joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Paul Horma

Paul Horma (aastani 1940 Paul Horn; 7. september 1905 Kapera – 27. veebruar 1988 Tallinn) oli eesti skulptor ja restauraator.

Elulugu
Paul Horma oli pärit Võrumaalt Vastseliina vallast. Lõpetas 1923. aastal Vastseliina algkooli. Sel aastal võttis Kunstiühingu Pallas kunstikool soovijaid vastu veel ilma sisseastumiseksamiteta. Ka Horma võeti avalduse alusel vabakuulajaks ilma keskhariduseta. Järgmisel aastal, kui Pallas sai kõrgema õppeasutuse staatuse, muutus keskharidus kohustuslikuks.  1925. aastal lõpetas Horma eksternina Tartu õhtugümnaasiumi. Aastatel 1923–1929 õppis ta Pallases teiste hulgas Konrad Mäe, Ado Vabbe ja Anton Starkopfi käe all. 

Juba 1924. aastal võttis Paul Horma osa Eesti Kujutavate Kunstnikkude Keskühingu näitusest.  

Alates 1929. aastast töötas Paul Horma vabakutselise skulptorina. Ta tegeles nii portreede ja figuuride kui ka dekoratiivplastika ja monumentaalskulptuuriga.

Aastatel 1950–1963, mil kunstnik oli kõrvaldatud Kunstnike Liidust, tegeles ta restaureerimisega. 

Paul Horma osales ka Kadrioru lossi restaureerimisel, konstrueerides koos Karl Burman vanemaga kuppelsaali ripplae. Ta restaureeris ka Eesti Kunstimuuseumi põlengus kannatada saanud skulptuure.

Aastast 1935 RaKü liige, aastast 1938 EKKKÜ liige, aastast 1945 Kunstnike Liidu liige (1950–1963 oli nimekirjast kustutatud).

Looming
Juba 16-aastasena valmistas tulevane skulptor poole meetri kõrguse puunikerduse Vastseliina kirikule ning aasta hiljem samasse kaks kipsist põlvitavat inglit. 1930. aastal valmis Võrumaa praosti Johannes Nathan Aunverdti monument Tartu Ülikooli kalmistul. Horma oli 1937. aasta tuleõnnetuses hukkunud Kilingi-Nõmme kooli õpilaste mälestusmärgi autor (avati Saarde kalmistul 8. juunil 1941).
Horma taastas Teise maailmasõja ajal kannatada saanud Russalka mälestusmärgi reljeefi.

Paul Horma modelleeris ja valas kipsi, pronksi või raius marmorisse paljude Eesti kirjanike portreed nagu Juhan Liiv (1964), Artur Adson (1943), August Kitzberg, Enn Kippel (1925), Hugo Raudsepp (1946), August Jakobson (1948, 1949, 1966), Paul Keerdo (1941), Karl Eduard Sööt (1945), Voldemar Miller (1974), Friedebert ja Elo Tuglas (1956), A. H. Tammsaare (1978,1979), Johannes Aavik (1980) ja rea teisigi portreid ning figuraalkompositsioone, kuid isikunäitust ta ei korraldanud.

Isiklikku
Tema poeg oli Peet Horma. Tema pojatütar Leena Horma on samuti skulptor. Viimane abikaasa oli akvarellikunstnik Sirje Maris Horma (sündinud Rebane).

Viited

Välislingid
Verni Leivak, Ta oli pärast mehe surma jätnud aja seisma Õhtuleht, 19. detsember 2002.

Eesti skulptorid
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1905
Surnud 1988
Eesti restauraatorid
Peet Horma

Peet Horma (17. aprill 1930 – 14. juuli 2008) oli eesti elektroonik ja filmiamatöör.

Ta valmistas 1960. aastail mõõteseadmetega varustatud miniraadiosaatjaid lindude telemeetrilisteks uuringuteks Puhtu ornitoloogiajaamas. Jüri Keskpaiga uurimisrühmas mõõtis ta koos kolleegidega lindude seljale kinnitatud seadmete abil lendavate lindude kehatemperatuuri, lihaste ja südame tööd. Töötades Zooloogia ja Botaanika Instituudis, valmis tal väitekiri lindude telemeetria ja ökofüsioloogia teemal.

Ta on teinud filmi oma isa Paul Horma kujuritööst.

Eesti elektroonikateadlased
Eesti filmiamatöörid
Sündinud 1930
Surnud 2008
Rahumäe kalmistule maetud
Pedoloogia

Pedoloogia uurib mulda tema looduslikus olekus eelkõige geneesi, morfoloogia, klassifitseerimise ja leviku kaudu. On kasutusel mõnes käsitluses ka mullateaduse sünonüümina.

Vaata ka 
 Edafoloogia

Mullateadus
Airbus A310

Airbus A310 on keskmise kuni suure lennukaugusega laia kerega lennuk. Airbus A310 oli Airbusi teine lennuk. Lennuki prototüüpi esitleti esmakordselt 1978. aastal. Esimese lennu tegi lennuk 1982. aastal. 

Airbus A310 on Airbus A300 lühendatud kerega variant. Nii A310 kui ka A300 tootmine lõpetati 2007. aasta juulis. Kokku ehitati 255 A310-tüüpi lennukit.

Juba tellitud kaubalennukite asemel tarnitakse lennukil A330-200F põhinev uus modifikatsioon.

Variandid
 A310-200
 A310-200C
 A310-300
 A310-300C
 A310-300F – kõik kaubalennukid
 A310 MRTT
 CC-150 Polaris

Tehnilised andmed

Välislingid

Airbus
Reisilennukid
Rahvusvaheline Aatomienergia Agentuur

Rahvusvaheline Aatomienergia Agentuur (inglise keeles International Atomic Energy Agency, IAEA) on rahvusvaheline organisatsioon, mille eesmärk on edendada aatomienergia rahuotstarbelist rakendamist ning ära hoida selle kasutamine militaarsel otstarbel.

Rahvusvahelise Aatomienergia Agentuuri asutasid 1957. aastal iseseisva organisatsioonina ÜRO egiidi all 56 riiki. Agentuuri peakorter asub Viinis. Peadirektor on alates 30. novembrist 2009 Yukiya Amano. Agentuuril on 170 liikmesriiki.

Agentuuri kõrgeim organ on kord aastas kogunev Peakonverents kõikide liikmesriikide osalusel. Jooksvat tegevust korraldab peadirektori juhitav sekretariaat. Agentuur annab oma tegevusest aru nii ÜRO Peaassambleele kui ka Julgeolekunõukogule.

Agentuuri tegevusvaldkonnad on muu hulgas aatomienergia kasutamisvõimaluste uurimine, teabe vahendamine, koolitus, aatomienergia kasutamisega seotud programmide järelevalve, standardite ja normide kehtestamine, energiaprogrammide väljatöötamine ning abistamine tuumajaamade rajamisel.

Rahvusvaheline Aatomienergia Agentuur ja selle peadirektor Muḩammad al-Barāda‘ī said 2005. aastal Nobeli rahuauhinna.

Aastatel 1997–2009 oli agentuuri peadirektor Muḩammad al-Barādaʿī. 2. juulil 2009 valis agentuuri nõukogu uueks peadirektoriks Jaapani diplomaadi Yukiya Amano, kes oli ametis kuni oma surmani 18. juulil 2019.

Vaata ka
 Rahvusvaheline tuumaintsidentide skaala

Välislingid
 Rahvusvahelise Aatomienergia Agentuuri koduleht

Rahvusvahelised organisatsioonid
Nobeli rahuauhinna laureaadid
Agentuurid
Tuumaenergeetika
Tõuk

Tõuk on zooloogiamõiste, mille all peetakse silmas putukate, eeskätt täismoondeliste kiletiivaliste ja mardikaliste, vastseid. 

Tõugul on tavaliselt pea ja kolm paari rindmikujalgu. Mõnede kiletiivaliste ja mardikaliste tõukudel jalgu ei ole.

Morfoloogiliselt saab eristada nelja tüüpi: 
vilaskvastsed
konud
traatussid
vageltõugud

Vaata ka
röövik

Entomoloogia
Leie Põhikool

Leie Põhikool on põhikool Viljandi maakonnas Viljandi vallas Leies. 

