse.

Haavisto on gei. Ta sõlmis 2002. aastal tsiviilpartnerluse Ecuadorist pärit Nexar Antonio Floresega.

Viited

Välislingid

 Koduleht
 Kanne Eduskunna lehel

Soome välisministrid
Sündinud 1958
Kõltsu mõis

Kõltsu mõis (saksa keeles Wellenhof) oli suvituskoht (saksa keeles "Villa"; vene keeles "дача") ja poolmõis Keila kihelkonnas Harjumaal, tänapäeva Laulasmaa  küla lähedal Lääne-Harju vallas Harju maakonnas.

Ajalugu
Hiljemalt 1689. aastal oli sellenimeline hajatalu Keila kihelkonna Põllküla mõisa koosseisus. Lahustükk Ahtma küla ning Kellso (Kõltsu) ja Fiskare hajatalud eraldati Meremõisa mõisast arvatavasti siiski juba 1646 aastal vendade Erik ja Friedrich Wartmannide vahel sõlmitud pärandijagamise lepingu alusel. 1806. aasta juulis loovutas Põllküla mõisa pandipidaja Joachim Friedrich v. Wrangell pandiõiguse Fiskare ja Kelso taludele (kokku 0,25 adramaad talumaad) 2000 bankorubla eest Meremõisa mõisa rentnikule vabahärra Georg Robert Wilhelm von Uexküllile. Ahtma küla jäi seejuures endiselt Põllküla mõisa juurde kuuluvaks. Kõltsu maaüksuse praeguseni säilinud suvituskoha hoonestuse rajas paruniproua Benedicte v. Uexküll 19. sajandi lõpul, mil nimetatud talud likvideeriti ning maaüksus jagati viieks suvituskohaks (villa Wellenhof, villa Seehof, villa Koppelmann, villa Tannensee ja villa Koske). Sel aastal kuulus mõisale 100 tiinu maad. 1878. aastal müüsid parunessid Louise ja Friedrike von Uexküll`id Kõltsu mõisa küljest mõisamaakoha Seehof (mereäärne koht), suurusega 1640 ruutsülda, Theodor von Mohrenschildt`ile, kes müüs selle 1883. aastal Victor von Maydellile. 

Aastal 1891 valmis ka Kõltsu mõisa härrastemaja, mille katust katsid Soomest toodud sindlid. Rahvasuu räägib, et Benedicte armastanud väga roose ja istutas neid lisaks häärberi ümbrusele ka randa, nii et sealt hakkasid kurdlehised roosid teistesse ümbruskonna randadesse levima. Alates 1909. aastast kuni ümberasumiseni kuulus Kõltsu nime kandev suvituskoht v. Mohrenschildtidele. Seoses sellega, et tegemist ei olnud mõisaga, ei laienenud sellele ka 1919. aasta Maaseadusega kehtestatud sundvõõrandamine.

Hiljem tegutses seal suviti pansion. Suvitajaid kutsus rannast lõunale kell, mille helin kostnud vaikse ilmaga ka Kersalu randa.

Teise maailmasõja järel tegutses mõisa peahoones Leen Kullmani nimeline Klooga I pioneerilaager. Laste jaoks ehitati uued hooned, häärberis elasid kasvatajad.

Aastal 2007 koostati projekt mõisahoone taastamiseks. Projekti autoriteks olid arhitekt Jüri Irik, sisekujundajad Kaire Kemp-Tišler ja Ea Andla. Sepistatud piirdeaia ja väravad valmistas Heigi Jelle, vitraažid lõi vitraažikunstnik Valev Sein, Aia projekteerisid aiandusarhitektid Ülle Grišakov ja Triin Järve.

Tänapäev
Praegu üüritakse taastatud endise Wellenhofi suvitushoone ruume nõupidamiste ja etenduste jaoks.

Pildid

Viited

Kirjandus
Särg, Alo. Harjumaa mõisad. Tallinn: Argo, 2006. Lk 95-96.

Välislingid

Kõltsu mõis (Keila khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis

Kõltsu "mõisa" koduleht

Mohrenschildtide mõisad
Harjumaa mõisad
Keila kihelkond
Lääne-Harju vald
Ohustatud liik

Ohustatud liik (inglise endangered species) on liik, mis võib suure tõenäosusega lähiajal välja surra.

IUCNi punase nimestiku järgi kuuluvad ohustatud liikide hulka äärmiselt ohustatud, eriti ohustatud ja ohualtid liigid.

Vaata ka
haruldane liik
hävinud liik
vähe ohustatud liik
väljasuremine

Viited 

Looduskaitse
Kliimamuutustega kohanemine

Kliimamuutustega kohanemine (inglise climate change adaptation) on tegevused, mis valmistavad ette muutuva kliima tingimustes toimetulekut ja tagajärgedega kohanemist kliimamuutuse mõju vähendamiseks, nii kodumajapidamiste, asumite ja ettevõtete, kui ka majandussektorite ja riikide tasandil. 

Praktilised sammud, mida kliimamuutustega kohanemiseks on rakendatud või rakendatakse, hõlmavad teiste seas meretaseme tõusu tõttu rannaalade kaitsmise üleujutuse eest, elanike ümberasustamise üleujutatavatelt rannikualalt, uute põllukultuuride kasvatamise.

Vaata ka
Kliimamuutuse leevendamine
Kliima soojenemine

Viited

Kasutatud kirjandus 
Säästva arengu sõnaseletusi. Säästva Eesti Instituut, SEI Tallinn.  (vaadatud 16.08.2011)

Klimatoloogia
Jätkusuutlik areng
Ronald Jenkins

Ronald Jenkins (1907–1975) oli inglise ehitusinsener, kes  oli insenerifirma Arup & Partners üks neljast asutajaliikmest (partnerist) 1946. aastal. Jenkins oli Sydney ooperiteatri koorikkatuse tehnilise lahenduse üks väljatöötajatest.  

Aastail 1938–1946 töötas Ronald Jenkins firmas Arup & Arup Ltd.

Viited

Ehitusinsenerid
Sündinud 1907
Surnud 1975
Canvey saar

Canvey saar (inglise keeles Canvey Island) on saar Inglismaa lõunarannikul Thamesi suudmes. 

