Pfalzi kuurvürstkond

Reini pfaltskrahvkond (saksa keeles Pfalzgrafschaft bei Rhein), hiljem Pfalzi kuurvürstkond (saksa keeles Kurpfalz), oli Saksa-Rooma riigi ajalooline territoorium, pfaltskrahvi hallatav pfaltskrahvkond. Selle valitsejad teenisid kuurvürstidena Saksa-Rooma riiki "juba ammustest aegadest", nagu täheldatud paavsti kirjas aastast 1261, ja kinnitati 1356. aasta kuldbullaga kuurvürstideks.

Pfalzi kuurvürstkond oli palju suurem territoorium, kui see, mis sai hiljem tuntuks Reini Pfalzina (Rheinpfalz) Reini vasakul kaldal ning on nüüd tänapäevane Pfalzi piirkond Saksamaa Rheinland-Pfalzi liidumaal, ja osa Prantsuse regioonist Alsace'ist (Seltzi foogtkond aastatel 1418–1766). Pfalzi kuurvürstkond omas ka territooriumi Reini idakaldal, sealhulgas Heidelbergi ja Mannheimi linnad.

Ajalugu

Lotringi pfaltskrahvkond 
Pfalz tõusis esile Lotringi pfaltskrahvkonnast, mis tekkis 10. sajandil. 11. sajandil domineeris Pfalzis Ezzonite dünastia, kes valitses mitut krahvkonda Reini mõlemal kaldal. Need territooriumid asusid peamiselt Kölni-Bonni ümbruses, kuid ulatusid ka lõunasse Moseli ja Nahe jõgedeni. Lõunapoolseim punkt oli Alzey lähedal.

Varajane ajalugu 
Umbes aastast 1085/86, pärast viimase Ezzonite dünastiast pfaltskrahvi Hermann II surma kaotas Pfalz oma sõjalise tähtsuse Lotringis. Pfaltskrahvi territoriaalset võimu vähendati tema krahvkondadeni piki Reini, sellest ajast ka nimi Reini pfaltskrahvkond.

Esimene pärilik Reini pfaltskrahv (1156–1195) oli Konrad der Staufer, kes oli keiser Friedrich I Barbarossa noorem vend. Selle päriliku valdusega liidetud territooriumid algasid Hohenstaufenite valdustest Frangimaal ja Reinimaal (Hohenstaufenite muud harud said valdusi Švaabimaal, Franche-Comté ja nii edasi). Suur osa sellest oli nende keiserlikelt eelkäijatelt, Saali keisritelt, ja osa Konradi emapoolsetelt eelkäijatelt Saarbrückenist. See taust selgitab Ülem- ja Reini Pfalzi pärandi koosseisu järgnevatel sajanditel.

Aastal 1195 läks Pfalz Staufeni krahvi pärija Agnese abielu kaudu Welfidele. 13. sajandi algul langes territoorium Welfi pärija Agnese abielu kaudu Wittelsbachi Baieri hertsogitele, kes olid ka Baieri pfaltskrahvid.

Territooriumi hilisema jagamise käigus Ülem-Baieri hertsogi Ludwig II pärijate vahel aastal 1294 sai Wittelsbachide vanem haru valdusi nii Reini Pfalzis kui ka Baieri "Nordgau" (Baieri alad põhja pool Doonaud) territooriumidel tuumikuga ümber Ambergi linna. Kuna see regioon oli poliitiliselt ühendatud Reini Pfalziga, muutus nimi Ülem-Pfalz (saksa keeles Oberpfalz) 16. sajandi algusest üldiseks, võrreldes Alam-Pfalziga piki Reini.

Pavia lepinguga aastal 1329 andis Ludwig II poeg keiser Ludwig IV Pfalzi oma vennapoegadele Rudolfile ja Ruprechtile.

Kuurvürstkond 

1356. aasta kuldbullaga tunnistati Pfalz üheks ilmalikuks kuurvürstkonnaks ja talle anti pärilik keisririigi ülemkammerhärra (saksa keeles Erztruchseß, ladina keeles Archidapifer) amet ning Frangimaa, Švaabimaa, Reinimaa ja Lõuna-Saksamaa riigivikaari (Reichsverweser) amet. Sellest ajast alates oli Reini pfaltskrahv üldiselt tuntud kui Pfalzi kuurvürst (saksa keeles Kurfürst von der Pfalz, ladina keeles Palatinus elector).