2021/2022. õppeaastal toimub õppetöö õpilaste vähesuse tõttu liittundides, avatud ei ole 3. klassi. Õpetajaid on kokku 12, koolis töötab ka eripedagoog.  

Koolihoones on ka avatud internetipunktiga Leie raamatukogu, Leie Avatud Noortekeskus ning Leie kooli lasteaed "Sipelgapesa".

Kooli ajalugu
Koolimaja projekteeris Eesti Maaehitusprojekti arhitekt Maarja Nummert. Ehitust alustati 1989. aastal. Koolimaja oli mõeldud 216 õpilasele. Sama tüüpi koolihooned olid sel ajal veel Noarootsi 9-klassilisel Koolil ja Kolga Keskkoolil. 1992. aastal jäi kooli ehitus uue riigikorra ja majandusraskuste tõttu seisma. Pärast üle aasta kestnud seisakut ehitustööd siiski jätkusid ning 1. septembril 1995 sai alustada õppetööd. Alustati 142 õpilasega. Kooli ruumidesse toodi üle ka Leie raamatukogu, 2003. aastal loodi lasteaed.

Õpilaste vähesuse tõttu toimub õppetöö liittundides, 2021/2022 õppeaastal pole avatud 3. klassi. Õpetajaid on kokku 12, koolis töötab ka eripedagoog.

Välislingid
Koduleht

Viljandi maakonna koolid
Viljandi vald
Erich von Manstein

Erich von Manstein (24. november 1887 Berliin – 9. juuni 1973) oli Saksamaa väejuht. 

Sündinud pika sõjaväelise traditsiooniga ajaloolises aristokraatlikus Preisi perekonnas, ühines Manstein noorelt armeega ning osales esimeses maailmasõjas aastatel 1914.-18. Ta tõusis sõja lõpuks kapteni auastmesse. Ta oli aktiivne maailmasõdade vahelisel ajal, aidates Saksamaal oma relvajõude taastada. 

1939. aasta septembris, Poola invasiooni ajal teise maailmasõja alguses, teenis ta Gerd von Rundstedti alluvuses väegrupp Süd staabiohvitserina. 

Adolf Hitler valis Mansteini strateegia 1940. aasta mai invasiooni kohta Prantsusmaale, mille hiljem ratifitseeris Franz Halder ja teised OKH liikmed. Kindlate liitlaste reaktsioonide ennetamiseks peaks sissetungi peamiseks rünnakusuunaks olema Madalmaad, Manstein kavandas uuendusliku operatsiooni, hiljem tuntud kui Sichelschnitt ("sirpide lõikamine") - mis nõudis rünnakut läbi Ardenne metsa ja kiiret jõudmist La Manche'i väina, seeläbi lõigates ära Prantsusmaa ja liitlasvägede armeed Belgias ja Flandrias. Kampaania lõpus kindrali auaste saavutanud, osales ta Nõukogude Liidu invasioonis 1941. aasta juunis ja Sevastopoli piiramises (1941-1942), ning 1. juulil 1942 ülendati ta feldmarssaliks. Ta osales ka Leningradi piiramises.

Saksa õnn sõjas hakkas ebasoodsat pööret võtma 1942. aastal, eriti katastroofilises Stalingradi lahingus, kus Manstein juhtis detsembris ebaõnnestunud väegrupp Doni (operatsioon "Talvine torm"). Hiljem tuntud kui "tagasilöök" - Mansteini vasturünnak Kolmandas Harkovi lahingus (veebruar-märts 1943) tõi endaga kaasa olulise territooriumi ning lõppes kolme Nõukogude armee hävitamisega ja veel kolme taandumisega. Ta osales ka Kurski lahingus (1943. aasta juulis-augustis) olles üks peamiseid juhte ühes suuremas tankilahingus ajaloos. Tema jätkuvad erimeelsused Hitleriga sõja läbiviimise osas viisid tema vallandamiseni 1944. aasta märtsis. Ta võeti brittide poolt vangi augustis 1945, mitu kuud pärast Saksamaa lüüa saamist.

Manstein andis 1946. aasta augustis tunnistusi Nürnbergi sõjakurjategijate kohtuprotsessil ja valmistas ette paberi, mis koos tema hilisemate memuaaridega aitasid kaasa luua "puhta Wehrmachti" müüdi – müüdi, et Saksa Wehrmachti relvajõud ei olnud süüdi holokausti hirmuäratavuses. 1949. aastal mõisteti ta süüdi üheksas seitsmeteistkümnest süüdistusest, sealhulgas sõjavangide halvas kohtlemises. Tema kaheksateistkümne aastane vanglakaristus vähendati hiljem kaheteistkümnele aastale, aga ära jõudis ta kanda ainult neli aastat, enne kui ta 1953. aastal vabastati. 1950. aastate keskel aitas ta Saksamaa relvajõude taastada. Oma memuaarides "Verlorene Siege" (1955, "Kaotatud võidud") kritiseeris ta Hitleri juhtimisviisi ning käsitles teise maailmasõja sõjalisi aspekte, ignoreerides selle poliitilist ja eetilist konteksti. 

Manstein suri Münchenis 1973. aastal.

Saksamaa sõjaväelased
Saksamaa sõjaväelased Teises maailmasõjas
Rüütliristi kavalerid
Sündinud 1887
Surnud 1973
Stür den Kerl

Stür den Kerl (alamsaksa 'Tõrju vaenlast') oli torn Toompea linnuse kagunurgal. Torn oli neljakandilisel soklil ja kaheksakandilise põhiplaaniga. Torn rajati arvatavasti 1371. aastal.

Kui Rootsi väed Liivi sõja käigus 1561. aastal Toompead piirasid, sai torn tõsiselt kannatada. Suurem osa tornist lammutati aastatel 1767–1773 Toompea lossi ehituse ajal; lõplikult lammutati see lossi lõunatiiva rajamise ajal 1930. aastate teisel poolel.

Vaata ka
Tallinna linnamüür
Tallinna tornistik

Viited

Toompea
Tallinna linnamüüri tornid
Landskrone

Landskrone torn (alamsaksa 'Maakroon') on torn Tallinna Toompea Väikese Linnuse välismüüri kirdenurgas. 

Torn rajati tõenäoliselt 15. ja 16. sajandi vahetusel. Ümara põhiplaaniga torn kavandati raskete tulirelvade tarbeks. Torni ülemine osa on tänapäevaks lammutatud, ent oletatavasti sarnanes see Pika Hermanni torniga, oli sama kõrge kui Pikk Hermann ning seal oli samuti mašikulii.

Pikka aega kasutati torni laona. 1927. aastal anti torn üle Sõjaministeeriumi valdusesse ning 1929. aastal rajati torni ja kõrvalolevasse Toom-Kooli 9 majja Eesti kaitseväe geodeetiline mõõtejaam. Torn restaureeriti 2008. aastaks ning praegu on seal Riigikogu kantselei abiruumid.

Vaata ka
Tallinna vanalinna tornistik
Toompea Väike linnus

Toompea
Tallinna linnamüüri tornid
Kesklinna linnaosa ehitised
Kiur Aarma

Kiur Aarma (sündinud 25. juunil 1975) on eesti ajakirjanik, stsenarist ja filmiprodutsent.

Kiur Aarma lõpetas 1997. aastal Tartu Ülikooli semiootika ja kultuuriteooria erialal magistrikraadiga. 2008. aastal läbis ta Balti Filmi- ja Meediakoolis stsenaristika meistrikursuse.

Aastatel 1998–1999 oli ta ajakirja Favoriit peatoimetaja.

1997. aastast töötas ta teleajakirjanikuna. Tuntuks sai ta aastatel 1998–2002 TV3-s näidatud jutu- ja meelelahutussaate "Kahvel" ühe saatejuhina. 

Kiur Aarma on tegev telesaadete ja filmide tootmise ettevõttes Eetriüksus (Ruut), mis oli ka saate "Kahvel" tootja. 2008. aastast töötab produktsioonifirmas Traumfabrik.

Kiur Aarma mängis 2014. aastani kitarri ansamblis Lenna.

