joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Arved Raudkivi

Arved Raudkivi (sündinud 14. märtsil 1923 Paatsalu vald, Varbla kihelkond, Läänemaa) on eesti päritolu Uus-Meremaa hüdro- ja vesiehituse professor Aucklandi Ülikoolis.

Elulugu
Ta sündis Parika talus Mereäärse külas. Õppis Nõmme ja Vatla 6-klassilises algkoolis, Tallinna Gustav Adolfi Gümnaasiumis, lõpetas 1943 Tallinna Tehnikumi. Matrikuleeris Tallinna Tehnikaülikoolis.

1944. aastal Raudkivi põgenes Saksamaale, kus lõpetas Braunschweigi Tehnikaülikooli 1949 ja abiellus eestlanna Ainoga. Koos emigreerusid nad 1950 Uus-Meremaale. Seal töötas ta viis aastat tööministeeriumis veejõujaamade planeerimis- ja ehitustöödel. Sai 1956 kutse Aucklandi Ülikoolilt, kus töötas hüdromehaanika ja vesiehituse professorina kuni emeriitprofessoriks nimetamiseni 1986.

Ta on pidanud loenguid paljudes maades, pikemad kursused on olnud Saksamaal, Argentinas ja Indias. Oli tehniline projektide konsultant Uus-Meremaal ja Samoal, Fidžil, Rarotongal, Malaisias, Paapua Uus-Guineas. Pärast 1986. aastat oli aasta külalisprofessor Braunschweigi Ülikoolis ja Singapuris.

1988 sai kutse Schleswig-Holsteini liidumaalt tulla sealse rannakaitse uurimistööde juhatajaks, mida tegi kuni 1994. aastani. 1995–2000 nõustas Saksamaa osalust Euroopa Liidu Mereteaduse ja Tehnoloogia programmis. Selle 13 aasta jooksul elas umbes 9 kuud aastas Saksamaal.

2000–2010 töötas veel Uus-Meremaal tehnilise nõuandjana.

Teoseid
On kirjutanud kümme tehnilist raamatut ja sadakond teadusartiklit.

 Loose boundary hydraulics. Oxford, 1967, 3. trükk 1990, Rotterdam, 1998
 Indroduction to advanced fluid mechanics. London, 1975
 Analysis of groundwater flow. London, 1976
 Hydrology. 1979
 Grundlagen des Sedimenttransports. Berlin, 1982
 Functional Trends of Scour at Bridge Piers. // J. Hydraulic Eng. 112 (1986)
 Streambed Armouring (kaasautorid C. O. Chin ja B. W. Melville). // J. Hydraulic Eng. 120 (1994) 8
 Permeable Pile Groins. // J. Waterway, Port, Coastal and Ocean Eng. 122 (1996) 6.

Isiklikku
Arved Raudkivi peres on 3 last ja 5 lapselast, kes kõik on omandanud kõrghariduse.

Viited

Kirjandus
 
https://novaator.err.ee/247573/hudroinsener-arved-raudkivi

Eesti tehnikateadlased
Uus-Meremaa teadlased
Aucklandi Ülikooli professorid
Eestlased Uus-Meremaal
Sündinud 1923
Théophile-Jules Pelouze

Théophile-Jules Pelouze (26. veebruar 1807 – 31. mai 1867) oli prantsuse keemik.

Tema õpilased olid teiste seas Ascanio Sobrero ja Alfred Nobel.

Prantsuse keemikud
Sündinud 1807
Surnud 1867
Rwanda frank

Rwanda frank (tähis FRw; ISO kood RWF) on Rwanda rahaühik. Frank jaguneb sajaks santiimiks.

Kui Rwanda 1916. aastal Belgia võimu alla sattus, võeti kasutusele Belgia Kongo frank, mis asendati 1960. aastal Rwanda ja Burundi frangiga. Praegune rahaühik on käibel alates 1964. aastast.

Esialgu võeti käibele 20-, 50-, 100-, 500- ja 1000-frangised paberrahad. 20- ja 50-frangised asendati 1977. aastal müntidega. Aastal 1978 võeti käibele 5000-frangised ja 2007 2000-frangised rahatähed. 100-frangine rahatäht asendati 2010. aastal mündiga.

Käibel on mündid, mille nimiväärtused on 1, 5, 10, 20, 50 ja 100 franki.

Aprillis 2012 oli ühe euro kurss umbes 800 Rwanda franki.

Välislingid
 Legal tender of Rwanda
 Bank Specimens

Rwanda
Rahaühikud
Sõiduauto

Sõiduauto on väiksem reisijate ja nende vähese käsipagasi vedamiseks mõeldud auto. Eesti liiklusseaduse kohaselt loetakse sõiduautoks autot, milles on lisaks juhikohale kuni 8 kohta reisijatele; suuremad reisijaveoks mõeldud sõidukid klassifitseeritakse bussideks.

Eesti liiklusseaduse järgi võib sõiduauto olla ka ühissõiduk, kui see on ühistransporditeenuse osutamiseks ettenähtud. Sõiduauto juhtimiseks on nõutav B-kategooria juhiluba.

Sõiduautod on vanim autotüüp. Ehkki 19. sajandi II poolel töötasid mitmed leiutajad autode kallal üheaegselt, nimetatakse esimeseks sõiduautoks sageli Karl Benzi 1885. aastal ehitatud Benz Patent-Motorwagenit, millega Bertha Benz tegi 1888. aastal ka esimese pikamaasõidu (kokku 194 km). Esimeseks massiliselt levinud sõiduautoks sai Ford Model T, mida toodeti 1908-1927.

Sõiduautode keretüüpe
Kabriolett
Kombi
Kupee
Limusiin
Linnamaastur
Luukpära
Maastur
Mahtuniversaal
Mikrobuss
Pikap
Sedaan
Universaal
Väikebuss

Viited

Autondus
Autoliiklus
Salmanassar V

Salmanassar V (akadi: Šulmanu-ašarid; heebrea: שַׁלְמַנְאֶסֶר; kreeka: Σαλαμανασσαρ; ladina: Salmanasar) oli Assüüria kuningas aastatel 726 kuni 722 eKr.

Nii Salmanassarist endast kui tema valitsusajast on allikate puudumisel teada võrdlemisi vähe. Babüloonia kuningate loend A annab Tiglat-pileser III (ehk Pulu) järglaseks Ululai, kes 25. Tebetil 726 eKr Assüüria  troonile tõustes Salmanassar V omale trooninimeks võttis.

Salmanassar V suurim saavutus oli Samaaria (Iisrael) vallutamine. Teine Kuningate Raamat kirjeldab kuidas Salmanassar V Iisraeli kuninga Hoosea vangistas, kolm aastat Samaariat piiras ja selle elanikud küüditas, “pannes nad elama Halahhi, Haabori jõe äärde Goosanisse, ja meedlaste linnadesse”. Samaaria linnadesse asustati seevastu ümber inimesed “Paabelist, Kuutast, Avvast, Hamatist ja Sefarvaimist.” Samaaria langemisega muutus Iisraeli kuningriik Assüüria provintsiks.

Otsese Assüüria võimu all jätkas ka Babüloonia – Salmanassar V istus korraga nii Assüüria kui Babüloonia troonil. Vaatamata laialt levinud arvamusele, et Salmanassari ametlik nimi Babüloonia kuningana oli varem mainitud Ululai, ei ole selle väite õigsus kinnitust leidnud.

722 eKr kaotas Salamanassar revolutsiooni käigus trooni Sargon II-le. Sargoni väitel põhjustas ülestõusu Salmanassari otsus kehtestada maksud seni vabale linnadele Assurile ja Harranile. Lisaks on tõenäoline, et Assüüria-vastased meeleolud jätkusid Babüloonias, mille lõunaosas (Bit-Adini) Salmanassar oli seetõttu sunnitud läbi viima küüditamisi.

Lisaks Samaaria vallutamisele omistab Josephus Salmanassarile viis aastat kestnud Tüürose piiramise.

