Johan Laidoner

Johan Laidoner VR I/1 ja III/1 (12. veebruar 1884 Vardja, Viiratsi vald (Viljandi kihelkond), Viljandimaa – 13. märts 1953 Vladimiri keskvangla, Vladimir, NSV Liit) oli Venemaa ja Eesti sõjaväelane ning Eesti poliitik.

Elulugu
Johan Laidoner sündis Viljandimaal Viiratsi vallas Raba talus Jaak Laidoneri (1854–1911) ja tema naise, Raba talu peretütre Mari Saarseni (1851–1938) esimese lapsena. Sealsamas Rabal sündisid ka Johan Laidoneri vennad Villem (1886), Peeter (1888) ja Oskar (1890). Johan Laidoner õppis aastatel 1892–1894 Viiratsi vallakoolis, 1894. aastal asus Laidoneride pere elama Viljandisse, seejärel õppis ta aastatel 1895–1897 Viljandi 1. algkoolis ja 1897–1900 Viljandi linnakoolis.

Sõjaväeline teenistuskäik

Teenistuskäik Venemaa Keisririigi sõjaväes
1900. aastal üritas Laidoner astuda sõjaväkke, kuid komisjon ei võtnud teda vastu – "rind ei andvat mõõtu välja" ja tal soovitati aasta pärast tagasi tulla. Pärast ebaõnnestunud katset sõjaväkke pääseda asus Laidoner elama Peterburi kubermangus asunud Aljutino mõisa, kus tema emapoolne onu Peeter Saarsen töötas mõisavalitsejana. 1901. aastal tegi ta uue katse sõjaväkke astuda ja 20. augustil tunnistas komisjon ta sõjaväekõlbulikuks ja 2. järgu vabatahtlikuks ja 1901. aastal astuski ta vabatahtlikuna Venemaa Keisririigi sõjaväkke, kus asus teenima 110. Kaama jalaväepolku Kaunases.
Septembris 1902 astus Vilno sõjakooli, aasta hiljem komandeeriti ta Vilno jalaväe junkrukooli teise roodu, kus ta määrati õppima üldklassi. 1903. aasta 3. jaanuaril ülendati Laidoner allohvitseriks ja 1904. aasta oktoobris portupeejunkruks (vanemveebeliks). Ta lõpetas sõjakooli 5. mail 1905 oma kursuse parimana ning teda autasustati sel puhul riigivapiga kaunistatud taskukuldkellaga ja ülendati nooremleitnandiks.

Aastatel 1905–1909 teenis J. Laidoner 13. Jerevani Tema Kõrguse ihukaitsegrenaderide polgus, mis asus Kaukaasias, Tbilisi lähedal Manglisi linnakeses. 1908. aastal ülendati leitnandiks ja määrati sama aasta detsembris 13. Jerevani polgu 12. roodu ajutiseks ülemaks.

17. oktoobril 1909 astus ta Nikolai Kindralstaabi Akadeemiasse Peterburis, mille lõpetas 1912. aasta mais 28-aastasena 1. järguga. Teda autasustati eeskujulike tulemuste eest Püha Anna III klassi ordeniga ning suunati tagasi oma polku. 7. jaanuaril 1913 ülendati ta staabikapteniks ning 21. märtsil arvati kindralstaabi .

Aastatel 1912–1913 teenis 13. Jerevani Tema Kõrguse ihukaitsegrenaderide polgus, 1913–1914 1. Kaukaasia kütipolgus rooduülemana.

1914. aastal teenis J. Laidoner Kaukaasia sõjaväeringkonna staabis ning Esimese maailmasõja alates määrati Edelarinde IV armee, III Kaukaasia armeekorpuse staapi käsundusohvitseriks, kus teenis kuni 1915. aasta märtsini. 17. (vkj 4.) juulil 1915 autasustati teda Püha Georgi mõõgaga: 
26. novembril 1914 ülendati kindralstaabi kapteniks. Märtsis 1915 määrati J. Laidoner III Kaukaasia armeekorpuse 21. jalaväediviisi staabi vanemadjutandiks.

