joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kordsete suhete seadus

Kordsete suhete seadus (nimetatakse ka Daltoni seadus) on 19. sajandi algul John Daltoni sõnastatud keemiaseadus, mis oli oluline atomistliku teooria loomisel ja kinnitamisel. See väidab, et kui kaks keemilist elementi moodustavad teineteisega mitu keemilist ühendit, siis ühe elemendi mingi kindla massiga ühinenud teise elemendi massid suhtuvad omavahel nagu täisarvud.

Näiteks ühendite SO2 ja SO3 korral on 32 g väävli kohta SO2-s 32 g hapnikku ja SO3-s 48 g hapnikku; siit saame, et hapniku suhteline sisaldus ühendites SO2 ja SO3 on 32:48 = 2:3. Vingugaasis (CO) on aga 100 g süsiniku kohta 133 grammi hapnikku ja süsihappegaasis (CO2) on 100 grammi süsiniku kohta 266 grammi hapnikku ning 133:266 = 1:2.

Dalton määratles kordsete suhete seaduse 1804. aastal toetudes prantsuse keemiku Joseph Louis Prousti kirjeldatud koostise püsivuse seadusele ja teise prantsuse keemiku Antoine Lavoisier avastatud massi jäävuse seadusele. Ta avaldas 1808. aastal raamatu "A New System of Chemical Philosophy", milles ta esitas hüpoteesi, et igale keemilisele elemendile vastab jagamatu osake (aatom) ning eri elementide aatomid erinevad massi poolest. Ühe elemendi aatomid on ühesuguse suuruse ja massiga. Eri keemilistes ainetes on aatomid omavahel ühendatud; keemiliste reaktsioonide käigus muutub selle ühenduse viis. Keemilised protsessid ei saa aatomeid tekitada ega purustada.

Kordsete suhete seadus oli väga oluline aatomiteooria tõestamisel. Ei ole aga üheselt selge, kas Dalton avastas selle seaduse ning sai selle seletamiseks luua atomistliku teooria, või oli selle seaduse puhul tegemist hüpoteesiga, mille Dalton püstitas, et uurida atomistliku teooria kehtivust.

Seaduse sõnastusest esineb kergelt erinevaid vorme. Näiteks Nikolai Glinka "Üldine keemia" (originaal 1960; tõlgitud vene keelest 1962) annab selleks: "Kui kaks elementi moodustavad teineteisega mitu keemilist ühendit, siis ühe elemendi kaalulised hulgad, mis neis ühendites vastavad teise elemendi ühele ja samale hulgale, suhtuvad omavahel nagu väikesed täisarvud".

Otseselt ei pea kõnealused arvud küll väikesed olema. Näiteks kehtib seadus samamoodi alkaanide (nt C100H202) ja alkeenide (nt C100H200) võrdlemisel, kuid vesiniku massid 100 süsiniku (aatomi, grammi) kohta suhtuvad nagu 202/200 ehk 101/100 ehk 1,01. Tolle aja eksperimentaalsed võimalused ja mõõtmistäpsused olid aga mõneti piiratud ja nii käsitleti tõenäoliselt üksnes lihtsamaid aineid, mille tõttu olid ka vastavad suhtarvud väikesed.

Seadus ei tööta mittestöhhiomeetrilisi ühendite puhul ning seda ei anna hästi rakendada polümeeride ja oligomeeride puhul.

Kaasaegses keemias ei oma see seadus suuremat tähtsust. Näiteks ei ole paljudes eestikeelsetes keemiaõpikutes seda isegi mainitud. Küll aga oli see oluline tänapäevase keemia väljakujunemisel.

Vaata ka 
 Keemiaseadus
 Stöhhiomeetria

Viited

Kirjandus 
 Henry E. Roscoe ja Arthur Harden. A new view of the origin of Dalton's Atomic theory : A contribution to chemical history, MacMillan and Co, 1896

Teadus
Keemilised reaktsioonid
Jaagup Alaots

Jaagup Alaots (27. juuli 1940 Tartu – 15. oktoober 2012) oli eesti loomaarstiteadlane.

Ta lõpetas 1958. aastal Tartu 2. Keskkooli ja 1965. aastal Eesti Põllumajanduse Akadeemia veterinaariateaduskonna. 

Aastal 1976 kaitses ta teemal "Tibude lümfoidkoe varajased histoloogilised muutused tervetel ja pulloroosihaigetel tibudel" veterinaariakandidaadi väitekirja.

Pärast akadeemia lõpetamist teenis ta Nõukogude armee sideväes. 

Seejärel töötas ta aastatel 1967–1968 peaveterinaararstina Uula sovhoosis (asus praeguses Puhja vallas). Aastal 1968 kutsuti ta teadurina tööle Balti Tsonaalsesse Teadusliku Uurimise Veterinaarlaboratooriumisse, kus ta töötas aastani 1979. Seal valmis ka tema kandidaadiväitekiri.

Eesti Põllumajanduse Akadeemias algas tema pedagoogiline tegevus 1972. aastal: õppejõuna patoloogilise histoloogia alal tollases patoloogilise anatoomia, loomatervishoiu ja parasitoloogia kateedris. Septembris 1979 asus ta korralise õppejõuna tööle veterinaariateaduskonna sise- ja nakkushaiguste kateedris; tema vastutada oli kogu epizootoloogia valdkonna õppetöö. Aastal 1987 valiti ta dotsendi ametikohale. Aastal 1996 sai ta epizootoloogia professoriks. 