Suurbritannia saarest eraldab Canvey saart loodeliste harujõgede süsteem, kuhu kuuluvad saarest põhja ja kirdesse jääv Benfleet Creek ning saarest läände jääv Holehaven Creek. Kolmandat harujõge, mis jääb saarest loodesse ning ühendab Benfleeti Holehaveniga ja eraldab Canvey saart Suurbritannia saarest, nimetatakse Easthaven Creekiks.

Saare pindala on 18,45 km² ja saarel elab üle 37 000 elaniku. 

Halduslikult kuulub Essexi krahvkonna Castle Pointi valda.

20. sajandil sai saarest merekuurort.

1953. aasta üleujutus nõudis 58 inimelu. 13 000 elanikku evakueeriti ajutiselt saarelt. Tänapäeval on saar üleujutuste eest kaitstud 24 kilomeetri pikkuse betoontammiga.

Vaatamisväärsused
Üks tuntumaid Canvey saare vaatamisväärsusi on merekuurordiks kujunemise perioodist (20. sajandi esimene pool) aastail 1932–1933 ehitatud Ove Arupi projekteeritud Labworth Café. Arhitektuurselt on hoone ehitatud rahvusvahelises stiilis. Hoone oli 1970.–1980. aastatel üsna viletsas seisus, kuid aastal 1996 sai arhitektuurimälestis renoveeritud ja nüüd töötavad selles hoones ranna bistroo ja restoran.

Välislingid
Saare kaart
Saare kaart

Suurbritannia saared
Essex
Jacob Obrecht

Jacob Obrecht (1457/8 Gent – juuli lõpp 1505 Ferrara) oli renessansihelilooja franko-flaami koolkonnast. Ta oli 15. sajandi lõpu kuulsaim missade looja.

Elu
See vähene, mis on teada Obrechti päritolu ja lapsepõlve kohta, tuleb peamiselt tema motetist "Mille quingentis". Ta oli Genti trompetisti Willem Obrechti ja Lijsbette Gheeraertsi ainuke poeg. Tema ema suri 1460. aastal 20-aastasena, isa suri 1488. aastal Gentis. 

Tema haridusest on vähe teada, kuid ilmselt õppis ta mängima trompetit, nagu isagi, ning selle käigus ka tundma kontrapunkti ja improvisatsiooni cantus firmusel. On väga võimalik, et ta kohtus Burgundia hertsogi õukonnas Antoine Busnois'ga, kuid kindlasti tundis ta tema muusikat, sest Obrechti esimene missa on stiililiselt vanema helilooja omale väga lähedane.

Obrecht töötas õpetlase, helilooja ja vaimulikuna. Ta oli oma patroonide ja kaasaegsete heliloojate seas kõrgelt austatud. Johannes Tinctoris lisas Napolis Obrechti oma lühikesse nimekirja tolle aja meisterlikematest heliloojatest. Obrecht oli sel ajal vaid 25-aastane. 

Kuigi enamik Obrechti ametikohtadest asus Flandrias, tegi ta vähemalt kaks reisi Itaaliasse, esimest korda kuus kuud 1487. aastal Ferrara hertsog Ercole d'Este I kutsel ja uuesti aastal 1504. Hertsog Ercole oli kuulnud Obrechti muusikat, mis levis Itaalias alates 1484. aastast, ning pidas seda kõigi teiste kaasaegsete heliloojate muusikast paremaks. 1504. aastal suundus ta uuesti Itaaliasse, kuid pärast hertsogi surma järgmise aasta alguses jäi ta ametikohata. Obrecht suri Ferraras katku veidi enne 1. augustit 1505.

Salvestised
 "Flemish Masters", Virginia Arts Recordings, VA-04413, esitab Zephyrus. Sisaldab Obrechti "Missa Sub tuum presidium"
 "Missa Maria zart", Gimell CDGIM 032, esitab Tallis Scholars, juhatab Peter Phillips
"Jacob Obrecht. Chansons, Songs, Motets" Capilla Flamenca ja Piffaro, 2005 (Eufoda 1361)

Viited

Allikad
Atlas, Allan W. 1998. "Renaissance Music". New York: W.W. Norton
Sparks, Edgar H. "Obrecht, Jacob", The New Grove Dictionary of Music and Musicians, 1980 ed.
Wegman, Rob C. 1994. "Born for the Muses: The Life and Masses of Jacob Obrecht". Oxford: Clarendon Press
Wegman, Rob C. "Obrecht, Jacob" Grove Music Online',  (vaadatud 22. novembril 2010)

Sündinud 1450. aastatel
Surnud 1505
Renessansiajastu heliloojad
Šotha Rusthaveli

Šotha Rusthaveli (შოთა რუსთაველი; sündinud ajavahemikus 1160 kuni 1166, surnud 1216) oli Gruusia luuletaja, kes kirjutas Gruusia rahvuseepose "Kangelane tiigrinahas" (ვეფხისტყაოსანი). Rusthaveli ei ole mitte tema perekonnanimi, vaid epiteet, mis osutab luuletaja pärinemisele paigast, mille nimi oli Rusthavi.

Rusthaveli eluloost on teada väga vähe. Ta õppis Kreekas ja oli hiljem kuninganna Thamari (თამარი) varahoidja.

Teosed eesti keeles 
 "Kangelane tiigrinahas". Tõlkinud Juta Bedia. Järelsõna: Uno Ussisoo. Eesti Raamat, Tallinn 1991, 320 lk; ISBN 5450018312

Kirjandus 
 Alekhsandre Baramidze, "Šotha Rusthaveli". Tõlkinud Uno Ussisoo – Keel ja Kirjandus 1966, nr 9, lk 560–563
 Sergo Genadze, "Mõistatused Šota Rustaveli ümber. Suure gruusia poeedi 800. sünnipäevaks" – Looming 1966, nr 9, lk 1436–44
 Uno Ussisoo, "Šotha Rusthaveli tõlkimisest" – Looming 1974, nr 12, lk 2078–85
 Haljand Udam, "Kas viimane eeposetõlge?" (raamatu "Kangelane tiigrinahas" arvustus) – Eesti Ekspress, 30. august 1991 ja H. Udami raamatus "Loetud ja kirjutatud: esseed raamatutest ja elust", Eesti Entsüklopeediakirjastus, Tallinn 1998, lk 55–58

Välislingid 
 Brigitta Davidjants, "Rusthavelist gruusia kirjandusloo taustal" – Eesti Päevaleht/Arkaadia 20. september 2008, lk 12

Gruusia kirjanikud
Sündinud 1160. aastatel
Surnud 1216
Kaili Närep

Kaili Närep (sündinud 16. augustil 1970) on eesti näitleja ja juuksur.