Viited

Kasutatud kirjandus

Grayson, A.K. 1975. Assyrian and Babylonian Chronicles. Locust Valley, N.Y. (lüh. ABC)
Grayson, A.K. 1991. 'Assyria: Tiglath-Pileser III to Sargon II (744-705B.C.)', CAH 3.2, 71-102.
Hallo, W.W. & Simpson, W.K. 1998 (2nd ed.). The Ancient Near East: A History. London. 
Kuhrt, A. 1995. The Ancient Near East, c. 3000–330 BC, Vol. 2. London. 
Luckenbill, D.D. 1925. 'The First Inscription of Shalmaneser V', The American Journal of Semitic Languages and Literatures, 41, 162-164.

Assüüria monarhid
Surnud 720. aastatel eKr
Aleksander Niine

Aleksander Niine (1936. aastani Aleksander Spuhl; 10. august (29. juuli) 1910 Oru vald, Läänemaa – 23. jaanuar 1975 Kaunas) oli eesti maastikuarhitekt ja aiandusteadlane.

Elulugu
Aleksander Niine oli aedniku poeg.

Niine lõpetas 1929 Läänemaa Ühisgümnaasiumi, 1931 Vahi aiandus-mesinduskooli ja 1939 Readingi Ülikooli Inglismaal. 1965. aastal kaitses ta Eesti Teaduste Akadeemia juures põllumajanduskandidaadi kraadi väitekirjaga "Maastikuarhitektuuri ja haljastamise probleem Eesti NSV-s". Ta töötas 1931–1932 Tartus Eerika puukoolis, oli 1934–1935 Haapsalu linnaaednik, 1939–40 Tallinnas Loodushoiu ja Turismi Instituudi iluaianduse eriteadlane ja 1940–1950 linna aiandusosakonna juhataja. 1950–1960 oli Niine Eesti TA teadur, 1961–1974 Tallinna Botaanikaaia maastikuarhitektuuri osakonna juhataja, ühtlasi 1942–1974 ERKI maastikuarhitektuuri õppejõud, sh 1944–1950 dotsent.

Teadustöö
Aleksander Niine on uurinud maastikuarhitektuuri ja iluaianduse kujunemist Eestis, valgustanud selle ala aktuaalseid probleeme teaduslikes väljaannetes ja ajakirjanduses. Ta kasvatas uue põlvkonna Eesti maastikuarhitekte.

Niine koostas üle 40 teostatud haljastus- ja maastikukujundusprojekti. Nende seas on Tallinnas Viru tänava nurga haljasala, Rävala puiestee ja Estonia teatri esine park, Tõravere observatooriumi ja Võrtsjärve limnoloogiajaama haljastus, Jägala looduspark jt. Suurtööks sai Tallinna Botaanikaaia üldplaneeringu (1959–1968) ning rosaariumi, dendraariumi jt detailplaanide koostamine.

Niine oli Eesti Aianduse ja Mesinduse Seltsi (EAMS), Eesti Looduseuurijate Seltsi (LUS) ja Arhitektide Liidu liige. Ta avaldas üle 70 teadustrükise ja aimeartikli, sh 5 raamatut.

Teoseid
 Üheaastased lilled (kaasautor A. Süvalepp). Tallinn, 1955
 Püsilillepeenar. Tallinn, 1956; Ilupuud ja -põõsad (kaasautor V. Veski). Tallinn, 1961
 Maastikuarhitektuuri probleeme Eesti NSV-s. Tallinn, 1965
 What requirements are to be met in recreational areas. // Man and environment. Tallinn, 1973
 Haljastaja käsiraamat. Tallinn, 1976

Viited

Kirjandus
 Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide
 Eesti aianduse biograafiline leksikon. Tallinn, 1998, 94–95
 Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Tallinn, 1996, 342
 Eesti Entsüklopeedia 14, 323
 Brafman, E. "Pargid Eestis" Tallinn, 1980, 10, 31, 250
 Jõeste, M. "Mälestuseks" Eesti Päevaleht, 20.07.2000

Eesti aiandusteadlased
Eesti maastikuarhitektid
Eestistatud nimega inimesed
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1910
Surnud 1975
Rosaarium

Rosaarium ehk roosiaed on teaduslikul, õppe- või iluotstarbel rajatud aed, mille kollektsioon koosneb mitmesugustest roosisortidest ja kibuvitstest.

Ehkki Hiinas on roose kasvatatud üle tuhande aasta, sai tänapäevaste rosaariumide eelkäijaks Prantsuse keisrinna Joséphine de Beauharnaisi 1799–1814 rajatud aed Malmaisonis Prantsusmaal. Joséphine tõi Prantsusmaale nii aednikud kui ka roosid, rahastades arvukalt taimekogumisretki. Tema surma aegu 1814. aastal kasvas aias üle 250 roosisordi. Väidetavalt tõid tema taimekogujad Prantsusmaale ka ligi 200 muud taime, nende seas daalia. 

Eestis on rosaariumid näiteks Tallinna (650 sorti 31 sordirühmast) ja Tartu botaanikaaias (250 sorti), kuid neid on rajatud ka mõisate juurde. Rosaarium oli Tallinna Botaanikaaia esimene kollektsioon, mis rajati maastikuarhitekt Aleksander Niine projekti järgi kunagisse president Konstantin Pätsi talu marjaaeda 1964. aasta kevadel.

Viited

Välislingid
 Tallinna Botaanikaaia rosaarium
 Tartu Ülikooli Botaanikaaia rosaarium

Aiandus
Helmo Niine

Helmo Niine (aastani 1936 Helmo Nolke; sündinud 24. detsembril 1928 Tallinnas) on Eesti keemik ja põllumajandusteadlane.

Elulugu
Helmo Niine on teenistuja poeg.

Niine lõpetas 1948 Viljandi 2. Keskkooli, 1953 TPI keemia-mäeteaduskonna anorgaaniliste ainete tehnoloogia erialal ning kaitses 1966. aastal EMMI-s põllumajanduskandidaadi kraadi väitekirjaga "Turvasmuldade agrokeemilised omadused". Ta töötas aastast 1953 EMMI keemialabori teadurina, 1969–72 vanemteadurina, 1972–91 keemiliste analüüside kesklabori juhatajana ning 1991–2001 teadur.

Teadustöö
Helmo Niine on uurinud Eesti turvasmuldade agrokeemilisi omadusi, söötade nitraatlämmastikusisaldust ja söötade toorrasva määramise metoodikat. Ta on avaldanud umbes 40 teadustrükist, tema nimel on ka üks autoritunnistus.

Teoseid
 Kultuuristamise mõjust turvasmuldade keemilistele omadustele. // Rohumaaviljelus III. Tallinn, 1962
 Turvasmulla tähtsamate agrokeemiliste näitajate vaheline seos. // EMMI teaduslike tööde kogumik 4 (1964)
 Eesti NSV turvasmuldade agrokeemilistest omadustest. // EMMI teaduslike tööde kogumik 6 (1965)
 Nitraatidesisalduse dünaamika kõrrelisterohkes karjamaarohus (kaasautor). // EMMI teaduslike tööde kogumik 43 (1988)
 Erineva koosseisuga karjamaataimikute rohu nitraatidesisaldus ja seda mõjutavad tegurid (kaasautor). // Teaduse saavutusi ja eesrindlikke kogemusi 34 (1990)
 Eesti mullad, nende parandamine ja väetamine (kaasautor). // EMMI teaduslike tööde kogumik 70 (1992)
 Fosfor ja kaalium Eesti muldade pedogeneesis (kaasautor R. Kask). // Agraarteadus (1997) 3
 Kuumutuskadu mulla analüütilise karakteristikuna (kaasautor R. Kask). // Akadeemilise Põllumajanduse Seltsi Toimetised 6 (1998)
 Silmeti lämmastikurikaste vedeljäätmete baasil valmistatud väetiste katsetamise esialgseid tulemusi (kaasautor). // Akadeemilise Põllumajanduse Seltsi Toimetised 14 (2001)

Viited

Kirjandus 
 Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide

Eesti keemikud
Eesti põllumajandusteadlased
Sündinud 1928
Ellen Niit (teadlane)

Ellen Niit (sündinud 18. augustil 1944 Lümanda vallas Saaremaal) on eesti keeleteadlane ja Tartu Ülikooli emeriitdotsent.

Elulugu
Ellen Niit on talupidaja tütar.