Territooriumide jagamise praktika tõttu perekonna erinevate harude vahel said 16. sajandi alguses Pfalzi Wittelsbachide nooremad liinid võimule Simmernis, Kaiserslauternis ja Zweibrückenis (Alam-Pfalzis) ning Neuburgis ja Sulzbachis (Ülem-Pfalzis). Pfalzi kuurvürst, kes nüüd asus Heidelbergis, võttis omaks luterluse 1530. aastatel ja kalvinismi 1550. aastatel.

Kui perekonna vanem haru aastal 1559 välja suri, läks kuurvürstkond vankumatule kalvinistile Simmerni Friedrich III-le ja Pfalzist sai üks suuremaid kalvinismi keskusi Euroopas, toetades kalvinistlikke mässe nii Hollandis kui ka Prantsusmaal.

Kolmekümneaastane sõda 

Aastal 1619 nõustus Friedrich V võtma Böömimaa seisustelt vastu Böömimaa trooni. Ta alistati varsti, aastal 1620 keiser Ferdinand II vägede poolt Valgemäe lahingus, ning Hispaania ja Baieri väed okupeerisid varsti Pfalzi enda. Kutsuti "Talvekuningaks", kuna tema valitsemine Böömimaal kestis vaid ühe talve. Aastal 1623 pandi Friedrich riigivande alla. Friedrich V territooriumid ja tema seisund kuurvürstina anti üle Wittelsbachide kaugele sugulasele Baieri hertsog Maximilian I-le. Kuigi tehniliselt Pfalzi kuurvürst, oli ta tuntud kui Baieri kuurvürst. Aastast 1648 valitses ta vaid Baieris ja Ülem-Pfalzis, kuid säilitas kõik oma kuurvürsti tiitlid ja vanemluse Pfalzi kuurvürstkonnas.

Vestfaali rahuga aastal 1648 taastati Alam-Pfalzis troonile Friedrich V poeg Karl Ludwig ja talle anti uus kuurvürsti tiitel, milleks oli ka "Pfalzi kuurvürst", kuid vähem tähtis, kui teised kuurvürstid.

Hilisem ajalugu 
Aastal 1685 suri Simmerni liin välja ja Pfalzi päris katoliiklasest Neuburgi pfaltskrahv Philipp Wilhelm (ka Jülichi ja Bergi hertsog). Johann Wilhelmi valitsemise ajal (1690-1716) viidi kuurvürsti residents Düsseldorfi, aastal 1718 toodi see tagasi Heidelbergi ja aastal 1720 viidi see Mannheimi.

Aastal 1742 päris Pfalzi Sulzbachi hertsog Karl Theodor. Karl Theodor päris ka Baieri kuurvürstkonna, kui selle valitsev liin aastal 1777 hääbus. Pfalzi kuurvürsti tiitel ja võim liideti Baieri kuurvürstkonnaga, Karl Theodor ja tema pärijad säilitasid ainult ühe hääle ja Baieri kuurvürsti eelnevuse. Nad jätkasid tiitli "Reini pfaltskrahv" (saksa keeles Pfalzgraf bei Rhein, ladina keeles Comes Palatinus Rheni) kasutamist.

Karl Theodori pärija, Zweibrückeni (Prantsuse piiril) hertsog Maximilian Joseph kogus aastal 1799 kõik Wittelsbachide territooriumid ühtse valitsemise alla. Pfalz lammutati Prantsuse revolutsioonisõdades. Esiteks okupeeriti ja siis annekteeriti selle vasakkalda territooriumid Prantsusmaa poolt alates aastast 1795; seejärel võeti aastal 1803 selle paremkalda territooriumid Badeni markkrahvi poolt. Reini Pfalz, kui selgepiiriline territoorium, kadus. Aastal 1806 lõpetati Saksa-Rooma riik ja koos sellega kõik kuurvürstide õigused ja vastutused.