Haridus
Kaili Närep on lõpetanud 1985. aastal viiuli erialal Pärnu lastemuusikakooli, 1988. aastal Pärnu 4. Keskkooli ja 1992. aastal Tallinna Konservatooriumi lavakunstikateedri (15. lennus, juhendaja Kalju Komissarov).

Hiljem on ta õppinud Pärnumaa Kutsehariduskeskuses ning saanud juuksuri (2006) ja hooldustöötaja kvalifikatsiooni (2013).

Töökäik
Alates 1991. aastast töötas ta Ugala teatris.

Aastatel 2003–2009 töötas ta Endla teatris näitleja ja grimeerijana. Seejärel on ta olnud vabakutseline näitleja ning töötanud selle kõrvalt kaks aastat hooldajana Pärnu kodutute varjupaigas ja hiljem Pärnus juuksurina.

Tegevus näitlejana
Ta on mänginud telesarjades "Kälimehed", "Papad mammad", "Pilvede all", "Kättemaksukontor", "Doktor Silva" ja "Krista lood". 

Kairi Närep on mänginud mängufilmides "Perekonnapildid" (1989), "Vanad ja kobedad saavad jalad alla" (2003), "Detsembrikuumus" (2008) ja "Vehkleja" (2015).

Viited

Välislingid
Näitleja Kaili Närep õppis sotsiaaltöötajaks, ERR uudised, 20. juuni 2013
Kaili Närep oleks kaalukaotuse tõttu Beriti rollist ilma jäänud, Õhtuleht, 13. aprill 2012
"Papad mammad" Kaili Närep: "Mul oli raske lapsepõlv. Eks ma olin murelaps.", Naisteleht, 21. september 2016
"Olen ka mõelnud, kas on üldse vaja näitlemisega tegelda", Õhtuleht, 25. oktoober 2016

Eesti näitlejad
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia vilistlased
Sündinud 1970
Sergi Tigipko

Sergi Tigipko (Сергій Тiгiпко; sündinud 13. veebruaril 1960) on Ukraina poliitik. 

Ta oli Ukraina sotsiaalpoliitika minister ning asepeaminister aastatel 2010–2012.

2010. aasta presidendivalimistel sai Tigipko 13% häältest ja saavutas kolmanda tulemuse.

2000. aastal tegutses Tigipko majandusministrina.

Aastatel 2000–2005 oli Tigipko partei Töötav Ukraina (Трудова Україна) juht, aastast 2009 sama partei järglase Tugev Ukraina (Сильна Україна) juht. 2011. aasta augustis teatati soovist ühendada partei Regioonide Parteiga.

Ukraina poliitikud
Sündinud 1960
Ungern-Sternbergi palee

Ungern-Sternbergi palee ehk Eesti Teaduste Akadeemia maja on hoone Tallinna vanalinnas aadressil Kohtu tänav 6. Hoone arhitekt on Martin Gropius ja see ehitati aastatel 1865–1868.

Esindushoone ja linnaresidentsina kavandatud hoone lasi rajada krahv Ewald Alexander Andreas von Ungern-Sternberg (1824–1899), kes oli Suuremõisa, Kärdla, Soonlepa, Partsi, Vilivalla, Ungru, Võnnu, Jõesse, Keskvere, Kõrgessaare, Lauka ja Reigi mõisnik. Tema abikaasa Adele (sünd. Stackelberg) oli Elistvere mõisa pärijanna.

Aastatel 1911 kuni 1940 oli hoone Eestimaa Kirjanduse Ühingu omanduses ning alates 1946. aastast haldab seda Eesti Teaduste Akadeemia.

Aastal 1995 arvati see kultuurimälestiseks, kui olulist ajaloolist ja arhitektuurset väärtust omav hoone.

Hoone ehitus
Kohtu tänava ja Pika jala poolse nõlvaku vahel asuv hoone ehitati Berliinist pärit arhitekt Martin Philipp Gropiuse (1824–1880) kavandite kohaselt aastatel 1865–1868. Hoone krundi põhjaküljel asusid varem väike lagunenud elamu, kõrts ja kõrvalhooned. 

Hoone planeering oli orienteeritud keskteljele, palee esindussaal, mis tavaliselt asus paleedes teisel korrusel, asub hoones aga vestibüüliga samal korrusel ning sellise siselahenduse tulemusena puudub palees tüüpiline toretsev esindustrepp. 

Palee teisele korrusele ehitati pere magamis- ja lastetoad, hoone esindus- ja eluruumid olid selgelt eraldatud. Ülakorruse väiksemad toad paigutati kahele poole keskset koridori, mille lakke ehitati suur katuseaken.

Hoone valmis lõplikult 1866. aastal ja hoonekompleksile lisati veel täiendavalt poolteisekorruselised väravahooned, mis flankeerisid pääsu Kohtu tänavalt hoone sisehoovi: põhjapoolses küljes tõllakuur ja lõunapoolses küljes tallihoone, kutsari korteriga ning nendevahelise kõrge võrevärav.

Eestimaa Provintsiaalmuuseum
1899. aastal suri krahv Ewald Ungern-Sternberg ning tema abikaasa Adelele jäänud maja omandas Eestimaa Rüütelkond, kes loovutas selle Eestimaa Kirjanduse Ühingule (vahetusena ühingu Wismari tänava krundi vastu). Eestimaa Kirjanduse Ühing avas hoones Eestimaa Provintsiaalmuuseumi.