Niit lõpetas 1962 Kingissepa Keskkooli, 1969 Tartu Riikliku Ülikooli soomeugri keelte osakonna ning kaitses 1985. aastal samas filoloogiakandidaadi kraadi väitekirjaga "Просодические характеристики диалектов эстонского побережья и структура балтийского просодического ареала". Ta oli 1969–1986 Keele ja Kirjanduse Instituudi (KKI) nooremteadur, 1986–1993 vanemteadur, ühtlasi 1982–1987 TRÜ õppejõud, 1987–1990 Tallinna Pedagoogilise Instituudi eesti keele vanemõpetaja (kohakaaslusega) ja 1990–1993 dotsent, 1993–1998 TÜ eesti murrete dotsent, 1997–2002 Turu Ülikooli eesti keele lektor. 2002. aastast on ta TÜ eesti keele ajaloo ja murrete õppetooli dotsent.

Teadustöö
Ellen Niit on uurinud Eesti murdeid ja eesti (saarte murde) foneetikat. Ta on Eesti murrete sõnaraamatu ning mitme kogumiku üks koostajaid ja toimetajaid. Niit on Emakeele Seltsi liige, ta on avaldanud üle 60 teadustrükise.

Teoseid
 Väike murdesõnastik II (kaaskoostaja). Tallinn, 1989
 Eesti murrete sõnaraamat I–IV (kaasautor). Tallinn, 1994–2006
 Kihnu murde assimileerumise mustreid Manilaiul (kaasautor). // TÜ eesti keele õppetooli toimetised 7 (1997)
 Eesti murded ja kohanimed (kaasautor). Tallinn, 2002
 Saarte murde tekstid (kaaskoostaja V. Lonn). Tallinn, 2002
 Eesti keele piirkondlikud aktsendid // Lähivertailuja 15. Oulu, 2004
 Vowels in initial syllables in Saaremaa. // Linquistica Uralica 2 (2005)
 Esisilbi vokaalide hääldusest Saaremaal. // Lähivertailuja 17. Jyväskylä, 2006

Viited

Kirjandus 
 
 Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide

Eesti keeleteadlased
Tartu Ülikooli õppejõud
Tartu Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna vilistlased
Sündinud 1944
Malle Niit

Malle Niit (sündinud 2. aprillil 1938 Tartus) on eesti arstiteadlane, pediaater ja hügieenik.

Elulugu
Malle Niit on tööliste tütar.

Niit lõpetas 1956 Tartu 2. Keskkooli, 1961 Tartu Ülikooli arstiteaduskonna ja 1972 Tartu Ülikooli aspirantuuri. 1974. aastal kaitses ta samas meditsiinikandidaadi kraadi. Ta oli 1962–1969 Tartus lastesõime arst ja juhataja, 1972–1978 TÜ hügieeni ja tervishoiuorganisatsiooni kateedri assistent, 1976–1984 vanemõpetaja, 1984–1986 dotsent. Niit luges loengukursusi laste ja noorte hügieenist, emade ja laste kaitsest ning arstiteaduse ajaloost, koostas õppevahendeid ja metoodiliselt juhendeid. Õppe- ja teadustöölt lahkus ta tervislikel põhjustel.

Teadustöö
Malle Niit on uurinud laste ja noorte tervishoidu, arstiteaduse ajalugu ja keskkonnakaitset. Ta oli üleliidulise programmi "Keskkonnakaitse" alajaotuse "Keskkonnakaitse hügieenilised probleemid" teadussekretär 1978–1985.

Teoseid
Niit on avaldanud üle 50 teadustrükise, sh 2 õpikut, talle kuulub 1 autoritunnistus.
 Laste ravivõimlemine ja massaaž. Tallinn 1976; 2. trükk 1980
 B6-vitamiini ainevahetus varaealistel lastel erinevatel aastaaegadel. // Nõukogude Eesti Tervishoid (1977) 6
 Varaealiste laste ainevahetus ja toitlustamine väikelastekodudes. // Nõukogude Eesti Tervishoid (1980) 6
 Tartu Ülikooli hügieeni kateedri osa vete uurimisel Eestis. // TÜ ajaloo küsimusi XII (1981)
 1–3 aasta vanuste laste füüsilise arengu seostest toidu keemilise koostisega. // III rahvusvaheline auksoloogiakongress. Brüssel 1982
 Laste toidusedeli koostamine. Tallinn 1983

Viited

Kirjandus 
Tartu Riikliku Ülikooli õppe-teaduskoosseisu biobibliograafia nimestik 1944–1980. Tartu 1987, 104–105; II, 114

Välislingid

Eesti hügieenikud
Eesti lastearstid
Miina Härma Gümnaasiumi vilistlased
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna vilistlased
Tartu Ülikooli õppejõud
Sündinud 1938
Arvo Niitenberg

Arvo Niitenberg (27. september 1934 Tallinn – 16. juuli 2003 Toronto) oli Eesti tehnikateadlane, poliitik ja diplomaat.

Elulugu
Arvo Niitenberg oli laevamehaaniku poeg.

Niitenberg siirdus 1944 Soome, sealt Rootsi ja 1949 Kanadasse. Ta lõpetas 1954 Torontos tehnikakeskkooli ja 1958 Toronto Ülikooli mehaanikainsenerina. Ta töötas 1959–1992 Kanada riiklikus energiakontsernis Ontario Hydro Corporation, jätkates ka uurimistööd stipendiaadina Toronto Ülikoolis, kus kaitses 1966 magistrikraadi tootmise juhtimise alal väitekirijaga "Application of basic critical path methods to construction projects" ja 1975 filosoofiadoktori kraadi tehnikas väitekirjaga "Planning of design of development of Lennox generating station".

Niitenberg osales 1960–1970 suurte Lakeview', Lambtoni ja Lennoxi elektrijaamade ehitusel ja käikulaskmisel, oli 1969–1975 mitme jõujaama direktor, 1972–1992 Ontario Hydro Corporationi juhatuse liige ning aastast 1980 asepresident. Ta kuulus aastast 1983 Canadian Electrical Associationi direktorite hulka, aastast 1991 oli selle esimees.

1992–1995 oli ta Eesti energeetikaminister, aastast 1995 Eesti Vabariigi erivolitustega suursaadik Rahvusvahelise Aatomienergiaagentuuri (IAEA) juures ning 1995–1999 AS Alara tegevdirektor. Korp! Sakala vilistlane.

Teadustöö
Arvo Niitenberg tegeles peale jõujaamade projekteerimise ja rajamise nii Kanada kui ka Eesti energeetika üldprobleemidega, radioaktiivse saastatuse mõõtmise ning Paldiski kiirgusohtlike objektidega. Nendes küsimustes avaldas ta ajakirjanduses ülevaateid.

Tunnustus
2000 Riigivapi III klassi teenetemärk

Teoseid
 Aatomijõujaamad on Ontarios hädavajalikud. // Vaba Eestlane (1979) 19. IV
 Pilk Eesti energeetikasse. // Meie Elu (1992) 22. X

Viited

Kirjandus 
 Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide
 EE 14, 649
 Arvo Niitenberg Ontario Hydro abipresident. // Meie Elu (1978) 14. XII
 Verbum habet Sakala. Korp! Sakala koguteos. Toronto, 1979, 102
 Eestlane Ontario suurfirma tippjuhtkonnas. // Vaba Eestlane (1987) 9. VI
 Arvo Niitenberg esimeheks. // Meie Elu (1991) 16. V

Eesti diplomaadid
Eesti poliitikud
Eesti energeetikud
Eesti tehnikateadlased
Eestlased Kanadas
Riigivapi III klassi teenetemärgi kavalerid
Korporatsioon Sakala liikmed
Sündinud 1934
Surnud 2003
Sofia Nikolajeva

Sofia Nikolajeva (5. märts 1924 Anija vallas – 2. veebruar 2008 Peterburi) oli vene päritolu Vene ja Eesti keemik.

Elulugu
Sofia Nikolajeva lõpetas Leningradis keskkooli ja 1948 Leningradi Ülikooli, 1948–51 oli samas aspirantuuris ning kaitses 1951. aastal samas keemiakandidaadi kraadi. Ta on töötanud 1951–54 TÜ anorgaanilise keemia kateedris vanemõpetajana ja 1954–57 dotsendi kohusetäitjana. Seejärel töötas ta Leningradi uurimis- ja projekteerimisinstituutidesdes Gipronikkel ja Giprohim, 1971–77 oli Herzeni-nimelise Pedagoogilise Instituudi vanemõpetaja.

