Müsteerium (teater)

Müsteerium (inglise keeles mystery play, saksa keeles Mysterienspiel) on teatriajaloos üks kolmest rahvakeelse draama liigist keskaegses Euroopas miraakli ja moralitee kõrval.

Ajaloost

Kujunemine 
Müsteerium arenes välja ladinakeelseist liturgilistest draamadest, mida etendasid tavaliselt vaimulikud, ja kujutas piiblist võetud süžeesid nagu maailma loomine, Aadama ja Eeva pattulangemine, Aabeli mõrvamine ja Viimne kohtupäev. 13. sajandi jooksul hakkasid piibliloonäidendeid etendama käsitööliste gildid, sedapuhku rahvakeeles ja enam mitte kirikutes, vaid väljaspool neid. Kirikuseinte vahelt väljumisega leevenesid ranged religioossed ettekirjutused mängule ja nende sakraalne loomus asendus igapäevasemaga, haarates endasse apokrüüfilisi või üldse väljamõeldud elemente. Järk-järgult lisati lugudesse huumorit ja satiiri, mis pilkas arste, sõdureid, kohtunikke ja isegi munki ja preestreid.

Kõrgaeg 
Inglismaal korraldati erinevad süžeed 25–50 erinevast näidendist koosnevatesse pikkadesse tsüklitesse. On teada 14. sajandil mängitud kolmepäevane 25 näidendist koosnenud Chesteri tsükkel, mida etendati Issanda Ihu püha puhul ja mis hõlmas Vana Testamendi osi alates loomisloost ja Luciferi langemisest kuni Uues Testamendis Jeesuse sünnini, sealt edasi põgenemisest Egiptusse kuni Jeesuse ristilöömise ning põrgusse laskumiseni kuni Ülestõusmiseni, Püha Vaimu väljavalamiseni ja tsüklit lõpetava Viimsepäevakohtuni; sarnast 32 näidendist koosnevat tsüklit esitati 15. sajandi algul Wakefieldis. Prantsusmaal sisaldas üksainus näidend, Arnoul ja Simon Grébani "Apostlite teod" 494 tekstiga rolli, kokku 61 908 värsireaga; seda mängiti osade kaupa 40 päeva.

Müsteeriumi kõrgperioodil olid lavastused mitte ainult väga pikad, vaid ka tehniliselt keerukad. Neid võidi mängida, nagu oli valdavalt kombeks Inglismaal, real pageant-vankritel, millest igal oli koos nii tellingutel asuv lava kui ka lavatagune vajamineva inventari jaoks; vankrit sai ratastel liigutada järgemööda igasse esinemiskohta. Prantsusmaal ja Itaalias mängiti müsteeriume laial, umbes 30-meetrisel laval, millel erinevad esinemiskohad paiknesid reana, nii et paradiis oli lava ühes otsas ja põrgu teises otsas. Maapealsete stseenide kohad olid reastatud nende vahele. Mängudes ei peetud oluliseks aja-, koha- ega tegevuseühtsust; erinevad esinemiskohad võisid kõrvuti etendada tervet rida üksteisest kaugel paiknevaid geograafilisi asukohti ja neis toimuvat. Müsteeriumide juurde kuulus ka keeruline mehaaniline lavatehnika, mitmesugused liigutamis- ja tõstemehhanismid, langluugid ja muud nutikalt väljamõeldud seadmed võimaldasid kujutada lendavaid ingleid, tuldpurskavaid koletisi ja põrgust ilmuvaid kuradeid, imelisi muundumisi ja verist vägivalda martüüriumides.

Langus 
Müsteeriumide mängimine hääbus paljudes kohtades reformatsiooni tulekuga. Hääbumine hiljemalt 16. sajandi lõpuks oli osalt tingitud ka vormist, milliseks müsteerium arenes: kirik enam müsteeriumietendusi ei toetanud nende irdumise tõttu religioossest suunitlusest, renessansi õpetlased leidsid vähe väärtuslikku müsteeriumide pikkades lohisevates tekstimassiivides ning laiemat publikut hakkas enam paeluma rändavate professionaalsete teatritruppide mäng, mis hakkas jõudma Itaalia piiridest väljapoole mujale Euroopasse. Mõnes protestantlikus riigis, näiteks Inglismaal, kahtlustati müsteeriumietendusi ja miraakleid katoliiklikus propagandas ja tõrjuti neid seepärast.

Vaata ka 
 Kannatusmäng
 Miraakel
 Interluudium
 Vastlamäng
 Sotii

Viited 

Teatri ajalugu
Keskaja teater