Pidulik Provintsiaalmuuseumi ja ühtlasi kogu maja avamine toimus 3. detsembril 1911. aastal. 

Hoones teostati enne avamist ümberehitused, mille käigus kohandati hoone keldriruumid raamatukogu tarbeks, ehitati uus kivitrepp hoone vasakusse tiiba ja hoonesse seati sisse elektrivalgustus ja keskküte. Ümberehitustööd projekteeris Eestimaa kubermanguinsener Erwin Bernhard ja ümberehituses osales ka osales Tallinna linnainsener Erich Jacoby.

Eestimaa Kirjandusmuuseum

Eesti NSV Teaduste Akadeemia
1946. aastal anti hoone Eesti NSV Teaduste Akadeemia käsutusse, kes hakkas seda kasutama Eesti NSV Teaduste Akadeemia Presiidiumi töö- ja esindushoonena.

Pilte

Viited

Kirjandus
Karin Hallas-Murula, Aadlipalee Toompeal, Teaduste Akadeemia Kirjastus 1994, ISBN 9985500431

Välislingid

 
Kinnistu nr. 40, Tallinn-Haapsalu KA: Toompea I. Tallinn Kohtu 6, Tallinn Pikk jalg 12, Kinnistute register

Kesklinna linnaosa ehitised
Toompea
Ungern-Sternbergid
Eesti Teaduste Akadeemia
Herbert Vainu

Herbert Vainu (kuni 1936 Vainov; 24. detsember 1929 – 13. august 2011) oli eesti ajakirjanik, publitsist ja väliskommentaator.

Ta kaitses 1953. aastal Tartu Riikliku Ülikooli psühholoogia ja loogika kateedris diplomitöö teemal "Materialistlikud elemendid M. I. Karinski loogikas".

Ta töötas aastatel 1952–1953 Vastseliina rajooni TSN täitevkomitees.

Hiljem töötas ta ajakirjanikuna Eesti Televisioonis ja Eesti Raadios. Ta oli aastaid väliskommentaator ETV uudistesaates "Aktuaalne kaamera" ja tegi kaastööd ajalehtedele.

Tegevus NLKP-s
Ta oli alates 1957. aastast Eestimaa Kommunistliku Partei liige.

Raamatud
Rohelised baretid. Tallinn: Eesti Raamat, 1967
Oktoobrirevolutsioon ja rahvusvaheliste suhete areng: abiks lektorile. Tallinn 1977
Aafrika nüüdisprobleemidest: metoodiline materjal lektorile. Tallinn: Eesti NSV Ühing Teadus, 1979
Relvastuse piiramise ja desarmeerimise aktuaalsed küsimused: abiks lektorile. Tallinn: Eesti NSV ühing Teadus, Rahvusvaheliste suhete propaganda teaduslik metoodikanõukogu, 1981
Sotsialistlik maailmasüsteem – saavutused ja arenguprobleemid. Tallinn: Eesti Raamat, 1982
Sotsialistliku maailmasüsteemi arenguprobleeme. Tallinn: Eesti NSV Ühing Teadus, 1982
Kuin syvä rotko: Suomen ulkopolitiikka toisen maailmansodan aikana. Tõlkinud Jouko Vanhanen. Helsinki: Kirjayhtymä, 1983
Jääraku põhja: Soome välispoliitika Teise maailmasõja aastatel. Tallinn: Eesti Raamat, 1983
Neokonservatism tänapäeva imperialistliku kodanluse ideoloogias ja poliitikas: abiks lektorile. Tallinn: Eesti NSV ühing Teadus, 1985
Võitlus rahu ja julgeoleku eest Aasia-Vaikse ookeani piirkonnas. Tallinn: Eesti NSV Ühing Teadus, 1987
Эстония: узел межнациональных противоречий. Tallinn: Olion, 1990

Artikleid
"Nii nad tapsid Ferdinandi". Muusikaleht nr 5, mai 2000. Lk 1
"Poliitikas topeltviga ei andestata". Kesknädal, 19. september 2001
"Kõrvaltvaataja mõtted Keskerakonna mäslemisest ja sellest jagusaamisest". Kesknädal, 5. mai 2004
"Ainuke laps". Õpetajate Leht, 1. aprill 2005
"Vaesusest meil ja mujal". Videvik

Viited

Kirjandus 
Teet Kallas. "Venekeelne Eesti". Õhtuleht, 18. jaanuar 1998
"Suri publitsist Herbert Vainu". Postimees, 13. august 2011

Välislingid
Haud Tallinna Pärnamäe kalmistul

Eesti ajakirjanikud
Eesti publitsistid
Tartu Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna vilistlased‎
Eestimaa Kommunistliku Partei liikmed
Eestistatud nimega inimesed
Pärnamäe kalmistule maetud
Sündinud 1929
Surnud 2011
Riigiarhiiv (Eesti)

Riigiarhiiv on riiklik arhiiv, mis selgitab välja, kogub, säilitab ja korraldab Eesti omariikluse tekkest kuni tänapäevani Eestis tekkinud või Eesti ajalugu kajastavate dokumentide kasutamist. See on osa Rahvusarhiivist.

Riigiarhiiv tegutseb Tallinnas kolmes majas. Peahoone ja kantselei paiknevad aadressil Maneeži 2/4, sealseis hoidlais on peamiselt Nõukogude okupatsiooni aegsete riigiasutuste dokumentatsioon.

Aadressil Tõnismäe 16 asub endine Parteiarhiiv, kus säilitatakse Eesti NSV Siseministeeriumi, Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Komitee, Eestimaa Kommunistliku Partei ja sellega seotud organisatsioonide arhivaale.

Riigiarhiivi uusim hoone asub Madara 24, kus on materjalid Eesti Vabariigi sünnist ja iseseisvuse esimesest perioodist, samuti uurimissaal.

Ajalugu
Eesti riigiarhiivi asutas valitsus 9. veebruaril 1921, kinnitades Tartu Ülikooli professori Arno Rafael Cederbergi juhitud arhiivikomisjoni otsuse asutada Riigiarhiiv Tallinna ja ajalooline Eesti Riigi Keskarhiiv (ERKA) Tartusse. Riigiarhiiv alustas tööd 1. aprillil 1921, juhatajaks kinnitati August Nuth, hiljem oli direktor Gottlieb Ney. Arhiiv tegutses Riigikantselei alluvuses endise kubermanguvalitsuse arhiivi ruumides Toompea lossis.