Lisaks õppetöökoormusele osales ta veiste leukoosi uurimisgrupi töös. Lisaks täitis ta ka administratiivseid kohustusi, olles aastatel 1982–1994 veterinaariateaduskonna teadusprodekaaniks ja aastatel 1996–2000 loomaarstiteaduskonna nakkushaiguste instituudi juhataja, samuti osales ta teaduskonna nõukogu, metoodikakomisjoni ja teiste otsustuskogude töös.

Ta õpetas üle 25 aasta (1979–2006) loomaarstiüliõpilastele epizootoloogiat ja loomade ning lindude nakkushaigusi. Selle kõrvalt leidis ta aega emakeelse õppekirjanduse koostamiseks.

Välislingid 
In memoriam Jaagup Alaots (27.07.1940-15.10.2012)
Alaots, Jaagup (EE)

Eesti loomaarstid
Miina Härma Gümnaasiumi vilistlased
Eesti Maaülikooli veterinaariateaduskonna vilistlased
Sündinud 1940
Surnud 2012
Lootospark

Lootospark on staadion Põlva linnas.

Ajalugu
Lootospark avati 2004. aasta 7.novembril. Eesti Jalgpalli Liidu, Põlva linna ja jalgpalliklubi Lootos ühisprojektina valmis III põlvkonna kunstmurukattega, valgustus- ja soojendussüsteemiga varustatud ja rahvusvahelistele standarditele vastav jalgpalliväljak. Staadioni tribüün mahutas algselt 150 pealtvaatajat. Staadioni avamise puhul mängisid omavahel EJL vs FC Cosmos (3:0) ja FC Lootos vs FC Flora Tallinn (0:3).
2005. aastal väljastas Eesti Jalgpalli Liit staadionile "B"-litsentsi, mis võimaldas läbi viia Eesti meistrivõistluste Meistri- ja Esiliiga mänge. Staadionil mängis hooajal 2005–06 oma kodumängud Meistriliiga meeskond Tartu JK Merkuur
Lootospark on kodustaadioniks jalgpalliklubi "Lootos" naiskonnale, meeskonnale ja noortevõistkondadele.Staadionit kasutab kehalise kasvatuse tundide läbiviimiseks Põlva Kool.
2009 aasta aprillis mängiti Lootospargis Naiste Balti Turniiri A-koondiste mängud: Eesti-Läti 5:0(3:0), Läti-Leedu 1:3(0:1), Eesti-Leedu 1:0 (0:0). 
2010 aasta 2–4.juuli mängiti staadionil Naiste Balti Turniiri U17 koondiste mängud: Leedu-Eesti 1:3, Läti-Leedu 1:1, Eesti-Läti 4:1 (0:0). 2022 aasta 26.aprillist – 1.maini mängiti staadionil UEFA U17 arenguturniiri U17 koondiste mängud: Eesti-Fääri saared 7:2(2:0), Kasahstan-Eesti 2:2(2:0) (penaltid 7:8), Eesti-uus-Kaledoonia 5:0 (3:0).

Staadion moodustab ühtse kompleksi Põlva Jalgpalliklubi Lootos klubihoonega, kus asuvad staadioni teenindusruumid, koosolekute ruum (80 kohta) ja kohvik.

2019 aastal renoveeriti staadioni kate. Paigaldatud Edelgrass Dimondblade kate vastab FIFA Quality Pro standarditele.

Mängud

Välislingid
http://fclootos.ee/lootospark/
https://www.spordiregister.ee/et/ehitis/994/jalgpallistaadion_lootospark
http://jalgpall.ee/ejl/staadionid/204
http://www.kultuurikava.ee/places/staadion-lootospark
Lootos 25 võitis sõprusmängus EJLi

Eesti staadionid
Põlva sport
Põlva ehitised
Gianni Rodari

Gianni Rodari [dž'anni rod'aari] (23. oktoober 1920 Omegna – 14. aprill 1980 Rooma) oli itaalia kirjanik ja ajakirjanik, kes sai tuntuks oma lasteraamatutega, eelkõige teosega "Cipollino seiklused". 1970. aastal sai ta Hans Christian Anderseni lastekirjanduspreemia (ta on ainus Itaalia kirjanik, kes on selle auhinna pälvinud).

Elukäik
Rodari sündis Põhja-Itaalias Omegna väikelinnas, mis asub Orta järve ääres. Ta pagarist isa suri 1929. aastal kopsupõletikku ning Giannit ja ta kahte venda kasvatas ema, kes suundus perega elama oma kodukanti Gaviratesse Varese provintsis. 1931–1934 õppis Rodari Seveso katoliiklikus seminaris. Ta huvitus muusikast ning võttis kolm aastat viiulitunde, samuti avastas enda jaoks filosoofide ja poliitiliste mõtlejate teosed (Nietzsche, Schopenhauer, Lenin, Trotski). 1937. aastal sai ta õpetajadiplomi ning andis tunde Varese provintsi maakoolides. 1939. aastal õppis ta põgusalt Milano ülikoolis, ent lahkus sealt pärast mõne eksami sooritamist.