Novembris 1915 määrati J. Laidoner Läänerinde staapi luureosakonna ülema abiks ja 15. augustil 1916 ülendati J. Laidoner kindralstaabi alampolkovnikuks.

11. märtsil 1917 määrati ta Kaukaasia grenaderidiviisi staabiülemaks Galiitsias (04.1917–09.1917), misjärel viidi sama aasta oktoobris üle 62. jalaväediviisi staabiülemaks.

Esimese maailmasõja ajal sõdis Galiitsias, Poolas ja Valgevenes Saksa Keisririigi ning Austria-Ungari Keisririigi vägede vastu.

Teenistus Eesti rahvuslikes väeosades
2. detsembril 1917 kutsus Eesti Sõjaväelaste Ülemkomitee kindralstaabi alampolkovniku Johan Laidoneri Eestisse formeeritava 1. Eesti jalaväediviisi ülemaks. 1. jaanuaril 1918 saabus Johan Laidoner Tallinna ja võttis 5. jaanuaril 1. Eesti jalaväediviisi juhtimise üle. J. Laidoner juhtis Eesti rahvusväeosi kuni 19. veebruarini 1918, mil oli sunnitud Eestis võimu haaranud Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee survel diviisiülema kohalt lahkuma.

Tegevus Saksa okupatsiooni ajal
Veebruaris 1918 Eestis alanud Saksa keisririigi vägede okupatsiooni tegutses Johan Laidoner Eesti Ajutise Valitsuse sõjalise esindajana Nõukogude Venemaal Petrogradis, kus korraldas eesti ohvitseride ja sõdurite saatmist Põhja-Venemaale, Suurbritannia ja Ameerika Ühendriikide ekspeditsioonivägede juurde Murmanskisse, kus moodustati Eesti Leegion.

4. aprillil 1918 ülendas tollal illegaalselt tegutsenud Eesti Ajutine Valitsus Johan Laidoneri polkovnikuks.

Vabadussõda

1918. aastal Vabadussõja alguses, 30. novembril, lahkus ta Petrogradist, ületas Soome piiri, jõudis 5. detsembril Helsingisse ja saabus 8. detsembri hommikul Tallinna.

11. detsembril tegi Johan Laidoner visiidi Liepājas asunud Briti eskaadri admirali Edwyn Alexander Sinclairi juurde, keda veenis vaatamata eskaadri kergeristleja Cassandra uppumisele miiniplahvatusel tulema Tallinna reidile, et toetada Eesti võitlust iseseisvuse eest, 12. detsembri õhtupoolikul saabuski Briti eskaader Tallinna reidile.

14. detsembril 1918 nimetati kindralstaabi polkovnik Johan Laidoner Eesti rahvaväe operatiivstaabi ülemaks. 1918. aasta 23. detsembril nimetati ta Eesti Vabariigi sõjavägede ülemjuhatajaks ning moodustati sõjavägede sõjategevuse juhtimiseks Ülemjuhataja Staap. J. Laidoner rakendas sõjaväe juhtimisel ainujuhtimise printsiipi, kus Eesti sõjavägede ülemjuhataja tööorganiks oli Ülemjuhataja Staap ja vägede operatiivjuhtimise kõrgeimateks lülideks rindejuhatuse funktsioone täitvad 1., 2. ja 3. diviisi staabid. Sõjaväe efektiivse juhtimisstruktuuri loomine oli Laidoneri üks suuremaid saavutusi Vabadussõja ajal. Erinevalt Esimese maailmasõja positsioonisõjast kujunesid Vabadussõja põhilisteks lahinguteks väiksemate väeüksuste pataljonide-roodude lahingud, mille toetamisel omasid suurt tähtsust mobiilsed soomusrongid ja soomusautod ning mobiilsed soomusrongide dessantosad.