1940 organiseeriti riigiarhiiv Eesti NSV Riigi Keskarhiiviks. Aastatel 1948–1989 kandis see nime Eesti NSV Oktoobrirevolutsiooni ja Sotsialistliku Ülesehitustöö Riiklik Keskarhiiv (lühend ENSV ORKA). 1940–1948 oli Keskarhiivi filiaal Eesti NSV Riiklik Ajaloo Keskarhiiv (praegune Eesti Ajalooarhiiv).

Viited

Välislingid
 Riigiarhiiv

Eesti arhiivid
Kesklinna linnaosa
Raja tänav

Raja tänav on tänav Tartus Tammelinna ja Maarjamõisa linnaosas.

Tänav algab Soinaste tänava ja Räni tänava ristist ja lõpeb Ringteel. Siis jätkub pikalt ka teisel pool Ringteed, aga mitte enam Tartu linna tänavana. Üldiselt kulgeb ta läände. Pikkus Tartu tänavana on 1,54 kilomeetrit.

Raja tänavaga ristuvad Tamme puiestee, Peedu tänav (paremalt), Elva tänav (paremalt), Tammepärja tänav (vasakult), Sihi tänav (paremalt), Savi tänav (vasakult), Riia tänav, Sanatooriumi tänav (paremalt), Puhkekodu tänav (vasakult) ja Tervise tänav (paremalt).

Tänav läbib Sanatooriumi parki.

Viited 

Tartu tänavad
Tammelinn
Maarjamõisa
Ḩāfiz̧ al-Asad

Ḩāfiz̧ al-Asad (ka Hafez al-Assad; 6. oktoober 1930 – 10. juuli 2000) oli aastatel 1971–2000 Süüria president.

Asad oli pärit vaesest alaviidi perekonnast. 1946. aastal astus ta Ba'athi parteisse. 1952. aastal asus ta õppima sõjaväeakadeemiasse ja teenis seejärel Süüria õhujõududes. 1957. aastal õppis ta Nõukogude Liidu lennukoolis.

Aastatel 1961–1963 töötas Asad meretranspordi ministeeriumis. Ta osales 1963 riigipöördes, mis tõi Ba'athi võimule. Pärast seda naasis ta õhujõududesse, tõusis majori ja seejärel kindrali auastmesse ning 1965. aastal õhujõudude ülemjuhatajaks.

1966. aastal aitas ta Şalaḩ Jadīdil kukutada president Amīn al-Ḩāfiz̧i ning sai kaitseministriks.

1967. aastal sai Süüria Kuuepäevases sõjas lüüa. Asadit toetav fraktsioon valitsevas parteis sattus vastuollu Şalaḩ Jadīdi ja president Nūr ad-Dīn al-Atāsīga. 1970. aastal kukutas ta nad ja viis parteis läbi puhastuse.

Ḩāfiz̧ al-Asad oli abielus Anīsah Makhlūfiga. Pärast Asadi surma sai riigi presidendiks nende poeg Bashshār al-Asad.

Süüria presidendid
Sündinud 1930
Surnud 2000
Mai Raud-Pähn

Hinge Mai Raud-Pähn (sündinud 2. novembril 1920 Pärnus) on eesti kunstiajaloolane, ühiskonnategelane ja ajakirja toimetaja Rootsis. 

Ta oli aastatel 1987–2014 ajakirja Rahvuslik Kontakt peatoimetaja.

Ta õppis aastatel 1928–1934 Viljandi Eesti Haridusseltsi Tütarlaste Gümnaasiumi Algkoolis, aastatel 1934–1937 õppis ta Pärnu Linna Tütarlaste Keskkoolis. Ta lõpetas Tallinna Õpetajate Seminari ja omandas algkooliõpetaja kutse 1941 ning jõudis Eestis kolm aastat algkooliõpetajana töötada Nõmmel Kivimäe koolis. Teise maailmasõja ajal põgenes ta 22. septembril 1944 laevaga "Horst Wessel" Saksamaale ja sealt 1947. aastal Taani kaudu Rootsi.

Rootsis asus ta tööle haiglaõena Uttrani tuberkuloosihaiglas. Seejärel töötas ta Stockholmis Städernas kindlustusseltsis esmalt arhiivis, hiljem IBM algse süsteemiga infoosakonnas. Töö juures karikatuure joonistades jäid tema tööd paljudele silma ning ta hakkas saama pakkumisi teha kulisse, plakateid, õnnitluskaarte. 1950 läks Kunstikooli õhtustele kursustele ilukirja õppima. 1956-59 õppis Konstfackskolani joonistusõpetajate instituudis. Pärast kooli lõpetamist asus ta tööle Visbysse, kus ta töötas kolm aastat joonistusõpetajana.

1962 kolis Mai tagasi Stockholmi. Aastatel 1959–1964 õppis ta professor Sten Karlingi juures Stockholmi Ülikoolis kunstiajalugu, lisaks arheoloogiat, etnoloogiat ja etnograafiat. 

Karling soovitas Mail hakata uurima hõbekäsitööd. 1972. aastal sai Mai Raud-Pähn litsentsiaadikraadi teemaga "Hõbesepad Tallinnas 1474–1659". Oma uurimusest on ta avaldanud artikleid Eesti Teadusliku Seltsi aastaraamatus Annales Societatis Litterarum Estonicae in Svecia ja esinenud ettekannetega samal teemal. Viimase ettekande Balti hõbedast pidas Mai oma 100-aasta juubelil. 

1980. aastal, pärast isa surma, asus Mai Raud-Pähn tööle Rootsi Eestlaste Liidu büroo sekretärina ning 1987. aastast büroojuhatajana, kus ta töötas kuni pensionile minekuni.

Ta oli Rootsi Eestlaste Liidu esinduskogu liige. Alates 2006. aastast Rootsi Eestlaste Liidu auliige. Lisaks oli Eesti Akadeemiliste Naiste Ühing liige. Ta on Eesti Naisüliõpilaste Seltsi ja TRIINU liige.