Teise maailmasõja ajal oli ta halva tervise tõttu sõjaväeteenistusest vabastatud. Raske rahalise olukorra tõttu kandideeris ta tööle Casa del Fasciosse ning oli sunnitud liituma fašistliku parteiga. Kui ta oli kaotanud kaks parimat sõpra ning ta vend Cesare oli viidud saksa koonduslaagrisse, astus Rodari 1. mail 1944 Itaalia Kommunistliku Partei liikmeks ning osales Itaalia vastupanuliikumises.

1945. aastal asus Rodari tööle ajakirjanikuna, esmalt väljaandes Cinque punte, seejärel Varese kommunistide häälekandjas L'Ordine Nuovo. 1947. aastal asus ta tööle Milanos ilmuvasse kommunistlikku väljaandesse L'Unità, kus hakkas hiljem hoolitsema rubriigi "La domenica dei piccoli" ("Pisikeste pühapäev") eest. 

1950. aastal suundus ta Milanost Rooma, kus ta juhtis Itaalia pioneeride ajakirja Pioniere, 1953. aastast Itaalia Kommunistliku Noorsooühingu ajakirja Avanguardia. Ta tegi kaastööd paljudele väljaannetele ning hoolitses lasterubriikide sisu eest. 1951. aastal ilmusid Rodari esimesed lasteraamatud, "Il Libro delle Filastrocche" ja "Il Romanzo di Cipollino".

Eesti keeles ilmunud teosed 

 "Cipollino seiklused" (1951. aasta originaalis "Il romanzo di Cipollino", alates 1959. aasta uustrükist "Le avventure di Cipollino"), tõlkinud Aleksander Kurtna, Tallinn: Eesti Riiklik Kirjastus, 1960 (2. trükk Tallinn: Eesti Raamat, 1975; 3. trükk Tallinn: Eesti Raamat, 1983; 4. trükk Tallinn: Tänapäev, 2011)
 "Telefonilood" (originaalis "Favole al telefono", 1962), tõlkinud Tiina Laats, Tallinn: Eesti Raamat, 1980
 "Igal tööl on oma lõhn" (luuletused), tõlkinud Andres Jaaksoo, Tallinn: Eesti Raamat, 1991
 "Sinine nool: itaalia jõulujutt lastele" (originaalis "La freccia azzurra", 1964), tõlkinud Tiiu Viirand, Tallinn: Kunst, 1993

Välislingid

 Gianni Rodarile pühendatud sait (itaalia keeles)

Itaalia kirjanikud
Lastekirjanikud
Itaalia ajakirjanikud
Sündinud 1920
Surnud 1980
Kaya Scodelario

Kaya Rose Scodelario-Davis (sünninimi Kaya Rose Humphrey; sündinud 13. märtsil 1992) on Briti näitlejanna ja modell. Laiemalt tuntuks sai ta telekanali E4 sarjas "Skins", kus mängis Effy Stonemit.

Karjäär

"Skins"
14-aastasena ja ilma varasema näitlemiskogemuseta sai ta 2007. aastal Effy Stonemi rolli sarjas "Skins". Esimestel hooaegadel oli tal vähe ekraaniaega ja teksti, kuid aastatel 2009–2010 sai ta üheks peategelaseks. Tema tegelaskuju esineb ainsana kõigil neljal hooajal. Scodelario nomineeriti rolli eest kaks korda TV Quick Awardsi parima naisnäitleja auhinnale (aastatel 2009 ja 2010).

Suurbritannia näitlejad
Sündinud 1992
Lustivere mõis

Lustivere mõis (saksa keeles Lustifer) oli rüütlimõis Viljandimaal Põltsamaa kihelkonnas. Nüüdisajal jääb kunagine mõisasüda Jõgeva maakonda Põltsamaa valla territooriumile.

Mõisa keskus asus Lustivere külas.

Ajalugu 
Lustivere mõisa on esmakordselt mainitud 1552. aastal.

17. sajandi algul läänistati Lustivere koos mitmete teiste piirkonna mõisatega Rootsi väejuhile Herman Wrangelile (1587–1643). Feldmarssali surma järel päris mõisa tema poeg Wolmar Wrangel.

18. juulil 1725 kinkis Venemaa keisrinna Katariina I Lustivere mõisa Justiitskolleegiumi asepresidendile Sigismund Adam von Wolffile (1675–1752), kelle surma järel päris mõisa tema poeg, kindralmajor parun Karl von Wolff (1706–1763). Karl von Wolffilt pärisid mõisa tema lesk Maria Juliana (sündinud von Grünewaldt; suri 1804) ja nende lapsed.

Karli ja Maria Juliana poeg, insenervägede leitnant parun Jakob Johann von Wolff (1750–1814) pantis 2. novembril 1803 mõisa oma ema nõusolekul 100 000 hõberubla eest 10 aastaks major Christoph August von Gesinskyle. Jakob Johanni pärija, kaardiväeleitnant parun Carl Johann von Uexküll pantis mõisa 13. veebruaril 1818 55 000 hõberubla eest Marie Margarethe Samson von Himmelstiernile (sündinud vabapreili von Taube; 1787–1838), kes oli maakohtunik Reinhold Johann Ludwig Samson von Himmelstierni (1778–1858) abikaasa. 26. augustil 1820 läks mõis täielikult Samson von Himmelstiernide omandusse.