Strateegilise plaanina sekkus Eesti sõjavägi aktiivselt naabermaade sõjalistesse sündmustesse. Et säästa maad sõjapurustustest, kanti sõjategevus üle võõrale territooriumile: Eesti väed tungisid Vabadussõja ajal sügavale Läti aladele, võimaldades seega astuda tegevusse Eestile sõbralikul Läti Ajutisel Valitsusel. Tungides Loode-Venemaale, abistati võitluses Punaarmeega vähem ohtlikke Vene valgete väekoondisi (Põhjakorpust ja Loodearmeed). Narva jõe tagusest Ingerimaast loodi puhvertsoon (Viru Ingeri) Narva piirilõigu ette.

20. jaanuaril 1919 nimetas Eesti Ajutine Valitsus J. Laidoneri pärast Narva ja Tartu tagasivallutamist kindralmajoriks. Pärast Vabadussõja edukat lõppu lahkus J. Laidoner 26. märtsil 1920 omal soovil sõjavägede ülemjuhataja kohustest ning ülendati kindralleitnandiks. 8. jaanuaril 1921 vabastas Vabariigi Valitsus Johan Laidoneri Riigikogu liikmena tegelikust sõjaväeteenistusest ja arvas tagavaraväkke alates 4. jaanuarist 1921.

Tegevus Eesti Vabariigis 

Korp! Sakala vilistlane kuni 1934. Korp! Leola auvilistlane.
1. detsembril 1924 kommunistliku riigipöördekatse ajal nimetati Laidoner Vabariigi valitsuse otsusega taas sõjavägede ülemjuhatajaks.
17. veebruaril 1928 sai ta Tartu Ülikooli õigusteaduse audoktoriks.
Ta oli koos Ants Piibu ja Klaus Scheeliga Tallinna Rotary klubi asutaja.
Johan Laidoner oli Tallinna Kaasani koguduse liige.
12. märtsil 1934 nimetati Johan Laidoner riigivanema otsusega kolmandat korda Kaitsevägede ülemjuhatajaks ja Sisekaitse Ülemaks, 14. märtsil 1934 ühtlasi ka kaitsevägede juhatajaks.
14. oktoobril 1936 nimetati ta Teenetemärkide Komitee esimeheks.
 1938 nimetati Johan Laidoner Tallinna Tehnikaülikooli audoktoriks.
24. veebruaril 1939 ülendati Johan Laidoner kindraliks.
22. juunil 1940 vabastas Konstantin Päts Johan Laidoneri Nõukogude okupatsioonivõimude survel sõjavägede ülemjuhataja ametist.

1. detsembri riigipöördekatse
1924. aasta 1. detsembril Nõukogude Venemaa poolt organiseeritud Eesti riigipöördekatse ajal kujunenud olukorras nimetati Johan Laidoner taas sõjavägede ülemjuhatajaks. Kirjeldus J. Laidoneri nimetamisest ülemjuhatajaks 1924. aasta 1. detsembri hommikul koosolekul Riigivanema juures, Eduard Laamani päevikust:

Poliitiline tegevus 

1921–1929 oli Johan Laidoner I, II ja III Riigikogu liige, kuulus Põllumeestekogude rühma ning oli 1929. aastani Riigikogu väliskomisjoni esimees.

1925. aastal vahendas Johan Laidoner Rahvasteliidu komisjoni esimehena Türgi ja Iraagi piiritülisid. Laidoneri soovitusel otsustati anda Mosul Iraagile. Hiljem viibis ta mõnda aega anonüümsena Palestiinas, kus tutvus sinna rajatavate juudi uusasundustega. Seda reisi kirjeldas ta 1926. aasta kevadel Tallinnas Palestiina koosolekul peetud kõnes, milles ühtlasi ennustas Iisraeli riigi rajamist. Rootsi-Läti alalise lepituskomitee liige (27. august 1926). Johan Laidoner oli Eesti tuletikumonopoli nõukogu esimees.