Eesti Rahva Muuseumi Sõprade Seltsi auliige (23. aprill 2005).

Rootsis tegutseva Eesti Teadusliku Seltsi auliige ja endine sekretär.

Tunnustus
2001 – Valgetähe medaliklassi teenetemärk
2006 – Rootsi Eestlaste Liidu kultuuriauhind
2020 – Aino Järvesoo auhind, eesti kultuuri ja keele hoidja välismaal

Isiklikku 
Tema abikaasa Ilja Pähn oli silmaarst, isa Märt Raud oli koolitegelane ja kirjanik. Ema Anna Raud (sünd Treumann) oli noorena kooliõpetaja, hiljem koduperenaine.

Viited 

Eesti kunstiajaloolased
Rootsi kunstiajaloolased
Eesti ajakirjanikud
Eesti Teadusliku Seltsi Rootsis liikmed
Valgetähe medaliklassi teenetemärgi kavalerid
Eestlased Rootsis
Eesti üle 100-aastased
Sündinud 1920
Indrek Kalda

Indrek Kalda (sündinud 6. detsembril 1960) on eesti muusik ja helilooja. 

Ta mängib ansamblis Justament, Lindpriid ja Kaunimate Aastate Vennaskond, on osalenud ka Kukerpillides ja Jääääres. 

Aastal 2006 ilmus autoriplaat "Jagatud armastus".

Aastast 2013 musitseerib ta koos oma poja Paul Kristjan Kaldaga, 2013. aastal tegi ta koos pojaga plaadi "Lihtsalt lood".

Ta oli kuni 2012. aastani õppejõud Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemias.

Poliitiline tegevus
Ta astus 2013. aastal Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna liikmeks, kandideeris kohalikel valimistel Tartus ja kogus 147 häält. 2017. aasta kohalikel valimistel sai ta 588 häält ning osutus valituks Tartu linnavolikogu liikmeks.

Viited

Välislingid
Aigi Viira. "Indrek Kalda: püüd olla moodne muutub pikapeale piinlikuks". Õhtuleht, 6. november 2013
"Indrek ja Paul Kristjan Kalda esitavad lugusid uuelt plaadilt". ETV Terevisioon, 13. november 2013

Eesti lauljad
Eesti viiuldajad
Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna poliitikud
Sündinud 1960
Evald Raidma

Evald Raidma (sündinud 18. märtsil 1953) on eesti muusik.

Ta töötab Viljandi Kultuurikolledži muusikaosakonnas kontsertmeistrina.

Ta on mänginud ansamblites Fix ja Kuldne Trio.

Viited

Eesti muusikud
Sündinud 1953
Wremja

"Wremja" oli Eesti huumorisaade, mis oli Kanal 2 eetris aastail 2001–2003. 

Sarja eelkäijaks oli sarnase stiiliga "Wigla Show". 

Sarja stsenaariumi kirjutasid Andrus Kivirähk ja Mart Juur.

2002. aastal lahkus saatest Jan Uuspõld ja näitlejatega liitus Rednar Annus.

Teleseriaali põhjal ilmusid 2004. aastal raamatud "Wremja: Zorro märk" ja "Wremja: Timur ja tema meeskond".

2007. aastal jätkati "Wremjat" nimega "Sipelga 14" mis lõppes samal aastal.

Näitlejad ja rollid
Dan Põldroos – Uno Nisu, rullnokk Aiku, ämm, Maie, koomik Eints, Feeliks Jalgraud / alampolkovnik Ivanov, Martin Müürsepp, Mürka perse, Kristi, inspektor Kukeke, Antonio, Haista Gäng, kõrvalosad
Jan Uuspõld – Jaan Zorro, rullnokk Pets, Maie, Vikii King, Martin Müürsepp, kõrvalosad
Meelis Adamson –  Mart Laar, kõrvalosad
Martin Padar – Dr. Liiv, rullnokk Turp, Mürka perse, kõrvalosad
Rednar Annus – Timur, Birgit, Hillar Palamets, Maie, Tango, Tiit Toomsalu, rullnokk Pets, rullnokk Äge, kõrvalosad
Andrus Rebane – rullnokk Raiku, kõrvalosad
Tõnu Tähe – kõrvalosad

Viited

Eesti komöödiasarjad
Kanal 2 telesaated
Berthold Lubetkin

Berthold Romanovich Lubetkin (vene keeles Бертольд Романович Любеткин) (14. detsember 
1901 Thbilisi – 23. oktoober 1990 Bristol) oli Venemaa päritolu Briti arhitekt, kes oli modernistliku arhitektuuristiili teerajajaid Suurbritannias.

Looming
Lubetkini tuntumad arhitektitööd olid Gorillamaja (1933) ja Pingviinide bassein (1934) Londoni loomaaias ning kortermajad Highpoint I (1935) ja Highpoint II (1938) Highgate'is Londonis. 

Nimetatud ehitised kanti ajavahemikus 1970–1974 arhitektuurimälestiste nimistusse.

Tunnustus
Kuninglik kuldmedal (1982)

Vaata ka
Tectoni büroo

Suurbritannia arhitektid
Sündinud 1901
Surnud 1990
Kustas Utuste

Kustas Utuste VR I/3 (aastani 1927 Gustav Vladimir Kirschbaum; aastani 1935 Gustav Vladimir Utuste; 25. juuli 1884 Rummi karjamõis, Urvaste kihelkond, Võrumaa (praegu Rummi küla, Sõmerpalu vald, Võru maakond) – 14. detsember 1941 Kirovi vangla, Kirovi oblast, Vene NFSV) oli Eesti sõjaväelane (major).

Teenistuskäik 
 1. oktoober 1915 – ülendatud lipnikuks
 29. september 1919 – ülendatud alamleitnandiks
 15. oktoober 1919 – ülendatud leitnandiks
 7. november 1919 – ülendatud alamkapteniks
 22. veebruar 1923 – ülendatud kapteniks
 22. veebruar 1924 – ülendatud majoriks
 9. juuli 1940 – vabastatud tegevteenistusest 

Arreteeriti NKVD poolt 13. mail 1941 Kuigatsi vallas Mägiste raudteejaamas ja küüditati Venemaale. Hukati Kirovi vanglas.