Marie Margarethe omandas 28. veebruaril 1824 15 150 rubla eest ka Kaliküla mõisa, mis liideti 1825. aastal Lustivere mõisaga. Mõisa päris tema poeg, maakohtuassessor Eugen Samson von Himmelstiern (1809–1856), viimase surres aga tema ainus õde Angelika von Wahl (1811–1889). Wahlide omandusse jäi mõis kuni võõrandamiseni.

Mõisakompleks 

Siegmund Adam von Wolff lasi mõisa rajada barokkstiilis puithärrastemaja. 18. sajandi algul valminud hollandi-stiilis hoone lasid Wahlid lammutada 1870. aastate alguses ning selle asemele ehitati 1871–1881 Reinhold Guleke projekti järgi uus uusgooti stiilis mõisahoone. 1881. aastal valminud uusgooti stiilis hoonele lisati 1891. aastal kaheksatahuline torn. Osa sisedetaile toodi uude hoonesse üle ka vanast härrastemajast. Tagasihoidlikumaid ümberehitusi tehti veel 1891 ja 1910, mil Wilhelm Sternfeldi projekti järgi toodi majja vesi, kanalisatsioon ja elekter.

Pärast riigistamist tegutses hoones algul pansionaat ning alates 1929. aastast sanatoorium, hilisema nimega Vabariiklik Lustivere Kopsutuberkuloosi Sanatoorium. Aastast 1992 on seal hooldekodu.

Säilinud on suur mõisapark ja hulk kõrvalhooneid. Pargi ühel välul asub ka II maailmasõja-aegne matmispaik, mis on tähistatud nimetahvlite, aastatahvli ja mälestusmärgiga (kujur Ole Ehelaid, 1975).

Viited

Välislingid 

 MTÜ Lustivere Hooldekodu
Lustivere mõisa lugu Mõisablogis

Põltsamaa kihelkonna mõisad
Viljandimaa mõisad
Põltsamaa vald
Ott Puuraid

Ott Puuraid (aastani 1936 Ottomar Puuman; 19. aprill 1904 Tallinn – 25. veebruar 1986 Viljandi) oli eesti arhitekt.

Elulugu
Sündis kolmelapselises ehitustöölise peres. Tema isa töötas kümnikuna esimesel Siberi raudtee ehitusel ning ema oli nooruses Peterburis kodukooliõpetaja.

Haridus
Ta lõpetas aastal 1923 Jakob Westholmi Gümnaasiumi ja aastal 1933 Tallinna Tehnikumi, praktika sooritas aastal 1932 Soomes Paimio sanatooriumi (asub Paimio väikelinnas Päris-Soome maakonnas) ehitusel (arhitekt Alvar Aalto juhendamisel).

Töökäik
Ta töötas Tartu Ülikooli ehitusõpetuse kabinetis ja ülikooli arhitekti kohusetäitjana, aastatel 1934–1938 Tartu maa-arhitektina, 1938–1941 Eesti Raudtee Valitsuses ja Dorprojektis ning 1941–1944 Tehnikadirektooriumi ehitusvalitsuses.

1944–1960 töötas ta Viljandi rajooni esimese peaarhitektina, organiseerides linna ja rajooni sõjajärgseid taastamistöid, seejärel Viljandi rajooni ehitus- ja arhitektuuriosakonna peaarhitektina ja arhitektina.

Projekteeris koos Harald Armaniga korteriühingu "Oma Pere" elamu Roosikrantsi 8b (1938–1939), toetas linnade planeeringuid ning projekteeris rohkesti eramuid eeskätt Viljandisse, Tartusse, Suure-Jaani ja Võhmasse.

Oli kolmel korral Viljandi linna TSN saadik ja täitevkomitee liige.

Kuulus Arhitektide Liitu aastast 1958.

Isiklikku
Oli alates 14. augustist 1937 abielus Harri Moora õega, lasteaiakasvataja Ellen Mooraga. Peres oli kolm last, poeg (1939) ja kaks tütart (1942 ja 1948).

Viited

Eesti arhitektid
Tartu arhitektid
Eesti raudteelased
Tallinna kõrgema tehnikumi vilistlased
Jakob Westholmi Gümnaasiumi vilistlased
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1904
Surnud 1986
Tallinna Linnatranspordi AS

Tallinna Linnatranspordi aktsiaselts (TLT) on 2012. aastal Tallinna Autobussikoondise ning Tallinna Trammi- ja Trollibussikoondise ühendamisel loodud munitsipaalomandis transpordiettevõte, mille põhiülesandeks on Tallinnas ühistransporditeenuste osutamine.

Tallinna Linnatranspordi AS alustas juriidilise isikuna tegevust 19. juulil 2012. Selle juhatuse esimeheks sai senine Tallinna Autobussikoondise juht Enno Tamm. 1. augustist 2018 oli juhatuse esimees Deniss Boroditš, ning 8 juulil 2022 on juhatuse esimees Kaido Padar.

Ettevõtte bussipargis on 2019. aasta lõpul 529 bussi, millega teenindatakse 75 bussiliini. TLT plaanib aastaks 2025 kõik diiselbussid gaasibusside vastu välja vahetada.