Teadustöö
Nikolajeva peamised uurimisvaldkonnad olid metallide lahustumine ja korrosioon, korrosioonikindlad materjalid ning kompleksimoodustamine. Ta avaldas umbes 30 teadustrükist.

Viited

Kirjandus 
 Tartu Riikliku Ülikooli õppe-teaduskoosseisu biobibliograafia nimestik 1944–1980. Tartu, 1987, lk 297

Eesti keemikud
Tartu Ülikooli õppejõud
Sündinud 1924
Surnud 2008
Tiit Nikopensius

Tiit Nikopensius (sündinud 24. oktoobril 1963 Tartus) on Eesti bioloog ja molekulaargeneetik.

Elulugu
Tiit Nikopensius on inseneri poeg.

Nikopensius lõpetas 1981 Tartu 7. Keskkooli, 1986 Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia osakonna ning kaitses 1996. aastal EPMÜ-s loodusteaduste magistri kraadi väitekirjaga "ELISA-testi väljatöötamine veiste infektsioosse rinotrahheiidi viiruse (BHV-1/IBRV) vastaste antikehade määramiseks". Ta oli 1986–88 KBFI vaneminsener, 1989–94 Eesti Agrobiokeskuse nooremteadur ja 1995–99 teadur, 2000–02 TÜ Tehnoloogiakeskuse geenitehnoloogia osakonna erakorraline teadur, 2003–05 Eesti Biokeskuse teadur. 2006. aastast on ta TÜ MRI teadur.

2011. aastal kaitses doktoritöö teemal "Genetic predisposition to nonsyndromic orofacial clefts" (Mittesündroomsete suulõhede geneetiline eelsoodumus).

Teadustöö
Tiit Nikopensius on uurinud molekulaargeneetikat, DNA microarray-tehnoloogia arendust ja geneetilist epidemioloogiat. Ta on avaldanud üle 10 teadustrükise.

Teoseid
 Molekulaarsete (PCR, DNA-sond) ja konventsionaalsete meetodite kasutamine loomade mükobakteriooside diferentsiaaldiagnostikas (kaasautorid M. Sudakov, L. Häkkinen). // Veterinaarmeditsiin ‘99. Tartu, 1999
 Polymorphisms in the interleukin-20 gene: relationships to plaque-type psoriasis (kaasautor). // Genes and Immunity 5 (2004) 2
 Association study of 90 candidate gene polymorphisms in panic disorder (kaasautor). // Psychiatric Genetics 15 (2005) 1
 Polymorphisms in wolframin (WFS1) gene are possibly related to increased risk for mood disorders (kaasautor). // International Journal of Neuropsychopharmacology 8 (2005) 2
 Association study of sporadic Parkinson’s disease genetic risk factors in patients from Russia by APEX tehcnology (kaasautor). // Neuroscience Letters 405 (2006) 3
 Analysis of SNP profiles in patients with major depressive disorder (kaasautor). // International Journal of Neuropsychopharmacology 9 (2006) 2

Viited

Välislingid 
 Eesti teaduse biograafiline leksikon, 3. köide
 

Eesti bioloogid
Eesti molekulaarbioloogid
Tartu Ülikooli bioloogia-geograafiateaduskonna vilistlased
Sündinud 1963
Léon Jouhaux

Léon Jouhaux (1. juuli 1879 – 28. aprill 1954) oli Prantsuse ametiühingujuht. 

1951. aastal anti talle Nobeli rahuauhind.

Välislingid
Nobeli rahuauhinna ametlik leht

Nobeli rahuauhinna laureaadid
Prantsusmaa inimesed
Sündinud 1879
Surnud 1954
Soojusvoog

Soojusvoog (ehk soojusvoolu tihedus) on soojushulk, mis kandub soojusvahetuse puhul ühes ajaühikus läbi vaadeldava pinna pindalaühiku. Soojusvoo tähis on q ja ühik on vatt ruutmeetri kohta (W/m2).

Vaata ka
Soojusvool
Kiirgusvoog

Kasutatud kirjandus 
 Tehnikaleksikon. Tallinn, Valgus, 1981.

Termodünaamika
Ants Nilson

Ants Nilson (sündinud 16. juunil 1931 Pärnus) on Eesti keemik.

Elulugu
Ants Nilson lõpetas 1950. aastal Viljandi 2. Keskkooli ja 1955. aastal Tartu Riikliku Ülikooli keemiaosakonna. Seejärel õppis ta 1964–1967 Moskva Riikliku Ülikooli aspirantuuris, mille lõpetas 1967 keemiakandidaadina väitekirjaga mõningate aromaatsete aso- ja asometiinühendite kompleksimoodustamise spektrograafiast.

Ta oli 1955–1961 Tartu tehastes keemiainsener, 1961–1963 ja 1966–1969 Eesti Põllumajandusakadeemia keemiakateedri assistent, 1969–1974 vanemõpetaja, 1974–1979 dotsent, 1979–1994 kateedri juhataja ja professor, 1994–1997 keemiaosakonna juhataja ja professor ning on aastast 1997 emeriitprofessor. 1976–1979 töötas Ants Nilson Alžeerias Hüdrotehnika ja Melioratsiooni Instituudis keemia kateedri dotsendi ja juhatajana. 

Nilson on õpetanud orgaanilist, anorgaanilist, analüütilist ja üldkeemiat ning keemilist ökoloogiat.

Teadustöö
Ants Nilson on uurinud füsikokeemiliste analüüsimeetodite rakendamist bioaktiivsete orgaaniliste ühendite analüüsis, feromoonide ja kairomoonide keemiat ning keemilist ökoloogiat.

Fotograafia
1950. aastast oli Nilson Tartu Akadeemilise Meeskoori ja 1990. aastast Eesti Meestelaulu Seltsi Tartu Meeskoori fotokroonik.

Tunnustus
 2006 Tartu medal (laulupidude ja laulukooride tegevuse jäädvustamise eest)

Isiklikku
Ants Nilson on kooliõpetaja ja raamatupidaja poeg, Tiit ja Jüri Nilsoni vend.

Teoseid
Ants Nilson on avaldanud üle 50 teadustrükise.
"Quelques chapitres de la chimie analytique". Alžiir 1979
"Üldise ja anorgaanilise keemia praktikum" (kaasautor). Tartu 1979, 3. trükk 1988
"Kvalitatiivse analüüsi praktikum" (kaasautor). Tartu 1988
"Keemilise ökoloogia rakendusest taimekaitses" (kaasautor) // "EPA zooinseneriteaduskonna teaduspäeva materjalid". Tartu 1990
"Synthesis of some gamma lactones via Grignard reagents" // TÜ Toimetised 966 (1993)
"Üldkeemia laboritööd" (kaasautor). Tartu 1995; 2. trükk 1999

Viited

Kirjandus  
"Eesti Põllumajanduse Akadeemia õppe-teadusliku koosseisu bio-bibliograafiline teatmeteos 1951–1981". Tartu 1981, lk 173
"Eesti Põllumajanduse Akadeemia töötajad ja vilistlased 1981–1990". Tartu 1991, lk 69, 79
"Eesti Põllumajandusülikool: audoktorid, töötajad ja vilistlased 1991–1995". Tartu 1996, lk 73
"Eesti Entsüklopeedia". 14. kd, lk 325

Välislingid

"Fotograaf ja emeriitprofessor Ants Nilson saab Tartu linna medali" Postimees/Tartu linna pressiteade, 27. juuni 2006

Eesti keemikud
Eesti fotograafid
Viljandi Maagümnaasiumi vilistlased
Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna vilistlased
Eesti Maaülikooli professorid
Sündinud 1931
Remo Holsmer

Remo Holsmer (sündinud 20. septembril 1980 Tallinnas) on Eesti Reformierakonda kuuluv poliitik, endine Riigikogu liige.

Haridus 
Remo Holsmer on lõpetanud Tallinna Reaalkooli 1998 ning Tallinna Tehnikaülikooli avalik halduse eriala bakalaureuseastme 2002. Samal aastal astus ta Tartu Ülikooli avaliku halduse magistrantuuri.

Töökäik ja tegevus ühingutes 
2000. aastast kuulub Holsmer Reformierakonda. 2005–2011 oli ta Tallinna linnavolikogu liige.

