Aleksander Paldrok

Aleksander Paldrok VR I/2 (1936. aastani Aleksander Paldrock; 16. mai 1871 Kavastu vald, Tartumaa – 1. juuli 1944 Kuressaare) oli eesti arstiteadlane ja sõjaväelane (kindralmajor). 1938. aastal asutatud Eesti TA liige.

Elulugu 
Aleksander Paldrok (aastani 1936 Paldrock) sündis 16. mail 1871 Tartumaal kaupmees Karl Paldrocki perekonnas, käis Tartus gümnaasiumis ning lõpetas 1889. aastal. Aastatel 1890–1895 õppis Tartu ülikooli arstiteaduskonnas ja lõpetas selle arsti kutsega. Juba 1898. aastal kaitses doktoriväitekirja „Zur Entwickelungsgeschichte der Dickdarmbrueche“, millega omandas dr. med. kraadi. 

Paldroki edaspidine elu ja töö oli tihedalt seotud naha- ja suguhaiguste erialaga, küll praktiseeriva arstina, küll teadlase ja õppejõuna. 1904. aastal hakkas ta eradotsendina lugema dermatoloogia ning naha- ja suguhaiguste kursust ning töötas ta Tartus dermatoloogia ning naha- ja suguhaiguste eradotsendina.

Sõjaaeg ja professoriks saamine
Vene-Jaapani sõja puhkedes pidi ta katkestama oma teadusliku töö ja asuma sõjaväeteenistusse. Töötades arstina viibis ta aastatel 1910–1912 välismaal. 1915. aastal nimetati Paldrok Tartu ülikooli naha- ja suguhaiguste dotsendiks, kaks aastat hiljem erakorraliseks professoriks. 1919. aastal asus ta dermatoloogia ja veneroloogia õppetooli korraliseks professoriks. Ennastsalgava töö eest Sõjaväe Tervishoiuvalitsuses ülendas Vabariigi Valitsus prof. A. Paldroki 1920. aastal sanitaar-kindralmajoriks ja talle anti vabadusrist.

Dermatoveneroloogide õpetamise korraldamine
Paldrok oli võimekas organisaator. Tema sellealased võimed tulid eriti ilmsiks nahahaiguste polikliiniku ja kateedri rajamisel. Samal ajal valmistas ta ette dermatoveneroloogide kaadrit. Paldroki algatusel avati 7. septembril 1919 ülikooli juures iseseisev dermatoveneroloogia kateeder, mille juhatajana ta töötas 1941. aasta veebruarini.

Leprosoorium ja leeprauurimused
Aleksander Paldrok juhatas 1921. aastast peale ka Tartu lähedal asunud Muuli leprosooriumi. Rahvusvaheliselt saigi professor Paldrok kuulsaks just oma leepraalaste uurimustega. Ajavahemikus 1894–1941 avaldas ta üle 100 teadustöö. 1925. aastal esitas Aleksander Paldrok leepra süsihappelume ja kullapreparaatidega ravimise meetodi. See originaalne meetod äratas üldist tähelepanu maailma leproloogide hulgas, mille tõttu Tartut külastasid paljude riikide tuntud teadlased. Korduvalt esines Aleksander Paldrok rahvusvahelistel leeprakonverentsidel ja -kongressidel Moskvas, Genfis, Budapestis, Stockholmis, Uppsalas, Kairos ja mujal. Paldroki poolt kasutusele võetud ravimeetod ei ole leeprahaigete ravimisel tähtsust minetanud tänini.

Nobeli meditsiiniauhinna kandidaat
Selle ravimeetodi eest esitati ta kolm korda Nobeli meditsiiniauhinna kandidaadiks. Paldrok oli valitud Leopoldina-nimelise teaduste akadeemia liikmeks Saksamaal (1927), Pariisi Leeprauurijate Seltsi aupresidendiks, Pospelovi-nimelise Seltsi liikmeks Nõukogude Liidus, Rootsi Arstide Seltsi liikmeks jne. Ungari valitsuselt teenis Paldrok 2. järgu teeneteristi teadusliku tegevuse eest.