Filme
 "Tervitusi Nõukogude Eestist!" (dokumentaalfilm, 2007) – stsenarist, produtsent
 "Lotmani maailm" (dokumentaalfilm, 2008) – produtsent
 "Disko ja tuumasõda" (dokumentaalfilm, 2009) – stsenarist, teksti lugeja, produtsent
 "September" (dokumentaalfilm, 2010) – stsenarist, produtsent
 "91 kilomeetrit. Eestimaa Kroonika 2009" (dokumentaalfilm, 2010) – produtsent
 "Tallinna kilud" (mängufilm, 2011) – stsenarist, produtsent
 "Allveelennud" (mängufilm, 2012) – idee autor, stsenarist, helilooja, produtsent
 "Kullaketrajad" (dokumentaalfilm, 2013) – režissöör, teksti autor, produtsent
 "Need, kes julgevad" (dokumentaalfilm, 2015) – kaasprodutsent
 "Rodeo" (dokumentaalfilm, 2018) – režissöör, stsenarist, produtsent
 "Skype'i lugu" ("Skype Story") (dokumentaalfilm, Film Tower 2019, Eesti-Rootsi koostöö – stsenarist ja režissöör

"Põrgu Läänemerel" – näitus ja käsilolev film
2022. aasta 15. oktoobril tutvustasid filmirežissöörid Kiur Aarma ja Jaak Kilmi oma panust augustist 2021 kuni jaanuarini 2023 Tallinnas Lennusadamas eksponeeritavasse näitusse, millega meenutatakse üht väga ohvrirohket merelahingut – "Põrgu Läänemerel. Juminda meretragöödia 1941". Näituse loonud meeskonna liikmetena rääkisid Aarma ja Kilmi materjali kogumisest ning näitasid lõike oma uuest filmist, mis just seda traagilist ajaloolist lahingut käsitlebki.

Tunnustus 
 2009 Eesti Kultuurkapitali audiovisuaalse kunsti aastapreemia (koos Jaak Kilmiga; dokumentaalfilm "Disko ja tuumasõda")
 2012 Eesti Kultuurkapitali audiovisuaalse kunsti sihtkapitali aastapreemia (koos Jaak Kilmi, Erik Moora ja Tõnis Lehega; eripreemia – lühifilmiseeria "Allveelennud")

Isiklikku
Kiur Aarma isa oli Jüri Aarma, ema on Merike Aarma. 

Kiur Aarma elukaaslane on veterinaar Teddy Luik, neil on poeg Kaaren (s 2014). Varasemast kooselust on Kiur Aarmal üks poeg.

Viited

Välislingid
 Jaanus Kulli. Kiur Aarma: Kui olulise loo rääkimiseks on vaja keegi ära tappa, ju siis tuleb seda teha., SL Õhtuleht, 5. november 2005
 Heidit Kaio. Eesti suurima teletootja lahutus, Eesti Ekspress, 9. mai 2008
 Filmograafia Eesti Filmi Andmebaasis

Eesti teleajakirjanikud
Eesti kitarristid
Tartu Ülikooli sotsiaalteaduskonna vilistlased
Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmed
Sündinud 1975
Mölamaffia

"Mölamaffia" oli Eestis tegutsenud rühmitus.

Liikmed

Priit Allas
Margo Kurisoo
Marti Laurimaa
Jaago Männiste
Raul Viitung

Ajalugu
Mölamaffia ilmutas end esmakordselt 16. detsembril 1991 tollase Rapla I Keskkooli (praegune Rapla Ühisgümnaasium) kooliraadios. Kooliraadioperiood lõppes aastal 1993, kuna kõik liikmed lõpetasid keskkooli.

Pärast "Mölamaffia demolindi" valmimist Eesti Raadio 3. stuudios pakuti seda igale poole. Mõne aja pärast palkaski Ivar Vigla juhitud Raadio Top nad raadiosaadet tegema. Mölamaffia tegutses TOP-Raadios 19. detsembrist 1993 kuni 16. märtsini 1996, mil Raadio Top pankrotistus.

Edasi hakati saateid tegema Raadio 2s, kus tegutseti 2000. aastate alguseni.

Eriti populaarseks said nende tehtud reklaamide paroodiad ja tõlkelood. Tõlkelugudes loeti eestikeelne tõlge peale ingliskeelsetele lugudele, et ikka kõik saaksid aru, millest lauldi.
Eesti raadiosaated
Raadio 2
Rasvumus

Rasvumus (adipositas) on rasvkoe ülemäärane rasvasisaldus, mis on tingitud sellest, et toitumisel on saadud rohkem energiat, kui organism vajab. 

Rasvumuse kriteeriumiks on WHO definitsiooni järgi kehamassiindeks, mis ületab 30 kg/m2. Rasvumiseks peetakse aga kehamassi suurenemist vähemalt 15–20% üle normaalse. Inimkeha on rasvunud ainult siis, kui liiga suur rasvaprotsent on ülekaalu põhjuseks.

Põhjused
Rohkem kui 95% juhtudest on põhjuseks ebaõige toitumine, pärilikud tegurid ja vähene liikumine . 

Rasvumust võivad põhjustada ka ainevahetushäired, näiteks Cushingi sündroom ja kilpnäärme alatalitlus.

Tagajärjed
Rasvumus võib kaasa tuua näiteks kõrgvererõhktõve, suhkurtõve, arterioskleroosi või podagra.

Varajane suremus on rasvunutel 10% kõrgem kui normaalse kaaluga inimestel.

Ravi  
Negatiivse energiabilansi saavutamiseks piiratakse toitumist, näiteks ravipaastumise teel, või suurendatakse kehalist aktiivsust.

Vaata ka
Bariaatria

Viited 

Tervis
Tšerkessid (koondmõiste)

Tšerkessideks laias mõttes nimetatakse adõgeesid, kabardiine ja tšerkesse ning nende lähedasi sugulasrahvaid.

Lähis-Idas arvatakse tšerkesside alla ka abhaasid ning mõnikord ka teised pärast Põhja-Kaukaasia vallutamist Venemaa poolt (1864) sinna ümber asunud rahvad. Pagulusse läks umbes 80% elanikkonnast.

Süürias, Jordaanias, Iisraelis, Iraagis, Türgis ja mujal Lääne-Aasias elab umbes 1,2 miljonit tšerkessi.

Venemaa
Kaukaasia
Rahvad
Kaika suveülikool

Kaika suveülikool (Kaika suvõülikuul) on võru ja laiemalt lõunaeesti keelele ja kultuurile pühendatud igasuvine mitmepäevane ettekannete ja etlemistega üritus.

Suveülikoolis on esitatud Madis Kõivu, Bernard Kangro, Kauksi Ülle, Sven Kivisildniku ja teiste võrukeelseid näidendeid.

Kaika suveülikoolidest kasvas välja Võru instituudi loomise mõte.

Igaks Kaika suveülikooliks valitakse rektor, kes vastutab suveülikooli sisu eest. Korraldamisel aitavad rektorit Võro Selts VKKF ja toimumiskoha kohalik rahvas.