Ettevõtte teenindab aastas üle 140 miljoni sõitja.

Viited

Välislingid 
 Koduleht

Eesti transpordiettevõtted
Tallinna ühistransport
Yarlside

Yarlside on mägi, mis asub Howgilli mägismaal, Cumbria krahvkonnas Inglismaal.

Suurbritannia mäed
Viktor Svjatõšev

Viktor Svjatõšev (sündinud 20. veebruaril 1956 Jõgeval) on Eesti poliitik. 

Svjatõšev lõpetas 1973. aastal Jõgeva Keskkooli ja aastal 1989 Tallinna Tehnikaülikooli majandusteaduskonna ehituse ökonoomika ja organiseerimise erialal, majandusinseneri kvalifikatsiooniga. Lisaerialana on tal ka maamõõtja ja ehitusgeodeedi kvalifikatsioon.

1988–1992 oli Viktor Svjatõšev Jõgeva abimaavanem, pärast seda töötas ta erasektoris. 

1999–2002 oli Svjatõšev Jõgeva abilinnapea ja alates 2002. aastast linnapea.

Alates 2002. aastast on Viktor Svjatõšev Reformierakonna liige ja 2020. aastast Jõgeva piirkonna juht. Ta kandideeris 2011. aasta Riigikogu valimistel 9. valimisringkonnast, aga kogus vaid 462 häält ja Riigikokku ei pääsenud.

2009. aastal nõustus Svjatõšev regionaalminister Siim-Valmar Kiisleri ettepanekuga hakata Jõgeva maavanemaks. Ametisse nimetati ta 1. septembril 2009. Jõgeva omavalitsusjuhtide seas kohtas Svjatõševi kandidatuur vastuseisu (10 poolt- ja 13 vastuhäält), kuna enamik juhte kuulus toona Rahvaliitu. Samal aastal lubas ta pöörduda maavanema ametist lahkudes tagasi Jõgevale.

2012. aasta veebruaris ja märtsis kogus Svjatõšev allkirju suletava Palamuse päästekomando toetuseks. Vaatamata enam kui 2600 toetusallkirjale see riiklik komando suleti mais.

Viktor Svjatõšev on seisnud vastu plaanile kaotada maavalitsused. Tema hinnangul tuleks maavalitsusi pigem tugevdada, kuna maavalitsustel on riigiinstitutsioonidest parim ülevaade maakondades toimuvast.

Alates 25. jaanuarist 2021 on ta Jõgeva abivallavanem. 

Svjatõšev kuulub Kaitseliitu ja on Jõgeva maleva abipealik.

Viited

Välislingid
 Viktor Svjatõšev Reformierakonna kodulehel
 Maavanema veerg Jõgeva maavalitsuse kodulehel
 "Svjatõšev nõustus Jõgeva maavanemaks hakkama" Postimees, 31. juuli 2009
 Viktor Svjatõšev "Jõgeva jätkab heade muutuste teel" Eesti Teataja. Jõgevamaa. Reformierakonna ajaleht, oktoober 2009, lk 1
 Maarius Suviste "Maavanem kogus päästekomando toetuseks üle 2600 allkirja" Õhtuleht, 20. märts 2012
 Pealtnägija: 462
 "Edukas firma lõpetas pankroti ja kohtuasjaga" Vooremaa, 5. aprill 2012
 "Maavanem: meie arvamust küsitakse ääretult vähe" Postimees, 29.06.2012
 Jaan Lukas "Jõgeva maavanem: "Peipsimaa – see kõlab ilusti ja uhkelt" Külauudised, 27.09.2012

Eesti Reformierakonna poliitikud
Jõgeva maavanemad
Jõgeva linnapead
Kaitseliidu Jõgeva maleva liikmed
Eesti insenerid
Sündinud 1956
Kambja Ignatsi Jaagu Põhikool

Kambja Ignatsi Jaagu Põhikool on põhikool Tartu maakonnas Kambja alevikus.

Kool on saanud nime Ignatsi Jaagu järgi.

Kambja põhikooli aadress on Kesk tänav 12, Kambja.

Kooli pikaaegne direktor oli 1994–2016 Enn Liba. Tegevuse eest koolidirektorina ja kohaliku elu edendajana on talle antud Tartumaa teenetemärk (2013)  ja Valgetähe IV klassi teenetemärk (2005) . 
Alates aastast 2016 on kooli direktor Marika Karo.

Kooli muuseum
Koolis asub oma muuseum.

Viited

Välislingid 
 Kodulehekülg
 Martin Pau "Kambja kool jäi katuseta" Postimees, 22. veebruar 2000
 Neeme Korv "Kambjas pandi nurgakivi uuele koolimajale" Postimees, 31.08.1998
 Vallo Nuust "Kambja Ignatsi Jaagu koolis helises streigikell" Postimees, 05.12.2003
 Made Laas "Kambja kirik vajab miljoneid" Postimees, 27.08.1997
 Toivo Ärtis "Kambjas peeti koolilõpuaktus kirikus" Õhtuleht, 22. juuni 2004
 Toivo Ärtis "Kambjas õpetatakse aabitsalapsi õpetajate toas" Õhtuleht, 1. september 2004

Kambja vald
Tartu maakonna koolid
Torma mõis

Torma mõis (saksa keeles Torma) on endine mõis, mis kuulus Tartumaal Torma kihelkonda. Tänapäevase haldusjaotuse järgi asuvad mõisahooned Jõgeva maakonnas Jõgeva vallas.