Holsmer on töötanud 2003–2004 Tallinna abilinnapea nõunikuna, 2004–2005 Kristiine linnaosa vanemana, 2005–2008 peaministri nõunikuna, 2005–2009 BC Kalev/Cramo mänedžerina ning 2009–2011 Reformierakonna fraktsiooni nõunikuna. 2011. aastast oli ta XII Riigikogu liige ja Reformierakonna fraktsiooni aseesimees.

Ta on AS Tallinna Sadama nõukogu esimees, Elron nõukogu liige.

XII Riigikogus kuulus Holsmer Eesti-Soome parlamendirühma, Eesti-Hiina parlamendirühma, Eesti-Türgi parlamendirühma, Eesti-Suurbritannia parlamendirühma, Eesti-Rootsi parlamendirühma, Eesti-Kasahstani parlamendirühma, Eesti-USA parlamendirühma ja Eesti-Hispaania parlamendirühma. Saadikuühendustest osaleb ta spordi-ja liikumisharrastuse toetusrühmas. Rahanduskomisjoni liige.

Viited

Välislingid 

 Remo Holsmer Riigikogu kodulehel

Eesti Reformierakonna poliitikud
XII Riigikogu liikmed
XIII Riigikogu liikmed
Sündinud 1980
Tallinna Reaalkooli vilistlased
Reet Roos

Reet Roos (sündinud 1. aprillil 1973 Taeblas) on Eesti ettevõtja ning Isamaa ja Res Publica Liitu kuuluv poliitik, Riigikogu liige.

Haridus 
Roos on lõpetanud Jakob Westholmi Keskkooli 1991 ning Tartu Ülikool ajaloo erialal 2007. Lisaks on ta õppinud Tallinna Pedagoogilises Instituudis matemaatikat.

Töökäik ja poliitiline tegevus 
Reet Roos on Inspired Communications OÜ asutaja ja osanik Balti riikides. 2001. aastast kuulub ta Isamaa ja Res Publica Liitu.

2003–2007 oli ta X Riigikogu liige, 2011–2015 oli ta XII Riigikogu liige.

2003-2011 kuulus Roos AS-i Eesti Post nõukokku. Ta on RRKH Investeeringute juhatuse liige, RR Valduse juhatuse liige, OÜ Tööõigusbüroo Labour Consulting juhatuse liige, MTÜ Naised Emakakaelavähi Vastu ja MTÜ EMAKAS:EE, juhatuse liige, MTÜ Tööõigusteenused juhatuse liige ning OÜ Sparknet Company juhatuse liige.

2018. aasta lõpus toetas erakonda Isamaa 50 000 euroga.

Viited

Kirjandus
 Verni Leivak "Reet Roos: Eestisse sündimine on jackpot" Postimees (Arter), lk 2-5, 2. november 2013

Välislingid 
 Reet Roos riigikogu kodulehel
 "Reet Roos käis öösel valijatega kohtumas" Delfi, 26. november 2004
 "Reet Roos: Lapsevanem peab oma kohustusi täitma!" Delfi, 1. juuni 2010
 Paavo Kangur, "99 miljoni naine Reet Roos", Kroonika,  11. oktoober 2010
 "Reet Roos, ärinaine" Naisteleht, 10. märts 2011

Eesti ettevõtjad
Isamaa ja Res Publica Liidu poliitikud
X Riigikogu liikmed
XII Riigikogu liikmed
Sündinud 1973
Bill Rebane

Bill Rebane (kodanikunimega Ito Rebane; sündinud 8. veebruaril 1937 Riias) on Eesti ja Läti päritolu Ameerika Ühendriikide filmirežissöör, produtsent ja stsenarist.

Rebase isa Arnold Rebane oli relva-SSis võidelnud eestlane, ema baltisaksa juurtega lätlanna. Ta emapoolne vanaema oli Läti baltisakslanna, maiustustevabriku omanik Elise von MacDonald Schramm, kelle esivanemaist üks oli Vene keisri Aleksander III abikaasa Maria Fjodorovna ihuarst Friedrich Wilhelm von MacDonald.

Rebase vanemad põgenesid Teise maailmasõja ajal Königsbergi ja sealt edasi Saksamaale. 1952 siirdus ta koos vanematega USAsse. Saksamaal Hamburgis ja USA-s tegeles Arnold Rebane maiustuste tootmisega.

Bill Rebane on lavastanud 12 B-kategooria mängufilmi (õudus ja ulme). Tuntuim neist on "Hiidämblike sissetung" ("The Giant Spider Invasion", 1975), mis on püsivalt populaarne filmifestivalidel. Filmitootmise kõrvalt arendas ta ka USA ja Saksamaa filmitööstuse suhteid. Wisconsini osariiki Gleasonisse rajas ta 1960. aastate lõpus filmistuudio, mis kandis nime Filmirantšo (The Shooting Ranch); stuudio suleti pärast Rebase ajurabandust 1989. aastal. Rebane on kirjutanud ka raamatuid.

1979 ja 2002 kandideeris Rebane Wisconsini kuberneriks.

1992. aastal külastas Rebane Eestit ja taotles endale Eesti kodakondsuse.

Filmograafia 
Lavastaja ja produtsendina osales Rebane järgmiste filmide tootmises:
"Monster A Go-Go" (1965)
"Invasion from Inner Earth" (1974)
"The Giant Spider Invasion" (1975)
"Rana: The Legend of Shadow Lake" (1975)
"The Alpha Incident" (1978)
"The Capture of Bigfoot" (1979)
"The Demons of Ludlow" (1983)
"The Game" (1984)
"Twister's Revenge!" (1987)
"Blood Harvest" (1987)

Raamatuid 
 "Film funding two-thousand" 2000, ISBN 0970428308
 "From Roswell with Love" 2008, ISBN 1419683993

Viited

Välislingid
 Tiit Tuumalu "Ito Rebane – monstrumite taltsutaja" Postimees, 28.04.2012 (intervjuu)
Bill Rebane IMDb

Ameerika Ühendriikide filmilavastajad
Väliseestlased
Sündinud 1937
Washoe maakond

Washoe maakond on maakond Ameerika Ühendriikides Nevada osariigi lääneosas California piiri ääres.

Maakonna halduskeskus on Reno.

2010. aasta rahvaloenduse järgi elas Washoe maakonnas 421 407 inimest.

Washoe maakonnas asub muu hulgas Fly geiser.

Maakonna alale jääb osa Tahoe järvest; maakonnast voolab läbi Truckee jõgi.

Välislingid

 Koduleht

Nevada maakonnad
Holger Badstuber

Holger Felix Badstuber (sündinud 13. märtsil 1989 Memmingenis) on Saksamaa jalgpallur, kes mängib kaitsjana Bundesliga klubis VfB Stuttgart.

Endine Müncheni Bayerni peatreener Louis van Gaal märkis, et tegu on parima vasakujalgse kaitsjaga Saksamaal.

Saavutused
Müncheni Bayern
 Bundesliga: 2009–10, 2012–13, 2013–14, 2014–15, 2015–16
 DFB-Pokal: 2009–10, 2012–13, 2013–14, 2015–16
 Saksamaa superkarikas: 2010, 2012, 2016
 UEFA Meistrite Liiga: 2012–13
 Euroopa superkarikas: 2013
 Jalgpalliklubide maailmameistrivõistlused: 2013

Viited

Välislingid

Saksamaa jalgpallurid
Müncheni Bayerni mängijad
FC Schalke 04 mängijad
VfB Stuttgardi mängijad
Bundesliga mängijad
Sündinud 1989
Roosta Puhkeküla

Roosta Puhkeküla on kuni 3-toalistes puhkemajakestes majutust pakkuv Eesti ettevõte Elbiku külas Lääne-Nigula vallas Lääne maakonnas.

1990. aastal avatud puhkekeskuse müüs Urmas Sõõrumaale kuuluv Ikhor Investeeringud 2002. aasta jaanuaris Swedest Motel Groupile 20,4 miljoni krooni eest. 2001. aastal oli majutusettevõtte käive 8,6 miljonit krooni, kasum 630 000 krooni ja bilansi maht 22 miljonit krooni. 

2008. aastal oli puhkeküla oma valla suuremate tööandjate seas.

Tšehhi ettevõte AS Swedest Motel Group ehitas 2009. aastal Läänemaa suurimat seiklusparki.