Seni on peetud järgmised Kaika suveülikoolid:

1989 Kaika (Karula kihelkond)
1990 Loosi (Vastseliina kihelkond)
1991 Obinitsa (Mokornulk, Setomaa)
1992 Kuutsi (Hargla kihelkond)
1993 Sulbi (Urvaste kihelkond)
1994 Põlva (Põlva kihelkond)
1995 Lüllemäe (Karula kihelkond)
1996 Viitina (Rõuge kihelkond)
1997 Viluste (Räpina kihelkond)
1998 Põlgaste (Kanepi kihelkond)
1999 Kaika, Lepistu (Rõuge kihelkond)
2000 Mehikoorma (Räpina kihelkond)
2001 Pikakannu (Rõuge kihelkond)
2002 Misso (Vastseliina kihelkond)
2003 Urvaste (Urvaste kihelkond)
2004 Vastse-Roosa (Hargla kihelkond)
2005 Vana-Koiola (Põlva kihelkond)
2006 Valgjärve (Kanepi kihelkond)
2007 Ruusa (Räpina kihelkond)
2008 Kaika (Karula kihelkond)
2009 Orava (Vastseliina kihelkond)
2010 Haani (Rõuge kihelkond)
2011 Kanepi (Kanepi kihelkond)
2012 Hargla (Hargla kihelkond)
2013 Mooste (Põlva kihelkond)
2014 Osula (Urvaste kihelkond)
2015 Räpina (Räpina kihelkond)
2016 Tsiistre (Vastseliina kihelkond)
2017 Korneti (Rõuge kihelkond)
2018 Kaika (Karula kihelkond)
2019 Meerapalu (Räpina kihelkond)
2020 Mõniste (Hargla kihelkond)
2021 Võru linn ja Kirumpää (Rõuge kihelkond)

Viited

Kirjandus
Kaika suvõülikuul Kaikal. (1990). Tarto: Eesti Kostabi-$elts. 
Kaika suvõülikuul Lüllemäel. (1996). Võro: Võro Instituut. 
Kaika suvõülikuulõ kogomik I-VIII. (1997). Võru: Võro Instituut. 
Reimanni Nele, Tenderi Tõnu (toim.). Lõunaeesti keelest ja kiräkeelest. Võro: Võro Instituudi toimetused 3, 1998. 
Kaika suvõülikuulõ kogomik IX-XI. (2003) Võro: Võro Selts' VKKF.

Välislingid
Kaika suveülikoolidest Võru Instituudi kodulehel

Eesti üritused
Lõunaeesti keeled
Léonie Sonningi muusikaauhind

Léonie Sonningi muusikaauhind (taani Léonie Sonnings musikpris), mida peetakse Taani kõrgeimaks muusikaauhinnaks, antakse igal aastal ühele rahvusvaheliselt tunnustatud muusikule.

Auhind anti esmakordselt välja 1959. aastal Igor Stravinskile. 

Laureaadid valib tänapäeval välja 1965. aastal asutatud Léonie Sonningi Muusika Sihtasutuse (Léonie Sonnings musikfond) juhatus.

Diplom on taanikeelne ning sellega käib kaasas auhinnaraha (600 000 Taani krooni ehk 80 000 eurot) ja taani kunstniku Maja Lisa Engelhardti monotüüpia. Auhinnad antakse üle tavaliselt Kopenhaagenis peetaval kontserdil ning tihti kutsutakse auhinnatuid juhendama taani muusikutele suunatud meistriklassi.

Auhind ei ole otseselt seotud Sonningi auhinnaga (taani Sonningprisen), mida antakse välja Carl Johann Sonningi mälestuseks.

Auhinna laureaadid

Välislingid 
Léonie Sonning Music Foundationi ametlik koduleht

Muusikaauhinnad
Weymouth ja Portland

Weymouth ja Portland (inglise keeles Weymouth and Portland) on omavalitsusringkond  ja borough Inglismaal Dorseti krahvkonnas, mille kaguservas on Weymouthi laht.

Vaata ka 
 Weymouth
 Portlandi saar

Välislingid 
 www.weymouth.gov.uk Ametlik koduleht
 Weymouth SEA LIFE Tower

Dorset
Vesilik

Vesilik ehk triiton (Triturus) on salamanderlaste sugukonda arvatud perekond kahepaikseid.

Liigid
Loode-Euroopast on neid leitud 5 liiki, Eestis elab 2 liiki: tähnikvesilik (Triturus vulgaris) ja harivesilik (Tritulus cristatus).

Viited 

Salamanderlased
Harilik jõhvikas

Harilik jõhvikas ehk kuremari (Oxycoccus palustris) on kanarbikuliste sugukonda kuuluv igihaljas kääbuspõõsas, mis on tuntud oma hapumaitseliste punaste marjade poolest.

Süstemaatika 
Harilik jõhvikas paigutatakse vahel perekonna mustikas (Vaccinium) alamperekonda Oxycoccus, siis on ta teaduslik nimetus Vaccinium oxycoccos või Vaccinium oxycoccus.

Eestis kasvab lisaks harilikule jõhvikale ka väikest jõhvikat (Oxycoccus microcarpus).

Levila 
Levinud peaaegu kogu Põhja- ja Kesk-Euroopas, kuid ka Lääne- ja Kesk-Siberis ning Põhja-Ameerikas. Eestis sage.

Kasvukoht 
Harilik jõhvikas eelistab kasvukohana happelise pinnasega märgalasid ning teda võib leida enamikust põhjaparasvöötme jahedamatest kohtadest, kus on talle sobivaid kasvukohti.

Toiteväärtus 
Hariliku jõhvika marjade hapu maitse tuleneb mitmesuguste hapete, sh oblik- ja sidrunhappe sisaldusest. Jõhvikates leidub ka bensoehapet, mis on tugeva antibakteriaalse toimega. Marjad sisaldavad C-vitamiini ja kaaliumi.

Kasutamine ja meditsiin
Jõhvikamarjadest saab valmistada kasulikke ja värskendavaid jooke, mis on muu hulgas ka vererõhku alandava toimega. Jook võib parandada enesetunnet, näiteks palaviku ajal.

Liialdada ei tohiks maksa- ja maohädade korral, neile elunditele võib liigne hapete sisaldus kahjulikult mõjuda.

Ameerika keemikute viimase aja uurimused kinnitavad, et ükski teine vili ei suuda jõhvikast edukamalt tõrjuda näiteks vähki, insulti ja südameveresoonkonna haigusi.

Rahvapärased nimetused 
Rahvapäraselt kutsutakse jõhvikat ka kuremarjaks, karbalaks, pluuknaks, rabamarjaks.

Välislingid 

 

Liigikirjeldus

Kanarbikulised
Eesti taimed
Marjad
Rudolph Felix Bauer

Rudolph Felix Bauer (ka Rudolf Friedrich Bauer ja Adolf Rudolf Fredrik Bauer; vene keeles Рудольф Феликс Бауэр, Rodion Baur (Bour), Родион Христианович Баур (Боур); 1667–1717) oli Holsteinist pärit sõjaväelane Peeter I teenistuses.

Rudolph Felix Bauer astus Liivimaal Rootsi tragunirügementi, läks enne Põhjasõja puhkemist Saksimaa poolele üle, sealt salakuulajana Rootsi teenistusse ja suunati rittmeistrina Otto Vellingki alluvusse Narva linna, kus ta omakorda 1700. aasta Narva lahingule eelnenud piiramise ajal Vene poolele üle läks. 

1702 osales Bauer Boriss Šeremetevi juhtimisel Hummuli lahingus ja 1708 Lesnaja lahingus.

Poltava lahingus 1709 juhtis Bauer pärast Carl Ewald von Rönne haavatasaamist Vene väe paremat tiiba.

Seejärel võitles Rudolph Felix Bauer Nils Strombergi vastu 4. juulil 1710 lõppenud Riia piiramisel ja piiras alates 12. juulist Pärnut, mis komandandi Jakob Heinrich von Schwengelmi juhtimisel kapituleerus 12. augustil. Seejärel hõivas Bauer ka Saaremaa. Pärast Tallinna edukat piiramist kirjutas Bauer 29. septembril 1710 Harku mõisas Vene poole esindajana alla Tallinna ja Rootsi garnisoni kapitulatsiooniaktile, mis lõpetas sõjategevuse Eesti aladel  ja mille järel sai temast esimene Venemaa tsaaririigi Eestimaa kubermangu kindralkuberner kuni 6. märtsini 1711.

1711. aasta teises kvartalis organiseeris ta oma vägedega noore Peterburi kaitset vürst Menšikovi käsutuses. 1712. aasta alguses suunati ta oma vägedega Pommerisse. 1713. aasta kevade lõpus vallutas Bauer Toningeni linna, seejärel strateegiliselt eriti tähtsa Stettini, mis langes sügise lõpuks. Järgmise poolteise aasta jooksul käsutas ta kõiki Poolas asuvaid Vene vägesid. 1716 saatis Peeter I Baueri Kopenhaagenisse ja Skånesse, et viia lahingutegevus üle vaenlase kodumaale. Oma viimasel eluaastal oli Bauer diviisiülem Ukrainas tollasel Venemaa lõunapiiril.