1929 loobus  Johan Laidoner kandideerimast IV Riigikogu valimistel, deklareerides lakooniliselt: "Ma ei armasta teha tööd, kus ma ei näe tagajärge või kus tagajärg on koguni eitav." 1934. aasta põhiseaduse rahvahääletuse eel teatas Johan Laidoner, et on põhiseaduse muutmise poolt. 1934. aastal esitati ta uue põhiseaduse alusel valitava riigivanema kandidaadiks. Laidoner kogus 21. märtsiks 38 066 toetusallkirja (Riigivanema kandidaadiks ülesseadmiseks oli tarvis koguda 10 000 allkirja).

Algselt tema kandidatuuri toetada lubanud vabadussõjalased murdsid viimasel hetkel kokkuleppe. 116 Vabadussõja veterani ja Vabadusristi kavaleri (teiste hulgas Karl Parts, Jaan Maide, Karl Tallo, Karl Einbund, Johannes Roska, Paul Bassen-Spiller, Nikolai Reek, Aleksander Tõnisson, Otto Sternbeck, Johan Pitka ja Hengo Tulnola) protesteerisid Johan Laidoneri kui Riigivanema kandidaadi mustamise vastu. 1934. aastal tehti tema juhtimisel 1934. aasta sõjaväereform, seejärel kaasajastati armee väljaõpet ja relvastust – püüti teha kaitsevõime tõstmiseks kõik, mida väikeriigi ressursid võimaldasid.

1938. aastal sai Johan Laidoner Riiginõukogu liikmeks.

1939. aastal ülendati Sõjavägede ülemjuhataja kindralleitnant Johan Laidoner, alates 24. veebruarist 1939. aastal, kindraliks.

Nõukogude okupatsioon, vahistamine ja surm 

22. juunil 1940 tagandati Johan Laidoner Sõjavägede ülemjuhataja ametist ja 19. juulil 1940 küüditati koos abikaasaga NSV Liitu Moskvasse ning viis päeva hiljem edasi Penzasse. 23. juunil 1941 pandi Laidonerid koduaresti. 28. juunil 1941 Laidonerid arreteeriti ja viidi kohalikku vanglasse. Septembris 1942 suleti Laidonerid Moskvas Butõrka vanglasse, sealt viidi nad Kirovi vanglasse ja sügisel 1945 Ivanovo vanglasse, kuhu nad jäid 1952. aastani. 
7. märtsil 1953 saadeti Laidonerid jälle Moskvasse Butõrka vanglasse, kus teatati, et neile on RJM-i erinõupidamise otsusega mõistetud Vene NFSV Kriminaalkoodeksi § 58-4 alusel 25-aastane vanglakaristus.

Kriminaalasi nr 5421, mis oli alustatud 26. juulil 1941, lõpetati 22. märtsil 1953, enne erinõupidamise otsust hoiti teda 11 aastat vahi all. Talle esitatud süüdistuste kohta (Nõukogude võimu vastane relvastatud võitlus Vabadussõja ajal) vastas rahvusvahelise õiguse põhimõtetest lähtuv Laidoner, et 
Vladimiri keskvanglas / RJM Vladimiri vanglas nr 2 viibimise ajal varjati Laidoneri ja teiste Balti riikide riigitegelaste isikuid ja kinnipidamise ajal kasutati nimede asemel – vanginumbreid (Laidoner oli kinnipeetu nr 11). Johan Laidoner suri 13. märtsil 1953 Venemaal Vladimiri vanglas. Ta maeti Vladimiri linna kalmistule, ühte hauda Poola riigitegelase Jan Stanisław Jankowskiga.

Mälestuse jäädvustamine 

Eesti Kunstimuuseumi skulptuurikogus säilitatakse Amandus Adamsoni 1924. aastal valmistatud etüüdi Johan Laidoneri ratsamonumendile (plastiliin puust alusel).

Laidoneri sünnitalu kohas Vardja külas avati talle monument (Johan Laidoneri mälestussammas) 23. mail 1937, see purustati 1940. aastal ning taasavati 9. septembril 1990.

1990. aastatel paigaldati mälestustahvel Venemaal Vladimiri kalmistu represseeritute monumendile.

2004. aasta juunis avati Viljandi lossimägedes Johan Laidoneri ratsamonument (autor Terje Ojaver).