Nimi pärineb 1930. aastatel Elbikuga liidetud Roosta külalt. Küla kohta kasutati aastal 1565 nimekujusid Roszendall by ja Rosendael, aastal 1615 Rosendall, aastal 1638 Rosenthall, aastal 1653 Rosta ja aastal 1678 Rohstahl. 

Roosta aladel asusid Riguldi mõisa valduste keskel paiknenud Saare mõisa maad. Et Saare mõis kuulus mõnda aega Rosenitele, oletab Carl Russwurm, et nimi tuleneb mõisa omanikest. E. Lagmani järgi on Roosta nimi on vanimate kirjapanekute põhjal siiriknimi, keskaegne saksapärane kloostrinimi Rosenthal, mida leiab Rootsist juba XIII sajandil.

Viited

Välislingid
Koduleht

Eesti majutusasutused
Eesti Naisliit

Eesti Naisliit on konservatiivne Eesti organisatsioon, mis seisab naiste õiguste eest ning toetab kultuuri arengut ning naiselikke väärtusi.

Eesti Naisliit valib aasta ema ja aasta isa.

Naisliidu pikaaegne juht (1996-2019) oli Siiri Oviir, alates oktoobrist 2019 on esinaine Mailis Alt ja Oviir valiti auesinaiseks.

Ajalugu
Eesti Naisorganisatsioonide Liit loodi 1920. aastal II naiskongressil. Esimeseks esinaiseks sai Marie Reisik. 1930. aastast kandis ühendus nime Eesti Naisliit. Organisatsioon tegutses kuni 1940. aastani, mil see okupatsioonivõimude poolt sundlikvideeriti. Eesti Naisliidu taasloomine toimus 1989. aastal.

Vaata ka
Eesti Naisliidu Kodumajanduse Instituut

Välislingid
Koduleht

Eesti organisatsioonid
Walter Christaller

Walter Christaller (21. aprill 1893 – 9. märts 1969) oli saksa majandusgeograaf, kes andis suure panuse geograafilise uurimuse kvantitatiivse ja statistilise teadusharu tekkele. 

Ta on õppinud Heidelbergi, Müncheni ja Erlangeni ülikoolides. Christalleri keskuskohtade teooria inspireeris planeerijaid natsionaalsotsialistlikes riikides ning mõjutas mitmete linnade ja riikide planeeringuid. 1964. aastal andis Ameerika Geograafide Ühendus Christallerile Väljapaistva Saavutuse Auhinna (Outstanding Achievement Award).

Viited

Saksamaa geograafid
Majandusgeograafid
Sündinud 1893
Surnud 1969
Gustave Le Bon

Gustave Le Bon (7. mai 1841 Nogent-le-Rotrou, Eure-et-Loir – 13. detsember 1931) oli prantsuse filosoof, sotsioloog ja sotsiaalpsühholoog.

Le Bon rakendas selle aja moekontseptsiooni − hüpnoosi − masside psühholoogia seletamiseks. Hüpnoos oli sel ajal kultuuri osa, millest kasvas välja Freudi psühhoanalüüs ning samuti suhtumine massi. Gustave Le Bon uuris inimeste käitumist hulga liikmeina. Le Bon tuvastas, et kui koos on anonüümsust tagav hulk inimesi, kaob nende võime tsiviliseeritult mõelda. Rahvahulk on vastuvõtlik, impulsiivne ja infantiilne. Hulk ei ole kunagi arutlev ega kahtlev, hulga tunded on alati liialdatud. Seega massis olles kaotab inimene oma individuaalsuse ja omandab tüki "kollektiivsest hingest", mis on intellektuaalselt madalam inimese enda vaimsest tasemest. Massi tähelepanu hajub, ta muutub vähem kriitiliseks. Sugereeritavus suureneb, tekib õpitud abitus. Ühtesulamine kollektiivi vaimuga on võrreldav hüpnootilise regressiooniga, mis viib inimese tagasi hingeseisundisse, mis oli omane eelajaloolisele seisundile. Tänu sellele vaimsele taandarengule saavutab juht masside üle samasuguse võimu nagu hüpnotisöör omab absoluutset kontrolli hüpnotiseeritava üle.

Ta on avaldanud töid massi psühholoogiast ja karja käitumisest. Tema tööd masside psühholoogiast muutusid tähtsaks 20. sajandi esimesel poolel, kui meedia uurijad nagu Hadley Cantril ja Herbert Blumer kasutasid tema teooriat, et kirjeldada allasurutud gruppide reaktsioone meediale. Samamoodi on väidetavalt tema töid uurinud ja kasutanud sellised propagandistid nagu Adolf Hitler ja Benito Mussolini. Le Bon’i massipsühholoogial oli omal ajal erakordne menu ja paljudele tundusid tema heietused teadusliku tõena.

Elu 
Le Bon sündis 1841. aastal Nogent-le-Rotrous Prantsusmaal. Ta õppis arstiks. Aastatel 1860–1880 rändas ta noore mehena ringi Euroopas, Aasias ja Põhja-Ameerikas. Oma reiside ajal tegi ta märkmeid ja kirjutas raamatuid arheoloogiast ja antropoloogiast. Kogutud mõtete põhjal formuleerusid tema teooriad, mida hiljem saatis suur edu.

Tema esimene tõsiseltvõetav raamat ilmus 1894. aastal pealkirjaga "Inimeste psühholoogia" ("Les Lois psychologiques de l'évolution des peuples"). 1895. aastal ilmus aga tema kõige müüdavam teos "Hulkade psühholoogia" ("Psychologie des Foules"), mis 41 aastat hiljem ilmus ka eestikeelses tõlkes (1936). Väidetavalt ilmus raamat reaktsioonina suurele Prantsuse revolutsioonile.

1902. aastal hakkas ta enda juures pidama iganädalasi lõunasööke, kuhu oli kutsutud tähtsad inimesed erinevatest eluvaldkondadest ja kus arutati päevakajalistel teemadel. Tema tolle aja mõjuvõim avaldub ka tema külaliste nimekirjas: söömas käisid näiteks Henri ja Raymond Poincaré, Paul Valéry ja Henri Bergson.

Ta suri 1931. aastal Pariisi lähedal (Marnes-la-Coquette’is).

Kirjandus 
 Bon, G. L. 1936. Hulkade psühholoogia. (K. Martinson, Trans.) Tartu: Noor-Eesti. Kordustrükk sarjas Loomingu Raamatukogu 11-13/1991.
 Ellenberger, H. F. 1970. The discovery of the unconscious. London: Allen Lane.

Prantsusmaa psühholoogid
Prantsusmaa sotsioloogid
Auleegioni suurohvitserid
Sündinud 1841
Surnud 1931
Fede Galizia

Fede Galizia (1578 Milano – 1630 Milano), tuntud ka kui Galizia, oli Itaalia renessansi maalikunstnik, natüürmordi žanri teerajaja.

Fede (sõna fede tähendab itaalia keeles "usku") õppis maalimist oma isalt Nunzio Galizialt, kes oli samuti kunstnik. Fede Galizia 63 kataloogi kantud teosest 44 on natüürmordid. Ühte tema 1602. aastal signeeritud teost peetakse esimeseks Itaalia kunstniku maalitud natüürmordiks. 

Galizia ei abiellunud kunagi. 21. juunil 1630 tegi ta testamendi ja arvatakse, et varsti pärast seda suri ta katku.

Vaata ka 
 Orsola Caccia

Kirjandus

Välislingid

 Fede Galizia teosed Artcyclopedias (inglise keeles), vaadatud 02.05.2012
 Fede Galizia lühibiograafia ja teosed veebigaleriis (inglise keeles), vaadatud 02.05.2012

Sündinud 1578
Surnud 1630
Itaalia maalikunstnikud
W. H. Auden

Wystan Hugh Auden, kirjanikunimega W. H. Auden (21. veebruar 1907 Bootham, York, Inglismaa – 29. september 1973 Viin, Austria) oli inglise (hiljem USA) luuletaja ja esseist.

Eesti keeles on ilmunud W. H. Audeni "39 luuletust ja 5 esseed" Märt Väljataga tõlkes (Loomingu Raamatukogu 3–6, 2012).