Viited

Kirjandus
Vjatšeslav Krassikov (Вячеслав Анатольевич Красиков): Неизвестная война Петра Великого, Olma Media Group, 2005, ISBN 9785765441985, lk 320-326

Välislingid
E-kataloog ESTER: Adolf Felix Baueri (1667-1717) digiteeritud kiri tundmatule, 28. veebruar 1717

Saksamaa inimesed
Venemaa keisririigi kindralid
Venemaa väejuhid
Saksi sõjaväelased
Rootsi sõjaväelased
Põhjasõda Eesti alal
Sündinud 1667
Surnud 1717
Narva piiramine (1704)

Narva piiramine oli 1704. aastal toimunud Põhjasõja piiramislahing, mille tulemusena Moskva tsaaririigi väed vallutasid Rootsilt Narva linna.

Ajalugu 
Piiramist alustas mais Narva jõe suudmealale saabunud 7500-meheline väesalk Moskva väejuhi Fjodor Apraksini venna Pjotr Apraksini (1659–1728) juhtimisel. Narvat kaitsva Rootsi väe komandant oli Henning Rudolf Horn.

Juuni alguses saabus kohale Vene peavägi koos Peeter I-ga. Piirajad pakkusid Narva linnale alistumisvõimalust,millest Narva keeldus.

Ümberkaudne Eesti ala rüüstati Moskva vägede poolt, kättesaadud inimesed orjastati.

Narva vallutati Peeter I juhtimisel ootamatu tormijooksuga 20. augustil (vkj 9. augustil). Ivangorod alistus nädal aega hiljem 27. augustil (vkj 16. augustil).

Rootsi tugevaima kindluslinna Narva langemise süüdlaseks peeti Henning Rudolf Horn i.

Hukkunuid
3. august Johannes Rungius, Narva ja Ingeri superintendent

Vangilangenud
4555-st Rootsi poolel sõdinud Narva garnisoni sõjaväelasest langes vangi 112 ohvitseri, nende hulgas Narva komandant, kindralmajor ja  parun Henning Rudolf Horn, 5 ooberstit (Jürgen Johan Lode, Otto Rehbinder, Fersen, Johan Appolloff, Carl Morath), 4 ooberstleitnanti, 5 majorit, 3 ratsaväe- ja 19 jalaväekaptenit, 62 leitnanti, 1 "Aide-de-camp", 4 kornetit, 4 kortermeistrit. Lisaks neile veel 125 kahurväeohvitseri ja 1600 soldatit.

Lovisa von Burghausen, hilisem Rootsi memuaarikirjanik

Mälestuse jäädvustamine 
Narva piiramisel langenud vene sõjaväelastele on Narva püstitatud monument, kuid mitte linna kaitsnud eesti sõduritele.

Viited

Kirjandus
Boris Kurakin (1676-1727): Записки кн. Б.И. Куракина 1700-1710 
Hermann Poorten`s Aufzeichnungen über die Belagerung und Einnahme der Stadt Narva durch die Russen im Jahre 1704, In: Archiv für die Geschichte Liv-, Est- und Kurlands Bd. II, XIII, 1861. Lk. 191–198.

Põhjasõda Eesti alal
Narva ajalugu
Piiramised
1704. aasta Eestis
Poltava lahing

Poltava (traditsiooniliselt: Poltaava) lahing toimus Vene ja Rootsi vägede vahel Põhjasõja ajal tänapäeva Ukrainas Poltava linna lähedal 8. juulil 1709.

Sündmused 
6. mail 1709 piirasid Rootsi väed (30 000 meest) Karl XII juhtimisel Poltava ümber. Mai lõpus jõudis Poltava lähedale Vene väe peajõud (42 000 meest, 72 suurtükki), mida juhtis Peeter I. 

8. juuli ööl ründasid Rootsi väed (umbes 20 000 meest, 4 suurtükki) Carl Gustaf Rehnskiöldi (1651–1722) juhtimisel, kuid nad löödi suurtükitulega taanduma ja järgnenud käsitsivõitluses põgenema. Venelaste vägesid juhtisid kaitsepositsiooni keskosa: Boriss Šeremetev, paremat tiiba Carl Ewald von Rönne, vasakut tiiba Aleksandr Menšikov ning suurtükiväge Jakob Bruce.

Rootslased kaotasid hukkunutena 9234, venelased 1345 inimest. 11. juulil Perevolotšna juures Rootsi vägi (umbes 16 000 meest) kapituleerus; Karl XII pääses Osmanite riiki. 

Poltava lahingus murdus Rootsi sõjaline võimsus ja sõjaedu kaldus Venemaa kasuks.

Hukkunuid
ooberst vabahärra Carl Magnus von Rehbinder, Eestimaa rüütelkonna peamees 1696, Kodasoo, Kostivere ja Saksi mõisnik

Kirjandus 
Полтавская битва и ея памятники: С рис., планом города и карт. военных действий/ Сост.: преп. Петр. Полт. кад. корпуса Ив. Фр. Павловский и воспитатель В. Мих. Старковский .- 2-е изд. .- Полтава : Тип. Губ. правл. , 1895. Digitaalselt
A. Liperovskij: Svenskarnas grafvar vid Poltava. / toim. Gabriel Hedengren, ”Illustrerad militärrevy”, VII 1904, lk. 301-303, (Русский Инвалид (Russki Invalid) 1903 n:r 53)
Кафенгауз, Бернгардт Борисович: Полтавская битва. // Историк-марксист, 1939, N 4. с. 44-56
Peter Englund. Poltaava: ühe armee häving. Rootsi keelest tõlkinud Ivar Rüütli. Tallinn, Argo, 2006.
Peter Englund. The Battle That Shook Europe: Poltava and the Birth of the Russian Empire. London, 1992, 288 pages. ISBN 1860648479 inglise keeles
Peter From. Katastrofen vid Poltava : Karl XII:s ryska fälttåg 1707-1709. Lund, 2007 (Enskede TPB 2008) ISBN 9789185377701

Välislingid
Mart Laar: "Päev, mil muutus Eesti saatus" Postimees, 8. juuli 2009 irl.ee
Kalle Kroon: "300 aastat tagasi Poltava all. Ajaloo pöördepunktist ja eestlastest selle keskel" Horisont, 4/2009

Lahingud
Põhjasõja lahingud
Robert Lichton

Krahv Robert Lichton (rootsi keeles Robert Johansson Lichtone; 8. juuni 1631 – 8. jaanuar 1692 Stockholm) oli Šotimaa parunisoost (Leighton of Ulishaven, Forfarshire) pärit Rootsi sõjaväelane.  

Robert sündis Porvoo lähedal Hummelsundis Šotimaalt Rootsi teenistusse tulnud koloneli parun John Lichtoni ja Catharina Guthrie pojana. Tema isa langes Kolmekümneaastase sõja Wittstocki lahingus 24. septembril 1636.

1646. aastal astus ta 15-aastaselt Rootsi sõjaväkke. 23. augustil 1665 sai temast kolonelleitnant ja ta astus teenistusse Wolmar Wrangeli ratsarügemendis. 

1667 abiellus ta Beata Rosenstiernaga (surnud 1684), kes oli Pommerist pärit ja 1630 aastal Rootsi aadlitiitli saanud Rörstrandi, Visbohammari ja Lida mõisniku Mårten Mårtensson Wewitzeri (aadlinimega Rosenstierna) (1582–1638) ja tema esimese naise Beata Danielsdotter Böckmani (1593–1631) tütar.

1675 sai temast aadlilipkonna ülem ja sama aasta 30. septembril sai ta Rootsi vabahärraks. 1676 osales ta Nya aadlilipkonna ülemana Skåne sõja Lundi lahingus ja sai seal haavata. 14. jaanuaril 1679 sai ta ratsaväe kindralmajori auastme. 31. maist 1681 kuni 1687 oli ta Eestimaa kubermangu kindralkuberner, ülendati 1685 kindralleitnandiks ning määrati Jönköpingi ja Kronobergi lääni kindraladjutandiks ja kuberneriks. 1687 sai ta kuninglikuks nõunikuks ja määrati 20. jaanuaril Turu õuekohtu presidendiks. Sama aasta 10. detsembril anti talle krahvitiitel.