Eesti Post andis 2009. aastal Johan Laidoneri 125. sünniaastapäevaks välja postmargi ja esimese päeva ümbriku (FDC).

Leedus Vilniuses on Laidoneri mälestustahvel kunagisel Vilniuse sõjakooli hoonel.

Isiklikku 
Maria Kruszewskaga, kellest hiljem sai tema abikaasa, sai Laidoner tuttavaks Vilnos teenides, kui Maria oli 15-aastane. Nikolai Kindralstaabi Akadeemias õppides kohtas Laidoner Vilno sõjakooli päevilt tuttavat neidu – Maria Kruzewskat, kes siis oli Peterburi konservatooriumi üliõpilane. Samal, 1911. aastal abiellus 27-aastane Laidoner 22-aastase Mariaga.

Maria Skarbek-Kruszewska küüditati koos J. Laidoneriga 1940. aastal. Ta viibis Venemaal kinnipidamiskohtades kuni 1954. aastani, millal vabastati Vladimiri vanglast. Pärast vabastamist keelati aga Eestisse naasmine ning ta oli sunnitud elama Vladimiri oblasti Melenki linnas, kus töötas muusikakoolis klaveri- ja inglise keele õpetajana. Saabus Eestisse tagasi 1961. aastal, elas Haapsalus ja Viljandimaal. Suri 1978. aastal ning on maetud Tallinnas õigeusu kalmistule poeg Michaeli kõrvale.
 Poeg Michael Laidoner (sünd. 21. märts 1913) laskis end maha (pole selge, kas kogemata või meelega) 20. aprillil 1928.
 Kasupoeg Aleksei Kruszewski (naise vennapoeg) (1913 – 26. november 1941 Ussollag, Solikamsk), süüdi mõistetud VSFNV KrK § 58-10 järgi "nõukogudevastaste, vaenulike meeleolude väljendamise ja tuttavate keskel kontrrevolutsioonilise kirjanduse lugemise eest. Mitmel korral viibinud fašistlikul Saksamaal ja ootanud Hitleri tulekut". Surma põhjuseks märgiti rindkere trauma.
 Sugulane oli kolonel Villem Saarsen, EV Sõjavägede Staabi 2. osakonna ülem 1938.–1940. aastal.

Elukohad Viimsi mõis (tänapäeval kindral Laidoneri muuseum) ja eramaja Õllepruuli tänav 5 Tallinnas.

Vaata ka

Viited

Kirjandus 
 "Johan Laidoner. Mälestusi kaasaeglasilt". Vabariigi Ohvitseride Keskkogu, Tallinn 1934, 438 lk; teose 2., lühendatud väljaanne samal aastal, 224 lk
 Mart Tuisk, "Ülemjuhataja kindral Johan Laidoner: Vabadussõja võidurikas juht". Sari "Eesti rahvuslikud suurmehed". Kooli-Kooperatiiv, Tallinn 1938, 46 lk
 "Johan Laidoner" (koguteos). Koostanud Villem Saarsen. Stockholm 1953, 274 lk
 "President ja sõjavägede ülemjuhataja NKVD ees", Vene keelest tõlkinud ja kommenteerinud Magnus Ilmjärv, Eesti Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituut, 1993, 146 lk
 "Johan Laidoner 12.02.1884 – 13.03.1953". Koostaja Peep Pillak; teksti tõlge inglise keelde: Anne Lange, tõlge vene keelde: Merike Rimm. Umara Kirjastus, Tallinn 1999, 24 lk
 "Kindral Johan Laidoner – 115 aastat sünnist" (artiklite kogumik, autorid: Kaupo Deemant, Priit Herodes, Irene Lään, Tanel Lään, Jaak Pihlak, Peep Pillak, Marika Reintam, Hannes Walter, Mati Õun). Koostaja Mati Õun; kokkuvõtted tõlkis inglise keelde Anne Lange. Kindral Johan Laidoneri Selts/Tammiskilp , Tallinn 1999, 200 lk
 Mart Kivastik, "Sõdur" (näidend). Ilmamaa, Tartu 2007, 64 lk
 Martti Turtola, "Kenraali Johan Laidoner ja Viron tasavallan tuho 1939–1940", Helsingi 2008, ISBN 9789511227373; tõlge eesti keelde: "Kindral Johan Laidoner ja Eesti Vabariigi hukk 1939–1940". Tõlkinud Maimu Berg. Tänapäev, Tallinn 2008, 296 lk
 "Ühtekuuluvuse teel. Johan Laidoneri kirjad abikaasa Mariale". Koostanud ja kommenteerinud Irene Lään ja Toomas Hiio. Varrak, Tallinn 2008, 152 lk
 Reigo Rosenthal. Laidoner – väejuht. Johan Laidoner kõrgema operatiivjuhi ja strateegia kujundajana Eesti Vabadussõjas. Argo, Tallinn 2008, 691 lk
 Sõjavägede Ülemjuhataja kindralleitnant J. Laidoner kõrgendati kindraliks. Uus Eesti, 23. veebruar 1939, nr 53, lk 19.
 Sõjavägede Ülemjuhataja kindral J. Laidoneri suur poliitiline kõne Tartus. Uus Eesti, 8. veebruar 1938, nr 38, lk 5.
 "Laidoner – Eesti Pilsudski". Vaba Maa, 12. märts 1929, nr 60, lk 1.