Esmakordselt mainiti mõisa 1493. aastal. 19. sajandi esimesel poolel viidi mõisasüda selle praegusse asukohta, varem asus see 2 kilomeetrit lõuna pool ja kandis saksakeelset nime Padefest.

Välislingid

 Torma mõis Mõisaportaalis
 Torma mõsiahoonete kaitse alla võtmise ettepanek Muinsuskaitseameti digiteeritud arhivaalid

Tartumaa mõisad
Jõgeva vald
Torma kihelkond
Kaavere mõis

Kaavere mõis (saksa keeles Kawershof) oli mõis Põltsamaa kihelkonnas Viljandimaal. Kaasajal jääb kunagine mõis Põltsamaa valla territooriumile.

Jakob Heinrich von Lilienfeld omandas Kaavere mõisa 1750. aastal vastavalt oma äia, Heinrich von Ficki  testamendile. 1787. aastal andis J. H. von Lilienfeldi lesk Christina (sünd. von Fick) mõisa üle oma pojale, kuninglikule preisi kammerhärrale Carl Magnus von Lilienfeldile.

Aastatel 1820–1919 kuulus Kaavere mõis Kurista mõisa kõrvalmõisana von Samson-Himmelstjernadele.

1866. aasta vallaseadusega eraldati mõisa järelevalve alt Kaavere vald ja läks Venemaa keisririigi ametnike järelevalve alla.

Mõisa haldusalasse kuulusid Kaavere ja Sulustvere külad.

Viited

Põltsamaa kihelkonna mõisad
Põltsamaa vald
Liivimaa fideikomissmõisad
Konrad von Thüringen

Konrad von Thüringen (ka Tüüringi Konrad või Konrad Tüüringist, tuntud ka Konrad Raspe nime all; umbes 1206 – 24. juuli 1240) oli Saksa ordu viies kõrgmeister aastatel 1239–1240.

Konrad oli Tüüringi maakrahvi Hermann I poeg. Alates 1227. aastast oli ta Hessen-Gudensbergi krahv ja kuulus 1227–1231 Tüüringi regendivalitsusse, mida juhtis tema vend Heinrich Raspe.

1234. aastal loobus Konrad krahvitiitlist ja liitus Saksa orduga. 1239. aastal valiti ta ilmselt oma perekonna suure mõju tõttu paavsti kuurias Hermann von Salza järel Saksa ordu uueks kõrgmeistriks. Oma lühikese ametiaja kestel paistis ta eelkõige silma Tüüringi ja oma suguvõsa huvide edendamisega. 

Sõitnud varasuvel 1240 Itaaliasse, haigestus ta seal ja suri. Tema põrm toodi Saksamaale ja maeti Marburgi Püha Elisabethi kirikusse.

Saksa ordu kõrgmeistrid
Surnud 1240
Arved Külanurm

Arved Külanurm (sündinud 9. septembril 1948 Võrumaal Meremäe vallas Tääglova külas) on eesti maadlus- ja sumotreener.

Elulugu 
Arved Külanurm lõpetas 1969. aastal Tihemetsa Sovhoostehnikumi põllumajanduse mehhaniseerimise erialal ja 1974. aastal Tartu Pedagoogilise Kooli Pärnu filiaali kehalise kasvatuse erialal.

Töömeheteed alustas ta Põltsamaa Põllu- ja Kodumajanduskoolis traktorite õppesõidu õpetajana. Aastail 1970–2000 töötas ta samas koolis kehalise kasvatuse õpetajana. 

Külanurm on osalenud Eesti meistrivõistlustel suusatamises, murdmaajooksus, orienteerumises, tõstmises, kreeka-rooma maadluses ja vabamaadluses. Ta on tulnud Eesti meistriks autoorienteerumises.

Treeneritöö 

Arved Külanurm alustas treeneritööd 1. jaanuaril 1966.

Aastatel 1975–1978 oli Arved Külanurm Eesti orienteerujate noortekoondise treener. Tema esimene õpilane oli hilisem meistersportlane Maido Kaljur. 

2003–2007 oli Külanurm Eesti sumo noortekoondise treener ja 2006–2007 Eesti naistemaadluse treener. Aastast 2000 on ta Põltsamaa spordiklubi Nipi maadlustreener. 

27. oktoobril 2020 omistati Külanurmele Eesti Kvalifikatsiooniraamistiku 7. taseme maadlustreeneri eluaegse kutse. Lisaks on tal sumotreeneri 3. kategooria kutsetase.

Arved Külanurme käe all on teiste seas treeninud kahekordne Euroopa meister Johanna Kikkas ja Epp Mäe. Meestest on häid tulemusi võistlustel saavutanud Hergo Andruse, Ardi Andruse, Aimar Andruse, Sander Orion ja Hendrik Orion.