Õpikud, artiklid ja rahvavalgustus
Professor Paldroki teaduslik uurimistöö ei piirdunud üksnes leepra uurimisega. Ta on kirjutanud artikleid ka mikrospooria, psoriaasi, nahavähi, erütematoosi, eriti aga gonorröa ja muude suguhaiguste profülaktika alalt. Tema sulest on ilmunud naha- ja suguhaiguste õpikud eesti ning vene keeles.

Aleksander Paldrok pööras suurt tähelepanu sanitaarharidustööle, pidades populaarteaduslikke loenguid. Tema sulest ilmus ka rohkesti populaarteaduslikke raamatuid, neist tähtsamad on „Loomulik ravimisõpetus“ (1931) ja „Edu, tervis, ilu“ (kokku 10 vihku, 1933).

Ühiskondlik ja seltsielu
Ülikoolitöö kõrvalt võttis Aleksander Paldrok agaralt osa ühiskondlikust ja seltskondlikust elust. Ta oli Fraternitas Estica asutajaliige ja auvilistlane. Ta oli pikemat aega Tartu Noorte Meeste Kristliku Ühingu esimees ja skautide maleva vanem. Paldrok propageeris karskust ja oli ka ise karsklane. Ta hindas kõrgelt sporti ja oli noorpõlves ise sportlane. Tema perekonnas kasvas üles 6 last.

Elu lõpuaastad

1941. aastal asus ta Saksamaale, kust pöördus tagasi Eestisse 1942. aastal.
Aleksander Paldrok suri 1. juulil 1944 Kuressaares ja on maetud Saaremaale Kudjape kalmistule.

Tunnustus
 Püha Anna Keiserliku Ordu III klassi orden
 Püha Stanislavi Keiserliku ja Tsaarliku Ordu II klassi orden
 1920 Vabadusristi I liigi 2. järk
 1921 Eesti Punase Risti mälestusmärgi III järk
 1927 Eesti Punase Risti mälestusmärgi II järgu I aste 
 1930 Eesti Punase Risti mälestusmärgi I järgu II aste
 1932 Jeruusalemma Püha Laatsaruse Ordu Suurrist
 1938 Valgetähe II klassi teenetemärk
 Püha Stanislause 3. järgu autäht mõõkadega
 Püha Anna 3. järgu autäht

Teoseid 

 Der Gonokokkus Neisseri : eine literärische und bakteriologisch-expreimentelle Studie. Jurjev, 1907
 Suguhaigused. Tartu, 1924
 Noorsoo suguelust. Tartu, 1931
 Loomulik ravimisõpetus. Tartu, 1931-1934
 Eestist Egiptusesse: reisumärkmeid. Kuressaare, 1939

Viited

Kirjandus 
 Vestlus prof Paldrockiga võitlusest leepraga. Uus Eesti, 23. november 1937, nr. 319, lk. 5.
 Professor Aleksander Paldrok. Kirjanduse nimestik 1896-1991. Tartu, 1994.

Välislingid 

Zur Entwickelungsgeschichte der Dickdarmbrueche
Professor Aleksander Paldrok. Kirjanduse nimestik 1896-1991
Heidi-Ingrid Maaroos, Professor ja akadeemik Aleksander Paldrok 150

Eesti kindralmajorid
Eesti sõjaväearstid
Eesti arstiteadlased
Eesti dermatoveneroloogid
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna professorid
Eesti Teaduste Akadeemia (1938–1940) liikmed
Eesti filatelistid
Vabadusristi I liigi 2. järgu kavalerid
Eesti Punase Risti III klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti Punase Risti II järgu I astme teenetemärgi kavalerid
Eesti Punase Risti I järgu II astme teenetemärgi kavalerid
Valgetähe II klassi teenetemärgi kavalerid
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna vilistlased
Korporatsioon Fraternitas Estica liikmed
Kudjape kalmistule maetud
Sündinud 1871
Surnud 1944