Isiklikku 
Kustas Utuste oli taarausuline. Tema abikaasa oli eesti kirjanik ja publitsist Marta Lepp, vend oli kolonel Jüri Hellat.

Välislingid 
 Ohvitseride andmekogu
 

Vabadusristi I liigi 3. järgu kavalerid
Venemaa keisririigi sõjaväelased
Eesti Sõjaväelaste Ülemkomitee liikmed
Inseneripataljoni koosseis
Taarausulised
Eestistatud nimega inimesed
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1884
Surnud 1941
Suurpalu peakraav

Suurpalu peakraav (ka Palu peakraav) on peakraav Järvamaal Järva ja Paide linnas.

Palu peakraav saab alguse Ataste külas ja suubub Esna jõkke. Peakraavi pikkus on 11 km ja valgala 29,9 km². Palu peakraav kuulub kas osaliste lõikudena või tervikuna riigi poolt korrashoitavate ühiseesvoolude loetellu (RTL 2006, 7, 133; RTL 2007, 63, 1134) ja "Lõhe, jõeforelli, meriforelli ja harjuse kudemis- ja elupaikade nimistusse" (RTL 2004, 87 1362) lõigul Peetri peakraavi suudmest suubumiseni Esna jõkke.

Viited 

Järva maakonna jõed
Andrei Bitov

Andrei Bitov (Андрей Георгиевич Битов; 27. mai 1937 Leningrad – 3. detsember 2018 Moskva) oli vene kirjanik. 

Andrei Bitovi ema oli jurist ja isa arhitekt. 1954. aastal lõpetas Bitov keskkooli, 1956. aastal alustas kirjandusliku loominguga. 1957. aastal astus ta Leningradi Mäeinstituuti, mille lõpetas pärast vaheaegadega õpinguid 1962. aastal geoloogilise luure erialal. 

Instituudipäevil osales Bitov kirjandusrühmituses, mille vaimne juht oli Gleb Semjonov. Ta kirjutas esmalt luulet, seejärel lühikesi absurdihõngulisi jutustusi. 1960. aastast ilmusid tema tööd kirjandusajakirjades ja almanahhides, 1965. aastal sai Bitovist Kirjanike Liidu liige. 1978. aastal ilmus USAs tema romaan "Puškini maja". 1979 osales ta põrandaaluse almanahhi "Metropol" koostamises, mille järel teda Nõukogude Liidus lakati avaldamast 1986. aastani. 

1988. aastal osales Bitov Venemaa PEN-klubi asutamises, 1991. aastal sai selle presidendiks. On saanud nii Venemaa kui teiste riikide kirjandusauhindu, Venemaa Kunstide Akadeemia auliige. 

Olulisemate teoste hulka kuuluvad jutustus "Lahkuv Monahhov", romaanid "Puškini maja", "Kaukaasia vang",  "Ahvide ootus", "Sümmeetria õpetaja" jt. 

Eesti keeles on temalt ilmunud ""Loomingu" Raamatukogu" sarjas jutukogu "Apteekrisaar" (1971, tõlkija Ita Saks) ning jutustused "Kutsealune" (1965, tõlkija Arvo Valton) ja "Lahkuv Monahhov" (1978, tõlkija Jüri Aam, värsid Valeeria Villandi), samuti vennasvabariike tutvustava reisikirjanduse sarjas "Koolitundi Armeeniasse: teekond mitte just suurele maale" (1979, tõlkija A. Orav).

Vene kirjanikud
Sündinud 1937
Surnud 2018
Lauri Saatpalu

Lauri Saatpalu (sündinud 10. aprillil 1965 Tallinnas) on eesti muusik, laulukirjutaja ja näitleja.

Haridus
Ta lõpetas 1980. aastal Tallinna 32. Keskkoolis 8-klassilise kooliosa (praeguses mõistes põhikooli) ja 1983. aastal Tallinna 17. Keskkooli. 1984. aastal lõpetas ta Tehnikakooli nr 2 Tallinnas.

Töökäik
Pärast nurjunud katset asuda õppima Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedrisse ja ajateenistust Nõukogude Armees (1984–1986) töötas ta kolm aastat Estonia teatris lavamehena, samal ajal oli VAT Teatri asutajaliige ja näitleja, töötas Eesti Raadios ning 1992. aastast AS-is Trio LSL toimetaja ja saatejuhina.

Loominguline tegevus
Ta on kirjutanud enamiku laulude teksti ja suure osa muusikast ansamblites Pantokraator, Folkmill, Beep Shop Boys ja Dagö.

Pärast viieteistaastast vaheaega taas teatrisse kutsutuna on mänginud selliseid rolle nagu Raymond (Albert Camus' “Võõras”), Boob (Urmas Lennuki ”Boob teab”) Polygon Teatris ning Kompajalg (Wilsoni / Waitsi taskuooperis “Black Rider”) ja Rekvisiitor Streuli “Rekvisiitori tähetunnis”, mis sai ka 2014. aastal festivali Monomaffia žürii- ja publikupreemia. Järgnesid Jevgeni Griškovetsi “Kuidas ma koera sõin” VAT teatris ja Kanal 2 krimisari "Viimane võmm".

Isiklikku
Tema isa oli poliitik Vello Saatpalu.

Välislingid

Raadiosaate helifail arhiiv "Kukul külas" – Lauri Saatpalu. Kuku Raadio, 6. märts 2016

Eesti muusikud
Eesti lauljad
Sündinud 1965
Martin Gottfried Roth

Martin Gottfried Roth (2. juuni/13. juuni 1718 Vigala – 1770) oli Eesti vaimulik.

Roth õppis usuteadust (immatrikuleeriti 2. oktoobril 1738) Jena ülikoolis. Ordineeriti 28. veebruaril/11. märtsil 1751 õpetajaks.

Ta oli aastatel 1751–1770 Räpina Miikaeli koguduse õpetaja.