Välislingid 

 Johan Laidoneri Seltsi koduleht
 Eesti sõjamuuseum – kindral Laidoneri Muuseum
 
 Kõne 18. oktoobril 1936 Karl XII ausamba avamistseremoonial
 Reigo Rosenthal: Johan Laidoneri tegevus Eesti Vabadussõja esimesel poolel Eesti vägede kõrgema operatiivjuhina

Meedias 
 "Johan Laidoner: inimesed surevad rahvas ei kao, rahvas elab edasi". Sakala. 22. veebruar 2003
 Küllo Arjakas. "Suurteos suurest väejuhist – kindral Johan Laidonerist". EPL, 23. jaanuar 2009
 Merilin Kruuse. "Täna on Johan Laidoneri 125. sünniaastapäev". EPL, 12. veebruar 2009
 Indrek Tarand. "Kanooniliselt kindral Laidonerist". Postimees, 14. veebruar 2009
 "FOTOD ja FAKTID: Johan Laidoner ning Eesti armee vangistatud eliit enne oma surma". Delfi
 Johan Laidoner. Kindralleitnant Kaitsevägede Ülemjuhataja Vabadussõjas. Mälestusi kaasaeglasilt.

 
Eesti kaitseväe juhatajad
Eesti kindralid
1. Eesti jalaväediviisi koosseis
Eesti sporditegelased
Eesti Olümpiakomitee liikmed
I Riiginõukogu liikmed
Kaubandus-Tööstuskoja liikmed
Riigi Majandusnõukogu liikmed
Põllumeestekogude poliitikud
Kaitseliidu Vanematekogu liikmed
Kaitseliidu Saaremaa maleva liikmed
Eesti sisekaitseülemad
Eesti kodanliku õhukaitse ametiisikud
Vabadusristi I liigi 1. järgu kavalerid
Vabadusristi III liigi 1. järgu kavalerid
Kotkaristi I klassi sõjalise teenetemärgi kavalerid
Eesti Punase Risti III klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti Punase Risti mälestusmärgi I järgu I astme kavalerid
Valgetähe teenetemärgi erisuurpaela kavalerid
Karutapja ordeni kavalerid
Auleegioni komandörid
Püha Georgi ordeni kavalerid
Eesti Teaduste Akadeemia (1938–1940) liikmed
Tartu ülikooli audoktorid
Eesti Looduseuurijate Seltsi auliikmed
Vilno sõjakooli vilistlased
Korporatsioon Sakala liikmed
Korporatsioon Leola liikmed
Vabadussõja veteranid
Sündinud 1884
Surnud 1953