Lichton suri lastetuna 1692 oma Rörstrandi mõisas (rootsi Rörstrands slott) Stockholmis ja on maetud Ulrica Eleonora kirikusse (Kungsholmen) Stockholmis, Rootsi kuningate lähedale.

Talle kuulusid ka Soomes asunud Tervajoki ja Äyräpää mõisad.

Vaata ka
Eestimaa kindralkuberneride loend
Eesti šotlased

Viited

Välislingid
Robert Lichtoni korraldused Eesti Ajalooarhiivi fondides
Elulugu Nordisk familjebok (1885), lk. 1218–1219 (rootsi k)
Elulugu Nordisk familjebok (1912), lk. 368–369 (rootsi k)
Elulugu Svenskt biografiskt handlexikon (1906), lk. 46 (rootsi k)
Perekonna genealoogia (rootsi k.)

Šotimaa inimesed
Rootsi krahvid
Rootsi kindralleitnandid
Rootsi Eestimaa kindralkubernerid
Sündinud 1631
Surnud 1692
Johannes Reinke

Johannes Reinke (3. veebruar 1849 – 25. veebruar 1931) oli saksa botaanik, bioloogiateoreetik ja filosoof. 

Aastast 1879 oli ta botaanikaprofessor Göttingeni Ülikoolis, rajades seal taimefüsioloogia instituudi. Aastail 1885–1921 töötas ta Kieli Ülikooli professorina. 

Aastal 1901 avaldas ta raamatu "Sissejuhatus teoreetilisse bioloogiasse", mis on teadaolevalt esimene raamat maailmas, mille pealkirjas esineb nimetus "teoreetiline bioloogia".

Teoseid
 Lehrbuch der allgemeinen Botanik (Üldise botaanika õpik), 1880   
 Atlas deutscher Meeresalgen  (Saksa merevetikate atlas), 1889 ja 1891
 Einleitung in der theoretische Biologie (Sissejuhatus teoreetilisse bioloogiasse), 1901, 2. tr. 1910 
 Philosophie der Botanik (Botaanika filosoofia), 1905
 Kritik der Abstammungslehre (Evolutsiooniõpetuse kriitika), 1920
 Naturwissenschaft, Weltanschauung, Religion (Loodusteadus, maailmavaade, religioon), 1923
 Das dynamische Weltbild (Dünaamiline maailmapilt), 1926

Saksamaa bioloogid
Saksamaa botaanikud
Bioloogiateoreetikud
Sündinud 1849
Surnud 1931
Saksa filosoofid
Rein Tomingas

Rein Tomingas (25. november 1944 Tallinn – 19. oktoober 2008 Tallinn) oli eesti arhitekt.

Rein Tomingas lõpetas 1964. aastal Tallinna Polütehnikumi ja 1971. aastal ERKI. Ta on töötanud EKE Projektis ja ASis Reissiin.

Ta on projekteerinud nii tööstus-, põllumajandus- ja haldushooneid kui ka spordi- ja kultuurirajatisi (sealhulgas Toila laululava) ja puhkebaase. Koos Ain Padrikuga projekteeris ta Harju KEKi tehnotalituse hoone Keilas.

Teda tunti ka parodistina.

Vaata ka
Lihula kultuurimaja

Eesti arhitektid
Sündinud 1944
Surnud 2008
Rahumäe kalmistule maetud
Jaagup Linnakivi

Jaagup Linnakivi (kuni 1936. aastani Jakob Eduard Teinburk; 1900–1965) oli eesti arhitekt, Pärnu linna peaarhitekt 1960–1965.

Elukäik
Jaagup Linnakivi sündis . Poeg Ilmar Linnakivi (sündinud 1948) on metroloogia ja mõõtetehnika spetsialist.

Töö ja looming
Lõpetas Tallinna Tehnikumi ehitusosakonna arhitektuuriharu 1932. aastal.

Aastatel 1937–1939 töötas koos Pärnu linnaarhitekti Olev Siinmaaga.

Linnakivi oli Pärnu linna peaarhitekt 1960–1965.

Töid
 Motell Kajakas Pärnus Seedri tänaval 
Rahkla koolimaja (1936)
 Elamu Tartus Hermanni 9 (1937) 
Hermanni 9 maja esindab 1930. aastate teisel poolel Eestis levinud moodsat elamutüüpi. Selliseid leidus eriti palju Nõmmel. Muidu üpris tavaline maja eristub Tähtvere linnaosa tuimavõitu hoonestusest. Mõlemal korrusel asuvad sarnased, neljatoalised korterid, esindades keskmist elustandardit.
 Õppeotstarbelise teatmiku „Ehitusala seaduste ning määruste kogu ühes Tallinna ja Nõmme määrustega“ (1937)
Pangahoone Pärnus Rüütli 51 (1939)
Korterelamu Pärnus Kuninga 3 (1940)
 Osalus Narva-Jõesuu puhkekompleksi kavandamisel (1970. aastad)

Viited

Eesti arhitektid
Tallinna kõrgema tehnikumi vilistlased
Eestistatud nimega inimesed
Pärnu Alevi kalmistule maetud
Sündinud 1900
Surnud 1965
Nousiaineni vald

Nousiainen (rootsi keeles Nousis) on vald Soomes Lääne-Soome läänis Päris-Soome maakonnas.

Nousiaineni vallas elab 4814 inimest; valla pindala on 199,45 km², millest 0,58 km² on veega kaetud. Asustustihedus on 24,21 inimest/km².

Nousiainen oli Soome esimene kindlalt teadaolev piiskopitooli asukoht. Legendi järgi maeti Nousiainenisse ka piiskop Henrik, kelle väidetavalt tappis talupoeg Lalli. Sama legendi järgi olevat Nousiainenisse 12. sajandil ehitatud Soome esimene kirik. Nimelt olevat Henrik vahetult enne surma oma kaaskonnal palunud ehitada kiriku sellesse kohta, kuhu nad tema surnukeha viia jaksavad. Märke sellest ajast pärinevast kirikust ei ole aga leitud.

Nousiainen sai oma nime selle järgi, et maapind selles kohas väga kiiresti tõuseb.

Viited

Välislingid 
 Valla koduleht

Päris-Soome maakonna vallad
Akvakultuur

Akvakultuur ehk vesiviljelus on üldjuhul kasulike veeorganismide, nii mageveeliste kui ka mereveeliste, kasvatamine vesikeskkonnas. 

Meres kasvatatavat akvakultuuri nimetatakse marikultuuriks. Teatavate organismidega kasvatatavat akvakultuuri võib nimetada vähikasvatuseks, kalakasvatuseks, krevetikasvatuseks jne. 

Akvakultuuris kasvatatakse enamasti limuseid, vähke, veetaimi (ka vetikaid) ja vääriskalu (näiteks vikerforelli).

Akvakultuur on inimkonnale märksa ohutum võrreldes maismaal kasvatatavate liikide pidamisega. Paljud viirushaigused, näiteks rõuged, linnugripp, seagripp ja hullulehmatõbi jõuavad inimesele maismaaloomadelt. Seevastu pole veel teada, et mõni vees kasvatatav taim või loom inimesele nakkust annaks, kui mitte arvestada kalade siseparasiite.

Ajalugu 

Akvakultuur pärineb Hiinast, umbes ajast 2500 eKr. Esimesena kasvatati karpkala, kes on pidamistingimuste suhtes vähenõudlik. Karpkala kasvatamine viis kuldkalade aretamiseni Tangi dünastia ajal.

Hawaii põliselanikud rajasid kalatiike rohkem kui 1000 aastat tagasi.

Kalatiike leidus ka Vanas Roomas ja selle kombe võtsid üle varakristlikud kloostrid, sest kala oli paasturoog, mida võis süüa ajal, kui liha ei tohtinud süüa. Keskajal levis kalatiikide rajamise komme kõikjale Euroopasse, kaasa arvatud Eestisse. Kalatiikide tähtsus vähenes 19. sajandil, kui transport arenes ja muutis ka sisemaal värske kala odavamaks.