Pärast keisririiki 
Aastal 1806 ülendati Baden suurhertsogkonnaks ja osa endisest Pfalzist, sealhulgas Mannheim, sai uue suurhertsogkonna osaks. Viini kongressil aastatel 1814 ja 1815 tagastati vasakkalda Pfalz – suurendatuna selliste territooriumidega nagu endine Speyeri piiskopkond ja vaba riigilinn Speyer –Wittelsbachidele ja sai aastal 1816 Baieri kuningriigi ametlikuks osks, vastutasuks Tirooli eest, mille Baieri loovutas Austriale. Seejärel oli see regioon, mis on põhimõtteliselt tuntud kui Pfalz. Ala jäi Baieri osaks Teise maailmasõja järgse ajani, kui see eraldati ja sai uue Rheinland-Pfalzi liidumaa osaks, koos endiste Preisimaa ja Hessen-Darmstadti vasakkalda territooriumidega.

Vapid 

Aastal 1156 sai keiser Friedrich I Barbarossa vend Konrad der Staufer pfaltskrahviks. Vana Hohenstaufenite vapp, üksik lõvi, sai pfaltskrahvkonna vapiks. Abieludega lisandusid Pfalzi vapile ka Welfide ja hiljem Wittelsbachide elemendid. Ka Baieri vappi kasutati viitega kuurvürsti Baieri valdustele. Vappi laiendati lõvi ja Baieri vapi lisamisega pärast Maximilian I tõusmist Pfalzi kuurvürstiks aastal 1623, kasutati samaaegselt näidatud vappidega. Sõõr kujutas nende positsiooni Saksa-Rooma riigi ülemkammerhärrana.

Pfalzi kuurvürstkonna valitsejate loend 
Pfalzi kuurvürst (saksa keeles Kurfürst von der Pfalz) valitses Reini Pfalzi kuurvürstkonda Saksa kuningriigis ja Saksa-Rooma riigis aastatel 915–1803.

Lotringi pfaltskrahvid, 915–1085 
Pfalz kasvas välja Lotringi pfaltskrahvkonnast, mis tekkis 10. sajandil.
 Wigerich, Bidgau krahv (u 915/916–922)
 Godfrey, Jülichgau krahv (u 940)

Ezzonite dünastia 
11. sajandi jooksul domineeris pfaltskrahvkonnas Ezzonite dünastia, kes valitses mitut krahvkonda Reini mõlemal kaldal. Need territooriumid asusid peamiselt Kölni-Bonni ümbruses, kuid ulatusid ka lõunasse Moseli ja Nahe jõgedeni. Lõunapoolseim punkt oli Alzey lähedal.
 Hermann I, 945–994
 Ezzo, 994–1034
 Otto I, 1034–1045 (Švaabimaa hertsog 1045–47)
 Heinrich I, 1045–1061
 Hermann II, 1061–1085 (Anno II eestkoste all aastani 1064)

Reini pfaltskrahvid, 1085–1356 
Umbes aastast 1085/86, pärast viimase Ezzonite dünastiast pfaltskrahvi Hermann II surma kaotas Pfalz oma sõjalise tähtsuse Lotringis. Pfaltskrahvi territoriaalset võimu vähendati tema krahvkondadeni piki Reini, sellest ajast ka nimi Reini pfaltskrahvkond.
 Heinrich II von Laach, 1085–1095
 Siegfried von Ballenstedt, 1095–1113
 Gottfried von Calw, 1113–1129
 Wilhelm von Ballenstedt, 1129–1139
 Heinrich IV Jasomirgott, 1139–1142
 Hermann III von Stahleck, 1142–1155

Hohenstaufenitest pfaltskrahvid 
Esimene pärilik Reini pfaltskrahv oli Konrad der Staufer, kes oli keiser Friedrich I Barbarossa noorem vend. Selle päriliku valdusega liidetud territooriumid algasid Hohenstaufenite valdustest Frangimaal ja Reinimaal (Hohenstaufenite muud harud said valdusi Švaabimaal, Franche-Comté ja nii edasi). Suur osa sellest oli nende keiserlikelt eelkäijatelt, Saali keisritelt, ja osa Konradi emapoolsetelt eelkäijatelt Saarbrückenist. See taust selgitab Ülem- ja Reini Pfalzi pärandi koosseisu järgnevatel sajanditel.
 Konrad der Staufer 1156–1195