Tunnustus
 1966 Austria riiklik Euroopa kirjanduse auhind

Inglise luuletajad
Ameerika Ühendriikide luuletajad
Sündinud 1907
Surnud 1973
Henry Moore

Henry Moore (30. juuli 1898 Castleford, Yorkshire – 31. august 1986 Much Hadham, Hertfordshire) oli inglise skulptor ja kunstnik. Ta saavutas suurima tuntuse poolabstraktsete monumentaalsete pronksskulptuuridega, mis on pandud vaatamiseks välja maailma eri paigus.


Moore sündis Castlefordis söekaevuri pojana. Otsustas saada skulptoriks juba üheteistkümneselt, kui oli kuulnud Michelangelost ja tema saavutustest. Ta osales I maailmasõjas, sai gaasimürgituse Cambrai lahingus 1917. aastal. Moore'i looming sai ülemaailmselt tuntuks pärast II maailmasõda.

Galerii

Tunnustus
 1968 – Erasmuse auhind
 1980 – valiti Ameerika Filosoofiaseltsi välisliikmeks

Kirjandus
Beckett, Jane; Russell, Fiona. Henry Moore: Space, Sculpture, Politics. Burlington, Vermont: Ashgate, 2003. ISBN 0-7546-0836-0
Causey, Andrew. Sculpture Since 1945. Oxford: Oxford University Press, 1998. ISBN 0-19-284205-6
Grohmann, Will. The Art of Henry Moore. New York: H.N. Abrams, 1960.

Välislingid 

 Henry Moore'i sihtasutus – Moore'i biograafia ja kronoloogia
 Henry Moore'i sihtasutus – Moore'i teoste paiknemine maailma riikides, kaart
 "The Enigma of Henry Moore" by Brian McAvera. Sculpture Magazine, July/August 2001: Vol. 20, No. 6.
 BBC article with archive film of Moore at work

 An Intimate Moore, Tom Freudenheim, The Wall Street Journal, 30 June 2010
 Henry Moore and the classic canon of modern sculpture – Henry Moore'i tööde näitus Kremli muuseumides 21. veebruar 2012 kuni 10. mai 2012. Briti Nõukogu video, selgitusi jagab Kremli Muuseumide peadirektor Jelena Gagarina, Juri Gagarini tütar.

Sündinud 1898
Surnud 1986
Suurbritannia kunstnikud
Inglismaa inimesed
Endla (koor)

Segakoor Endla on Pärnus tegutsev segakoor. Koor on asutatud 1878. aastal Endla Seltsi segakoorina. 

Kooris laulab keskmiselt 34 lauljat, koori praegused dirigendid on Kadri Põder ja Mareks Lobe.

Koori repertuaaris on hulgaliselt lääne ja eesti koorimuusikat ning rahvalaule. Suurvormidest on koori repertuaaris näiteks Karl Jenkinsi "Rahumissa" ja Mart Siimeri "Te Deum".

Koor on edukalt osalenud konkurssidel nii Eestis kui ka välismaal.

2007. aasta sügisel anti välja CD-plaat "Seitsmest üheksani", millel kõlavad laulud vanamuusikast tänapäevani.

Koori traditsioonide hulka kuuluvad esinemised Pärnu linna üritustel, jõulu- ja suvekontserdid, meelelahutuslik-sportlikud väljasõidud Eestis, ühisprojektid teiste Pärnu kooridega, osalemine Pärnu koorifestivalidel ja laulupidudel. Koori proovid toimuvad kaks korda nädalas.

Dirigendid
Endla koori esimene dirigent oli K. Erm, järgnesid M. Must, J. Otstavel ja E. Maczevsky. Hiljem olid koori ees A. Arro, M. Üts, M. Lüdig, E. Soodla, P. Laja, V. Rumessen ja Õ. Kurg-Vedro.

Välislingid
 Segakoor Endla koduleht

Pärnu
Eesti segakoorid
Silvia Laidla

Silvia Laidla (kuni 3. augustini 1935 Lazarus; 20. oktoober 1927 Valga – 3. mai 2012 Tallinn) oli eesti näitleja.

Silvia Laidla lõpetas 1946. aastal Türi Keskkooli ja 1953. aastal Moskvas GITIS-e eesti stuudio. Eesti kursuslasi oli kokku 25, nende seas Ita Ever, Karin Sepre, Ellu Puudist, Virve Aruoja, Virve Kiple, Kaljo Kiisk, Arvo Kruusement jpt. 

Aastail 1953–1966 töötas ta Eesti Draamateatris, 1966–1983 Eesti NSV Riiklikus Noorsooteatris, 1983–1992 taas Eesti Draamateatris, hiljem osales lavastustes VAT Teatris, Drugoi Teatris ja Salong-Teatris. 2001. aastal kutsuti Laidla rollilepingu alusel tagasi Eesti Draamateatrisse, kus lavastaja Ivo Eensalu tõi lavale komöödia "Kvartett", mida mängiti suure menuga mitmeid hooaegu, lavapartneriteks Ülle Ulla, Aarne Üksküla ja Tõnu Mikiver.

Silvia Laidla on mänginud filmides ("Tädi Rose") ja telelavastuses, muu hulgas lavastuses "Kolm rubiini", telesarjas "Õnne 13" (Erna Sumberg) ja lastelavastuses "Džuudopoisid" (õppealajuhataja Aliide Kask). Silvia Laidla viimaseks tööks näitlejana jäi huumorirubriik "Hää takt" Vikerraadios (kevadel 2012).

Rolle teatrilaval

Tiina (Kitzbergi „Libahunt”, 1954)
Huntaugu Miina (Vilde ja Ruusi „Mahtra sõda”, 1954)
Jeanne (Gehri „Kuues majakord”, 1956)
Lüpsitüdruk (Brechti „Härra Punttila ja tema sulane Matti”, 1958)
Eboli (Schilleri „Don Carlos”, 1958)
Glafira (Gogoli „Jegor Bulõtšov ja teised”, 1958)
Ingrid (Ibseni „Peer Gynt”, 1962)
Kattrin (Brechti „Ema Courage ja tema lapsed”, 1962)
Mann (Smuuli „Kihnu jõnn”, 1964)
Elmire (Molière’i „Tartuffe”, 1965)
Gertrud (Shakespeare’i „Hamlet”, 1966)
Sofia (Gorki ja Panso „Ema”, 1967)
Gina Ekdal (Ibseni „Metspart”, 1969)
Linda (Milleri „Proovireisija surm”, 1970)
Gizi (Örkény „Tót, major ja teised. 1971)
Aline Solness (Ibseni „Ehitusmeister Solness”, 1974)
Armuke (Cocteau „Hoolimatu armuke”, 1976)
Daam-Kuninganna (Shaw' „Sonettide tõmmu daam”, 1977)
Noorem Vana Naine (Bordowiczi „Non-stop”, 1977)
Proua Vaarman (Tammsaare ja Mikiveri „Armastus ja surm”, 1984)
Ema (Karusoo „Haigete laste vanemad”, 1988)
Thelma Cates (Normani „Head ööd, ema”, 1990)
Giza (Örkény „Kassimäng”, 1994 Salong-Teatris)
Sarah Bernhardt (Murelli „Päike ja mäng”, 1997 Salong-Teatris)
proua Schmidt (Rodgersi "Helisev muusika", 2003 Tallinna Linnahallis)
esitaja (Urmas Vadi "Kohtumine trompetis, 2004 VAT Teatris)

Tunnustus
1974 Eesti NSV teeneline kunstnik
2003 Valgetähe IV klassi teenetemärk

Isiklikku
Silvia Laidla oli abielus kirjanik Silver Annikoga, hiljem advokaat Jakov Lurjega.

Viited

Kirjandus
 Vastab Silvia Laidla / vestles Anne Tuuling – Teater. Muusika. Kino 1997, nr 8/9, lk 3–15

Välislingid
 Silvia Laidla uues rollis Postimees, veebiväljaanne, 13. oktoober 2007
 Suri näitleja Silvia Laidla Postimees, veebiväljaanne, 3. mai 2012

Eesti näitlejad
Eesti filminäitlejad
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti NSV teenelised kunstnikud
Eestistatud nimega inimesed
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1927
Surnud 2012
Bill Maynard

Walter Frederick George Williams (lavanimi Bill Maynard; 8. oktoober 1928 Surrey – 30. märts 2018 Leicestershire) oli inglise koomik ja näitleja.