2007. aasta seisuga kasvatatakse maailmas akvakultuuri abil 430 loomaliiki, mis on suur edasiminek võrreldes 13 liigiga 2000. aastal ja 324 liigiga 1997. aastal.

Tänapäeval akvakultuuri tähtsus suureneb. Selle põhjuseks on paljude kalaliikide looduslike varude üleekspluateerimine ja maailma rahvaarvu kasv, mis suurendab nõudlust kvaliteetsete proteiiniallikate järele.

Vesiviljelus Eestis
Eestis on vesiviljelus tõusuteel ja valdava osa toodangust moodustab vikerforell (2016. aastal 78% kogu müüdud kala- ja vähitoodangust). Kokku müüdi 2016. aastal kaubakala ja -vähki 868 tonni ja seda 3,7 miljoni euro väärtuses. Sellest 680 tonni ja 2,6 miljonit eurot oli vikerforelli osa, harilikku jõevähki müüdi 0,7 tonni ja teiste liikide (ahven, arktika paalia, angerjas, aafrika angersäga, karpkala, pakslaup, säga, siberi ja vene tuur ning valgeamuur) osa oli väiksem. Samal aastal läks ekspordiks 9% toodangust.

Vaata ka 
Marikultuur
Mereannid
Vesikultuur

Viited

Välislingid 

 Tiit Paaver: Akvakultuur ja selle areng maailmas
 Ajakiri "Euroopa kalandus ja akvakultuur"
Sedani lahing (1940)

Sedani lahing toimus Teise maailmasõja ajal Saksa ja Prantsuse vägede vahel Sedani linna juures.

13. mail 1940 murdsid Saksamaa tankidiviisid Sedani juures läbi prantslaste kaitsest ja ületasid Meuse'i. Sellega algas Saksa väe Prantsusmaale tung.

Vaata ka
Teine maailmasõda

Teise maailmasõja lahingud
Saksamaa Teises maailmasõjas
Prantsusmaa Teises maailmasõjas
Tsushima lahing

Tsushima merelahing toimus 27.–28. mail 1905 Vene ja Jaapani laevastiku vahel Vene-Jaapani sõjas.

Venemaa keiserliku laevastiku  2. Vaikse ookeani eskaader, mille juhataja oli viitseadmiral Zinovi Rožestvenski (1848–1909), väljus oktoobris 1904 Liepāja sadamast ning sõitis Atlandi ja India ookeani kaudu Kaug-Itta, kuhu jõuti 1905. aasta maikuus.

27.–28. mail toimunud lahingus purustas admiral Tōgō Heihachirō juhitud Jaapani laevastik Vene laevastiku 2. eskaadri täielikult. Hukkus üle 5000 Vene madruse ja ohvitseri ning 27 laeva. Tsushima lahing tähendas Venemaa lõplikku lüüasaamist Vene-Jaapani sõjas. Haavatud viitseadmiral Rožestvenski langes jaapanlaste kätte vangi, kuid ta lasti kodumaale pärast Portsmouthi rahu sõlmimist 5. septembril.

Lahingus osalesid Venemaa poolt Borodino klassi soomuslaevad Orjol, Knjaz Suvorov, Imperator Aleksandr III ja Borodino. Esimene langes jaapanlaste kätte (pärast ümbernimetamist Iwami), teised hukkusid. Lahingus pidi osalema ka Slava, kuid viimane ei jõudnud selleks ajaks valmis. Slava hukkus Esimese maailmasõja ajal Väinameres.

Kirjandus
 Jüri Kotšinev. "Ma ei tahtnud kurvastada keisrit". - Horisont 4/2017, lk 54

Lahingud
Merelahingud
1905
Vene-Jaapani sõda
Eddie Irvine

Edmund Irvine (sündinud 10. novembril 1965 Newtownardsis Põhja-Iirimaal) on endine Suurbritannia Vormel 1 võidusõitja. 

Võidusõiduga hakkas ta oma vanemate innustusel tegelema juba varakult. Tema isa Edmund Irvine seenior ja õde Sonia toetasid teda terve tema karjääri jooksul.

Tema kui elukutselise võidusõitjakarjäär algas aastal 1983. Aastal 1988 liitus ta Vormel 3 sarjaga, aasta hiljem sarjaga Vormel 3000.
Vormel 1 maailma pääsemisele aitas kaasa Jordani Vormel 3000 tiimiga liitumine 1990. aastal. Aastal 1993 sai ta Jordani sõitjaks Vormel 1 sarjas. Tema karjäär Vormel 1 sarjas algas edukalt. Aastal 1996 sai temast Ferrari sõitja. Tema meeskonnakaaslaseks sai hilisem seitsmekordne maailmameister Michael Schumacher.

Aasta 1999 oli Eddie Irvine'i karjääri edukaim: ta võitis 4 sõitu, kuid kaotas maailmameistritiitli aasta viimasel võistlusel Jaapanis Mika Häkkinenile, tulles ise teiseks. Ta kaotas kokkuvõttes Häkkinenile kahe punktiga.

Pärast hooaega lahkus ta Ferrarist ja ühines äsjaloodud Jaguar F1 tiimiga. Eddie oli ainus sõitja, kes suutis Jaguari poodiumile viia (kahel korral). Üks neist oli 2001. aasta Monaco Grand Prix ja teine 2002. aasta Itaalia Grand Prix.

Pärast 2002. aasta hooaega ta lõpetas oma karjääri.

Vormel 1 karjäär
 Jordan (1993–1995),
 Ferrari (1996–1999),
 Jaguar (2000–2002)

Suurbritannia Vormel 1 piloodid
Põhja-Iirimaa sportlased
Sündinud 1965
Jalgpall 2008. aasta suveolümpiamängudel

Jalgpall 2008. aasta suveolümpiamängudel algas kaks päeva varem, kui olümpiamängud ametlikult avati. Jalgpallivõistlused toimusid 6.–24. augustini. Meeste koondised koosnesid põhiliselt kuni 23-aastastest mängijatest, kuid reeglid lubasid osaleda ka kuni 3 mängijal, kes on vanemad. Naiste võistlustel osalesid riikide rahvuskoondised.

Võistluspaigad

Kvalifitseerunud riigid

Mehed

Naised

Tulemused

Mehed 
Eelmiste 2004. aasta Ateena olümpiamängude kolm paremat meeskonda olid:
  Olümpiavõitja: Argentina 
  Hõbemedal: Paraguay
  Pronksmedal: Itaalia

Alagrupimängud

A-alagrupp

B-alagrupp

C-alagrupp

D-alagrupp

Väljalangemismängud

Veerandfinaalid

Poolfinaalid

3. koha mäng

Finaal

Lõplik järjestus 
  Olümpiavõitja Argentina
  Hõbemedal Nigeeria
  Pronksmedal Brasiilia
 4. koht Belgia
 5. koht Itaalia
 6. koht Elevandiluurannik
 7. koht Holland
 8. koht Kamerun
 9. koht USA
 10. koht Lõuna-Korea
 11. koht Austraalia
 12. koht Serbia
 13. koht Hiina
 14. koht Uus-Meremaa
 15. koht Jaapan
 16. koht Honduras
 Ametlikud tulemused

Naised 
Eelmiste 2004. aasta Ateena olümpiamängude kolm paremat naiskonda olid:
  Olümpiavõitja: USA
  Hõbemedal: Brasiilia
  Pronksmedal: Saksamaa

Alagrupimängud

E-alagrupp

F-alagrupp

G-alagrupp

Väljalangemismängud

Veerandfinaalid

Poolfinaalid

3. koha mäng

Finaal

Lõplik järjestus 
  Olümpiavõitja USA
  Hõbemedal Brasiilia
  Pronksmedal Saksamaa
 4. koht Jaapan
 5. koht Hiina
 6. koht Rootsi
 7. koht Norra
 8. koht Kanada
 9. koht Põhja-Korea
 10. koht Uus-Meremaa
 11. koht Argentina
 11. koht Nigeeria
 Ametlikud tulemused

Välislingid 
 Jalgpalli ametlik kodulehekülg Pekingi OM-il

2008. aasta suveolümpiamängud
Jalgpall olümpiamängudel
Transponeeriv muusikainstrument

Transponeeriv muusikainstrument on muusikainstrument, mille kõlav helikõrgus erineb noodikirjas fikseeritud helikõrgusest püsiva intervalli võrra. 