Welfidest pfaltskrahvid 
Aastal 1195 läks Pfalz Staufeni krahvi pärija Agnese abielu kaudu Welfidele.
 Heinrich V Vanem, 1195–1213
 Heinrich VI Noorem, 1213–1214

Wittelsbachidest pfaltskrahvid 
13. sajandi algul langes territoorium Welfi pärija Agnese abielu kaudu Wittelsbachi Baieri hertsogitele, kes olid ka Baieri pfaltskrahvid.
 Ludwig I, 1214–1227
 Otto II, 1227–1253
 Ludwig II Range (Ülem-Baieri hertsog), 1253–1294

Territooriumi hilisema jagamise käigus Ülem-Baieri hertsogi Ludwig II pärijate vahel aastal 1294 sai Wittelsbachide vanem haru valdusi nii Reini Pfalzis kui ka Baieri "Nordgau" (Baieri alad põhja pool Doonaud) territooriumidel tuumikuga ümber Ambergi linna. Kuna see regioon oli poliitiliselt ühendatud Reini Pfalziga, muutus nimi Ülem-Pfalz (saksa keeles Oberpfalz) 16. sajandi algusest üldiseks, võrreldes Alam-Pfalziga piki Reini.
 Rudolf I, 1294–1317
 Adolf, 1317–1327

Pavia lepinguga aastal 1329 andis Ludwig II poeg keiser Ludwig IV Pfalzi oma vennapoegadele Rudolfile ja Ruprechtile.
 Rudolf II, 1329–1353
 Ruprecht I, 1353–1356

Pfalzi kuurvürstid, 1356–1777 

1356. aasta kuldbullaga tunnistati Pfalz üheks ilmalikuks kuurvürstkonnaks ja talle anti pärilik keisririigi ülemkammerhärra (saksa keeles Erztruchseß, ladina keeles Archidapifer) amet ning Frangimaa, Švaabimaa, Reinimaa ja Lõuna-Saksamaa riigivikaari (Reichsverweser) amet. Sellest ajast alates oli Reini pfaltskrahv üldiselt tuntud kui Pfalzi kuurvürst (saksa keeles Kurfürst von der Pfalz, ladina keeles Palatinus elector). Kuurvürsti amet oli juba varem eksisteerinud (näiteks valiti aastal 1257 kaks rivaalitsevat Saksa kuningat: Richard Cornwallist ja Alfonso X), kuigi on raske määrata selle ameti täpset algust.

Territooriumide jagamise praktika tõttu perekonna erinevate harude vahel said 16. sajandi alguses Pfalzi Wittelsbachide nooremad liinid võimule Simmernis, Kaiserslauternis ja Zweibrückenis (Alam-Pfalzis) ning Neuburgis ja Sulzbachis (Ülem-Pfalzis). Pfalzi kuurvürst, kes nüüd asus Heidelbergis, võttis omaks luterluse 1530. aastatel ja kalvinismi 1550. aastatel.

Esimene kuurvürstkond, 1356–1648

Teine kuurvürstkond, 1648–1777

Baieri kuurvürstid ja Reini pfaltskrahvid, 1777–1803

Uuem ajalugu 
Alles pärast suuri taastamisi aastal 1815 taastati (Reini või Alam-)Pfalz, kuigi ilma igasuguse kuurvürstliku rollita enam, ühena siis kaheksast Baieri ringkonnast (provintsist). Pärast Teist maailmasõda võttis Ameerika sõjaväeline valitsus Saksamaal selle Baierilt ära ja pani kokku naaberterritooriumidega uue liidumaa Rhenania-Pfalzi (saksa: Rheinland-Pfalz) moodustamiseks pealinnaga Mainzis. Rahvas – niipalju kui Pfalzi jagamine neid puudutas, tundes sügavat hooletussejätmise tunnet kauge Müncheni valitsuse poolt – kiitis selle hiljem rahvahääletusel heaks.

Välislingid

Baieri ajalugu