Eesti televaatajale on ta eelkõige tuntud ETV-s näidatud seriaalist "Südameasi", kus ta mängis Claude Greengrassi, ja seriaalist "Maahaigla".

Suurbritannia näitlejad
Suurbritannia koomikud
Sündinud 1928
Surnud 2018
Leino Mägi

Leino Mägi (sündinud 22. märtsil 1955 Tallinnas) on eesti poliitik ja sporditegelane, X ja XI Riigikogu liige.

Ta on Eesti Reformierakonna liige alates 1995. aastast.

2011. aasta Riigikogu valimistel sai ta 503 häält ja valituks ei osutunud.

Haridus 
Leino Mägi on lõpetanud Keila 1. Keskkooli 1973 ja Tallinna Polütehnilise Instituudi mehaanikainsenerina 1982.

Töökäik 
1982–1988 Tallinna Autode Remondi Katsetehase meister ja jaoskonnajuhataja 
1988–1995 Väikeettevõtte Vanalinn direktor
1995–2003 Keila linnapea 
2003–2007 X Riigikogu
2007–2008 SA Keila Terviserajad juhataja
2008–2011 XI Riigikogu 
2011–2014 Keila Hariduse Sihtasutuse juhatuse liige

Tunnustus
2010 – Keila kultuuripreemia – olulise panuse eest Keila terviseradade loomisel ja arendamisel

Viited

Välislingid 
 Tutvustus Riigikogu lehel 
 Tutvustus Reformierakonna lehel 

X Riigikogu liikmed
XI Riigikogu liikmed
Keila linnapead
Keila Kooli vilistlased
Sündinud 1955
Raadio 4

Raadio 4 on Eesti Rahvusringhäälingu venekeelne raadioprogramm, mis läks esmakordselt eetrisse 1993. aasta 1. mail. 

Programmi kuulab iga nädal keskmiselt 150–200 tuhat inimest. Sellega on Raadio 4 üks kuulatumaid venekeelseid raadioprogramme Eestis.

Sagedused

  Tallinn 94,5 MHz
  Narva 100,9 MHz
  Ida-Virumaa 95,3 MHz
  Kesk-Eesti 93,4 MHz
  Haapsalu 93,6 MHz
  Rakvere ja Sillamäe 94,2 MHz
  Pärnu 94,8 MHz
  Rapla 95,1 MHz
  Tartu 94,4 MHz
  Põlva ja Võru 72,92 MHz ja 99,9 MHz
  Valga 92,5 MHz
  Viljandi 95,5 MHz

Vaata ka 
 Eesti raadiojaamade loend

Välislingid
 Raadio 4 koduleht

Eesti raadiojaamad
Eesti Rahvusringhääling
Kimmo Kaivanto

Kimmo Olavi Kaivanto (25. mai 1932 Tampere – 20. aprill 2012 Helsingi) oli soome maalikunstnik, graafik ja skulptor.

Ta õppis aastatel 1953–1954 kunsttööstuskoolis graafikat ja esines esmakordselt näitusel 1956. aastal. 1970. aastatel sai temast üks Soome tuntumaid skulptoreid.

1950. aastatel kujundas ta Tampere Tappara logo.

Kimmo Kaivanto kujundas muu hulgas ooperilavastusi ja kostüüme. Tema tuntumate teoste hulgas on skulptuur "Oodi 60 000 järvelle" Helsingis (1972), maal "Tori" Tampere linnavolikogu hoones (1976), skulptuurid "Hopeiset sillat" ja "Nereidi" (1985) Helsingi Forumis, "Natura" Helsingis SOK peakontoris, "Leonardo" Härmäläs.

Aastal 1972 sai ta Pro Finlandia medali ja 1982 nimetati ta aasta kunstnikuks. Aastal 1995 sai ta professori aunimetuse.

Välislingid
 Kuvataiteilijamatrikkeli.
 Teosed Ateneumis.
 Järelehüüe lehes Helsingin Sanomat.

Soome skulptorid
Soome maalikunstnikud
Sündinud 1932
Surnud 2012
Retro FM

Retro FM on Eesti vanaraadio, mis asutati 2017. aastal pärast Raadio 3 tegevuse lõppu.

Saatekava oli Eesti oludele ja kohaliku publiku maitsele kohandatud versioon AC- (Adult Contemporary) formaadist, mis kujunes välja 1970. aastate lõpus USAs. Oma sihtrühmana määratles jaam 30–50-aastasi aktiivseid eesti keelt kõnelevaid raadiokuulajaid.

Raadiojaamal on umbes 190 000 kuulajat (2020).

Sagedused
Tallinn 97,8 MHz
Tartu 98,6 MHz
Pärnu 98,3 MHz 
Rakvere 98,7 MHz
Saaremaa 95,4 MHz
Viljandi 97,9 MHz
Türi 98,1 MHz
Varbola 98,0 MHz
Virtsu 88,2 MHz
Ida-Virumaa 93,0 MHz
Lõuna-Eestis 88,0 MHz
Narva 100,5 MHz
Valga 101,1 MHz
Kärdla 103,4 MHz
Muhu 88,3 MHz
Haapsalu 99,0 MHz

Vaata ka
 Eesti raadiojaamade loend

Viited

Välislingid 
 Retro FM veebileht
 Kirsti Timmer juhib Raadio 3 hommikuprogrammi. Eesti Päevaleht, 1. märts 2007
 Raadio 3 lasi saatejuhid lahti. Elu24, 5. märts 2010

Eesti raadiojaamad
Martin Nettesheim

Martin Nettesheim (sündinud 17. aprillil 1964 Stuttgardis) on saksa jurist Saksa ja rahvusvahelise õiguse alal ning ekspert Euroopa Liidu (EL) õiguse alal.

Biograafia
Nettesheim õppis õigus- ja majandusteaduskondades Freiburgi Ülikoolis ja aastatel 1983–1987 Berliini Vabas Ülikoolis. 1993. aastal ta sai doktorikraadi Michigani Ülikoolis Ann Arboris. Aastatel 1994–1999 oli Nettesheim teadur Berliini Vaba Ülikooli rahvusvahelise ja Euroopa Liidu õiguse Instituudis. Samuti töötas ta EL õiguse lektorina Potsdami Ülikoolis. 1999. aastal ta asendas prof Oppermanni ning hakkas töötama Tübingeni Ülikooli riigi- ja haldusõiguse õppetoolis. Samal ajal Nettesheim oli Rahvusvahelise ja Majandusõiguse Keskuse (TURCIEL) juhataja. Martin Nettesheim oli külalisõppejõud California Ülikoolis Berkeleys, Nanjingi Ülikoolis, Hiinas ning EL-i ja rahvusvahelise äriõiguse instituudis Kyotos. Aastatel 2003–2005 oli ta õigusteaduskonna dekaan Tübingeni Ülikoolis.

Teadustöö
Tema uurimisvaldkonnad on riigiõigus, põhiõiguste kaitse, Euroopa Liidu õiguse küsimused ning Euroopa ja rahvusvaheline õigus.

Viited

Välislingid
 Seite von Martin Nettesheim an der Universität Tübingen (inkl. Veröffentlichungsverweise)
 Professor Dr. iur. Martin Nettesheim (PDF)

Saksamaa juristid
Sündinud 1964
Sky Radio

Sky Radio (vene keeles SKY Радио) on Sky Media raadiogruppi kuuluv Eesti venekeelne kommertsraadioprogramm, mille sisust moodustab enamuse muusika. Sky Radio alustas tegevust 6. augustil 1995. 

Sky Radiot kuulab nädalas keskmiselt 140–150 tuhat inimest.

Sagedused
 Tallinn 98,4 MHz
 Kohtla-Järve 102,1 MHz
 Narva 107,9 MHz
 Rakvere 93,8 MHz
 Tartu 107,2 MHz
 Pärnu 108,0 MHz
 Võru 88,9 MHz
 Valga 87,6 MHz
 Viljandi 99,9 MHz
 Sillamäe 97,5 MHz
 Haapsalu 87,9 MHz
 Kesk-Eesti 88,8 MHz
 Rapla 93,6 MHz

Vaata ka 
 Eesti raadiojaamade loend

Viited

Välislingid
Sky Radio koduleht

Eesti raadiojaamad