Tunnustus 
Jõgevamaa parim treener (2010, 2011, 2012)
Jõgevamaa Kuldrist (2012)
Põltsamaa valla aukodanik (2021)

Viited

Välislingid 

Eesti maadlustreenerid
Eesti kehalise kasvatuse õpetajad
Sündinud 1948
Tawadros II

Tawadros II (kopti keeles Ⲡⲁⲡⲁ Ⲁⲃⲃⲁ Ⲑⲉόⲇⲱⲣⲟⲥ, sünninimi وجيه صبحى باقى سليمان Waǧīh Ṣubḥī Bāqī Sulaymān; sündinud 4. novembril 1952 Mansouras) on kopti kiriku vaimulik, Aleksandria paavst alates 4. novembrist 2012.

Ta valiti paavstiks 4. novembril 2012 ja on 118. kopti kiriku paavst. Ta seati ametisse Kairo Püha Markuse Kopti Õigeusu katedraalis 18. novembril. 

Tawadros II on elukutselt farmatseut. 1985. aastal pühitseti ta preestriks ja kolm aastat hiljem mungaks. 1997. aastal valiti ta piiskopiks.

Välislingid 
Ametlik kodulehekülg
Egiptuse kristlased said uue usujuhi
Paavst Tawadros: Egiptuse uus põhiseadus peab olema kõiki kaasav, ERR, 6.11.2012 

Egiptuse inimesed
Piiskopid
Sündinud 1952
Voldemar Erm

Voldemar Erm (15. mai 1905 Uru, Pärnumaa – 5. november 1994 Tallinn) oli eesti kunstiajaloolane, muuseumi- ja kirjastustöötaja.

Elulugu 
Voldemar Erm sündis talupidajate peres. 1916. aastal siirdus õppima Pärnu Eesti Kooliseltsi Progümnaasiumi, sealt Pärnu Linna Ühisgümnaasiumi, mille lõpetas 1924. aastal. Järgmisel aastal astus ta Tartu Ülikooli õppima kirjandusajalugu.

Õpingud katkesid täielikult, kui ta 1930. aastal kirjastusühisuses Loodus tööle asus, toimetades peamiselt entsüklopeediaid. Selle töö juures hakkas kasvama Voldemar Ermi kunstihuvi ning 1941. aastal asus ta esmalt teadusliku töötajana tööle aasta varem avatud Tartu Kunstimuuseumi juurde. Saksa okupatsiooni ajal määrati ta juhataja kohusetäitjaks ning juhatajana töötas seal 1951. aastani, kui poliitilistel põhjustel lahkuma sunniti.

Tunnustus 
 1978 Kristjan Raua preemia (teos "Eesti kunsti ajalugu I" (I ja II), autorite kollektiiv: Mart-Ivo Eller, Voldemar Erm, Leo Gens, Virve Hinnov, Rudolf Kangert, Juta Keevallik, Kaalu Kirme, Tuui Koort, Ene Lamp, Rein Loodus, Mai Lumiste, Tiina Nurk, Evi Pihlak, Villem Raam, Jüri Selirand, Irina Solomõkova (kollektiivi juht), Karl Tihase, Vaike Tiik, Voldemar Vaga, Hannes Valter, Viivi Viilman, Lehti Viiroja ja Helmi Üprus) 
 1979 Eesti Kunstnike Liidu kunstiteadlaste sektsiooni aastapreemia (artiklid “Sada aastat eesti monumentaalmaali sünnist” ja “Veelkord Köleri ema ja isa portreest”)
 1985 Kristjan Raua preemia (kunstiteaduslike artiklite kogumik "Lähtemeistrid")

Artiklid 
 Meie kunstielu mureküsimusi. Võim ja vaim 1940

Eesti kunstiteadlased
Eesti muuseumitöötajad
EYS Veljesto liikmed
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1905
Surnud 1994
Jüri Šumakov

Jüri Šumakov (sünninimi Georgi Šumakov; 18. september 1914 Peterburi – 24. detsember 1997 Tallinn) oli Eesti luuletaja, tõlkija ja publitsist.

Ta sündis Peterburis matemaatikaõpetaja pojana. Aastal 1931 lõpetas ta Tartu Linna Vene Ühisgümnaasiumi. Aastal 1931 õppis ta Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas, aastatel 1932–1937 õigusteaduskonnas, mille lõpetas. Lisaks lõpetas ta aastal 1956 saksa filoloogina Jaroslavli Pedagoogilise Instituudi.

Aastal 1938 asus ta Tallinna, kus tegutses luuletajana ja tõlkijana. Aastal 1939 pidas loenguid eesti kirjandusest Moskvas ja Leningradis. Aastatel 1940–1941 oli ta ajakirja Viisnurk toimetuses. 

Aastal 1941 siirdus ta Saksa okupatsiooni eest Nõukogude tagalasse, kus kuulus aastatel 1942–1944 Jaroslavli kunstiansamblite koosseisu. 

Aastal 1944 ta arreteeriti ja ta saadeti 8 aastaks töölaagrisse Arhangelski lähedale, sellele järgnes veel aastatel 1952–1956 4 aastat sundasumist Jaroslavlis (kus lõpetas pedagoogilise instituudi).

Artiklid 
 Boris Pasternak, Looming 1937, nr 1
 Tartu – Mihhailovskoje, Looming 1939, nr 3

Välislingid
 Eesti biograafiline andmebaas ISIK

Eesti luuletajad
Eesti tõlkijad
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1914
Surnud 1997
Rahvaleht

Rahvaleht oli aastatel 1923–1940 ilmunud eestikeelne ajaleht.