Isiklikku 
Tema isa Martin Johann Roth oli alguses Märjamaa ja Vigala Maarja koguduse, hiljem Puhja ja Rannu Püha Martini koguduse õpetaja, vanaisa Johannes Roth oli Pärnu linnakooli rektor ja aastal 1692 Pärnu Nikolai koguduse (saksa koguduse) abiõpetaja, õemees Tobias Plaschnig oli Tartu Jaani koguduse ülemõpetaja.

Viited 

Räpina Miikaeli koguduse vaimulikud
Liivimaa vaimulikud
Sündinud 1718
Surnud 1770
Żagań

Żagań (prantsuse ja saksa keeles Sagan) on linn Lääne-Poolas Lubuszi vojevoodkonnas Bóbri jõe ääres. 

2010. aastal oli Żagańis 26 253 elanikku. 

Ajalooliselt on linn Żagańi hertsogite residents ja Żagańi maakonna keskus. Varem kuulus Żagań Zielona Góra vojevoodkonda (1975–1998), ent 1999. aastast paikneb Żagań Lubuszi vojevoodkonnas.

Ajalugu 
Żagańit mainiti esmakordselt ühes ürikus 1202. aastal, mil see kuulus Alam-Sileesia hertsogkonda, mida valitses tollal Piastide dünastiast Henryk I Habemik. 1549. aastal loovutas Saksimaa kuurvürst Moritz Żagańi Böömi  ja Ungari kuningale Ferdinand I-le. Keiser Ferdinand II läänistas Żagańi 1627. aastal Albrecht von Wallensteinile, kes oli tema vägede ülemjuhataja Kolmekümneaastases sõjas.

Pärast Poolasse tungimist 1939. aastal rajas Saksamaa Żagańisse kurikuulsad sõjavangilaagrid. Kokku viibis laagris nimega Mannschafts-Stammlager Stalag VIIIC ja selle allasutustes üle 300 000 vangi umbes 30 riigist. Umbes 120 000 neist surid nälja, haiguste ja halva kohtlemise kätte. 1942. aasta märtsis rajati täiendav laager liitlasriikide pilootidele, nimega Stalag Luft III.

Stalag Luft III-s toimus üks julgemaid põgenemisi Saksamaa vangilaagritest, mis viis 50 vangi tapmiseni. Selle juhtumi põhjal on valminud kaks maailmakuulsat filmi: "Suur põgenemine" (peaosas Steve McQueen) ja "Suur põgenemine II" (peaosas Christopher Reeve). Põgeneda üritas 200 vangi, kellest 80 suutsid laagrist välja saada; 73 neist saadi kätte ja 50 hukati Adolf Hitleri käsul. Vaid kolm jõudsid Suurbritanniasse.

Pärast Teist maailmasõda anti Żagań 1945. aastal Saksamaalt tagasi Poolale koos ülejäänud Sileesiaga. Sakslased kas põgenesid Punaarmee tuleku eel või saadeti välja. Linn taasasustati poolakatega, kellest paljud olid omakorda aetud minema aladelt, mis said osaks Nõukogude Liidust.

Tähelepanuväärseid elanikke
Johannes Kepler (1571–1630), Saksa astronoom, matemaatik ja astroloog, elas Żagańis aastail 1628–1630.
Albrecht von Wallenstein (1583–1634), keisri väejuht, oli 1627–1634 Żagańi hertsog.
Peter von Biron (1724–1800), viimane Kuramaa hertsog, oli Żagańi hertsog 1786–1800
Dorothea de Talleyrand-Périgord (1793–1862), Kuramaa printsess, oli 1844–1862 Żagańi hertsoginna.
Adolf Engler (1844–1930), Saksa botaanik, sündis Żagańis.
Reinhold Röhricht (1842–1905), Saksa ajaloolane, õppis 1852–1862 Żagańi gümnaasiumis.
Bronisława Wajs (1908–1987), Poola mustlaspoeet, elas Żagańis 1950. aastail.
Mariusz Jurasik (sündinud 1976), Poola käsipallur, alustas oma karjääri klubis WKS Sobieski Żagań.

Galerii 

Lubuszi vojevoodkonna linnad
Rain Simmul

Rain Simmul (sündinud 18. augustil 1965 Tartus) on eesti teatri- ja filminäitleja. 

Aastatel 1984–1988 õppis ta Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikoolis Kalju Komissarovi juhendamisel. Pärast kooli lõpetamist töötas ta Vanemuise teatris. 1999. aastast töötab Tallinna Linnateatris näitlejana.

1989. aastal kehastas Rain Simmul Ago-Endrik Kerge lavastuses "In corpore..." peategelast Hein Ahast. 

2007. aastal kehastas Indrek Hirve mononäidendis "Pauluse kiriku kellad" helilooja Heino Ellerit.

Osad teatris
Mephistopheles "Faust"
Gabriel "Ainsal ööl"
Scipio "Caligula"
Almberg "Emajõe ööbik"
Kiusaja "Mõrv katedraalis"
Lord Goring "Ideaalne abikaasa"
Don José (Mérimée) "Carmen"

Osad filmides
1992 – peaosa filmis "Need vanad armastuskirjad"
2001 – Niika ja Nganassaan filmis "Karu süda"
2005 – osa filmis "August 1991"
2006 – peaosa filmis "Meeletu"
2011 – osa filmis "Surnuaiavahi tütar"
2011 – helilooja Elvis filmis "Kirjad Inglile"
2015 – osa filmis "1944"
2016 – Martin filmis "Räägitakse, et tomatid armastavad rokkmuusikat"
2018 – kirikuõpetaja filmis "Tuliliilia"

Tunnustus
 1994 – Ants Lauteri nimeline auhind
1997 – Lensi Römmer-Kuusi stipendium
 2006 – Eesti Teatriliidu meeskõrvalosatäitja auhind
 2009 – Eesti Teatriliidu meeskõrvalosatäitja auhind
 2019 – Valgetähe V klassi teenetemärk

Isiklikku
Rain Simmul on abielus. Peres on kaks poega ja kaks tütart.

Viited 
 

Vanemuise näitlejad
Tallinna Linnateatri näitlejad
Eesti filminäitlejad
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia vilistlased
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1965