Näiteks:
pikoloflööt in Des kõlab kirjutatust väike noon kõrgemal;
pikoloflööt in C kõlab kirjutatust oktav kõrgemal;
pikolotrompet in F kõlab kirjutatust puhas kvart kõrgemal;
pikoloklarnet in Es, pikolotrompet in Es ja sopraniino kõlab kirjutatust väike terts kõrgemal;
pikolotrompet in D kõlab kirjutatust suur sekund kõrgemal;
klarnet in B, trompet in B, sopransaksofon kõlab kirjutatust suur sekund madalamal;
inglissarv kõlab kirjutatust puhas kvint madalamal;
metsasarv in F viiulivõtmes kõlab kirjutatust puhas kvint madalamal, bassivõtmes kõlab kirjutatust puhas kvart kõrgemal;
altsaksofon kõlab kirjutatust suur sekst madalamal;
tšelesta, kontrafagott kõlab kirjutatust oktav madalamal;
kontrabass bassivõtmes kõlab kirjutatust oktav madalamal, kuid viiulivõtmes seal, kus kirjutatud;
tenorsaksofon, bassklarnet in B kõlab kirjutatust suur noon madalamal

Pillid
Mündi tänav

Mündi tänav on tänav Tallinna vanalinnas.

Mündi tänava pikkus on u 45 meetrit, tänav algab Raekoja platsilt ja lõppeb Pika tänavaga ristudes.

Hoonestus 
Mündi 2, Mündi tänava idaküljel on aga kaks maja (Mündi tn 2 ja 4) kolmel ajaloolisel kinnistul, kinnistu on pikka aega olnud linna käsutuses ja hooned saanud ühe aadressi, Mündi 2. Enne teist maailmasõda asus hoones Tallinna Linnavalitsuse revisjoniamet,  majandusosakond ja rahandusosakond. Hoone oli omandanud 1827. aastal Tallinna raehärra Jakob Johann Gonsior ja pärast Gonsiori surma 1865. aastal pärandas ta sellegi testamendiga heategevusklikuks otstarbeks. Gonsiori pärandvara hallanud Jakob Gonsiori-asutis tegutses Mündi tänav 2 majas kuni selle likvideerimiseni 1940. aastal. Eesti NSV ajal tegutses Mündi tn 2 tegevust Tallinna Linna TSN Täitevkomitee Rahandusosakond, praegu töötab hoones üks osa Tallinna Kommunaalametist. 
Mündi 3,  Mündi tänava lääneservas asub kaks maja (Mündi tn 1 ja 3), mida võib pidada nn Jegorovi maja osadeks.  Pika ja Mündi tänava nurgal (praegune Pikk 12/Mündi 3), mis oli tuntud ka Riesenkamffi majana, kuna maja kuulus alates 1865. aastast Aleksander Leonhard Riesenkampffile, ja 1909. aastast Karl Eberhardt Riesenkampffile ning 1918. aastal ostis maa ja valduse Ivan Jegorov. 1950. aastatel asus hoones Eesti NSV Tallinna Kehakultuuri- ja Spordikomitee. Mündi tn 3 majas tegutsesid vähemalt 1960. aastatel Tallinna Linna TSN Täitevkomitee kolm osakonda: Tallinna Linna Statistikavalitsus, Eluruumide Arvestuse ja Jaotamise osakond ning Elanikkonna Elukondliku Teenindamise Valitsus.

Ajalugu 
Mündi tänav sai 13. sajandil alguse kitsast rajast, mis oli ühendusteeks sadama poole viiva Pika tänava ja turuplatsi – Raekoja platsi – vahel. Tänavat kutsuti "lühikeseks tänavaks turu juures" (1368). Ajavahemikul 1555–1815 läks Mündi tänava siht Tallinna raekoja poole vaekoja ja linna häbiposti vahelt.

1766. aastal läks Mündi tänava ja Raekoja platsi nurgal asunud hoone siidi- ja kangakaupmees Peter Friedrich Mundti (hilisem Tallinna bürgermeister) valdusse. Tema nime järgi hakati tänavat kutsuma Mundi tänavaks (Mundten-Straße) ja  1954. aastal, tunnistati see sobimatuks ja tänav nimetati ümber Mündi tänavaks.

Viited

Välislingid 
MÜNDI TÄNAV, 29 apr. 2021 · by linnaarhiiv

Kesklinna linnaosa tänavad
Rataskaevu tänav

Rataskaevu tänav on tänav Tallinna vanalinnas.

Rataskaevu tänav algab Pika ja Nunne tänava ning Pika jala ristmikul. Sealt kulgeb ta algul lõunasse ja siis pöörab kagusse. Rataskaevu juures ristub ta Dunkri tänavaga. Rataskaevu tänav on umbes 160 m pikk. Ta lõpeb ristmikul, kust itta läheb Niguliste tänav ja läände Lühike jalg, ning jätkub sealt lõuna suunas Rüütli tänavana. Suurimad majanumbrid on 24 paarisnumbrite ja 9 paaritute numbrite poolel.

Aastatel 1950–1987 kandis tänav koos Rüütli tänavaga ühist Rataskaevu tänava nime.

Hoonestus
Rataskaevu 1 // Pikk 2 // Voorimehe 9 on neljakorruseline kivihoone, tiibadega Rataskaevu ja Voorimehe tänaval, mis on ehitatud arhitekt Artur Perna projekti järgi aastatel 1921–1923 Tallinna Eesti Kirjastus-Ühisuse ajalehe Päevalehe toimetuseks ja ühisuse trükikojahooneks. Hoones asus varem Eesti NSV Ministrite Nõukogu Riikliku Kirjastuste, Polügraafia ja Raamatukaubanduse Komitee trükikoda Kommunist.
Rataskaevu 7, hotellihoone (endine St. Petersburg, Bristol, Tallinn; alates 1963 Hotell Toome, nüüd Hotell St. Peterburg)
Rataskaevu 8 ja 10 // 12 (endine trükitööliste klubi, praegune Von Krahli teater)
Rataskaevu 22, Rammi maja
Rataskaevu 38 tegutses 18.–19. sajandil Tallinna parandusvangla.  Vangla tegutses 1820. aastateni, kui asutati uus eeluurimisvangla Vene tänaval.

Galerii

Ajalugu

Rataskaevu tänav tekkis 11. sajandil ja oli ühendusteeks lõuna poolt tuleva kaubatee Pärnu maantee ja Raekoja platsi vahel.

Tänavat on esmakordselt mainitud 1328 nimetusega platea dicta dumestrate, monte penes machina (1381) ja sternestrate (1489–1521).

Tänavale nime andnud kaevu on esmakordselt mainitud Tallinna pärusraamatus 30. aprillil 1375 Sternsodi kaevuna. See nimetus tulenes alamsaksa keelest sõnast "stern" 'kalk', kuna kaevu vesi oli lubjarikas ja väga kalk. Rataskaevu nime (saksa keeles Raderbrunner, Raderstraße, vene keeles Ратаскаэву, ул., Колесная ул., Радерова ул.) sai kaev veetõstmisseadme järgi. Kaevuvee ebakvaliteetsuse tõttu loobuti selle kasutamisest 19. sajandi keskpaiku, kaev jäi hooletusse ja kandis kuni kinniajamiseni rahvapärast nime Kassikaev (saksa keeles Katzenbrunner'').

Viited

Välislingid 

Tallinna vanalinna tänavad
Voorimehe tänav

Voorimehe tänav on tänav Tallinna vanalinnas Vanalinna asumis Kesklinna linnaosas (all-linna osas).

Tänav algab Raekoja platsilt, suundub loodesse ja lõpeb Pikal tänaval.

Voorimehe tänav oli Tallinnas Vanaturu kaela mööda üle Raekoja platsi suundunud ida poolt tulnud kaubatee (Tartu maantee) osa. Kujunenud 11. sajandil.

Välislingid 

Tallinna vanalinna tänavad