Algselt ilmus ajaleht Kosjalehe nime all. Alates 4 numbrist hakkas ilmuma Rahvalehe nimetust ja säilitas ka sama numeratsiooni. Ajalehe enda väitel oli Rahvaleht Eesti ainus tõesti erapooletu ajaleht. 1927. aastal ostis ajalehe kirjastusühisus Vaba Maa. Sisekaitseülema otsusega 17. augustist 1933 pandi ajalehe ilmumine kolmeks kuuks seisma, kuna seal ilmus Miini Mihkli (Pedro Krusten) artikkel "Liisil on punane pliiats". Kuni 1938. aastani ilmus ajaleht kaks kuni kolm korda nädalas ja oli oma sisult meelelahutuslik ja pigem kõmuleht. Kuid, kui 1938. aastal suleti Vaba Maa ajaleht, siis muutus ta selle asendavaks päevaleheks ja sellega muutus nii ajalehe sisu kvaliteet kui ka ilmumissagedus. Ajaleht hakkas ilmuma kuni kuus korda nädalas. Täiendavalt hakati avaldama lisasid ja kaasandeid, kus avaldati palju tõlkekirjandust. Rahvalehe tiraaž oli 1939–1940 aastatel umbes 40 000–45 000 eksemplari, olles sellega Eesti loetavaim ajaleht. 

Lisad:  

 Perekonnaleht (1929-1930) 
 Juturaamat (1931-1940) 
 Eritelegrammid (1. sept., 3. sept., 9. nov. 1939) 
 Valikromaanid (1940) 
 Töörahvas laulab (1940) 

Nõukogude Liidu okupatsiooniga 1940. aasta suvel, oli ajalehe väljaandmine katkendlik ja viimane väljaanne ilmus 17. septembril 1940.

Väljaandjad

A. ja G. Underid ja J. Jürisson 1923, nr 1 – 13. – Vastutav toimetaja: A. Lippo 1923 – 1924 nr 25 ; (ilmus Kosjaleht all) 
Adolf Lippo 1923, nr 4–14 ; 
Jaan Muni 1923, nr 15 – 1924, nr 49 ; nummerdus jätkab Kosjalehe nr 1–34 (10. mai. – 1. sept. 1923) nummerdust. 
H. Saksen 1924, nr 50–75, 1925 nr 61 – 1926 nr 153 ; 
K. Pohla 1924, nr 76 – 1925, nr 60 ; 
A. Allisson 1924 nr 26–49 ; 
N. Küng 1924 nr 50 – 1926 nr 95, 1926 nr 154 – 1930 nr 17 ; 
Kirjastus Bibliofiil 1926, nr 154 – 1927, nr 124 Trükikoda: Vaba Maa 1923, 1928 nr 97 – 1940 ;
Ühiselu 1924 – 1928 nr 96.
H. Saksen 1926 nr 96–153 ; 
O. Soots 1930 nr 18 – 1940 nr 174 ; 
A. Antson 1940 nr 175–218 Väljaandja: Vaba Maa 1927–1940 ;

Viited

Eesti endised ajalehed
Maia Vahtramäe

Maia Vahtramäe (sündinud 20. oktoobril 1991) on eesti laulja.  

Ta sai tuntuks ansambli Põhja-Tallinn solistina ja TV3 sarisaate "Su nägu kõlab tuttavalt" teise hooaja (2013) saadetes osalejana. 

Maia Vahtramäe lahkus 2013. aastal ansamblist Põhja-Tallinn, kuid 2017. aastast teeb taas selle ansambliga koostööd.

Isiklikku 
Maia Vahtramäe elukaaslane on režissöör ja stsenarist Tanel Toom.

Viited

Eesti lauljad
Põhja-Tallinn (ansambel)
Sündinud 1991
Rannu Issanda Jeruusalemma Minemise kirik

Rannu Issanda Jeruusalemma Minemise kirik on õigeusu kirik Noorma külas Elva vallas. Praegu kirikut jumalateenistusteks ei kasutata.

Rannu Issanda Jeruusalemma Minemise kogudus eraldati 1893. aastal Rõngu Issanda Taevaminemise kogudusest, mis omakorda oli asutatud usuvahetusliikumise ajal 1848. aastal. Esialgu Rannu kogudusel oma kirik puudus, jumalateenistusi peeti koguduse kasutusse antud puumajas.

Ettevalmistusi kiriku ja kogudusemaja rajamiseks alustati 1898. aastal. 9. juulil (vkj 27. juunil) 1898 anti kogudusepreestrile Konstantin Savile kui piiskopkonna valitsuse volitatud esindajale üle maa hoonete rajamiseks. Maa eraldati Rannu mõisa ja kolme talukoha maadest, kokku oli seda viis tiinu (umbes 5,5 hektarit). Maakivist ja punastest tellistest kirikuhoone ehitati kahe aastaga 1899–1901. Ametlikult võttis kiriku ja selle juurde rajatud puidust kogudusemaja, kus asusid preestri ja köstri korterid, vastu Riia piiskopkonna vaimuliku valitsuse komisjon 23. juunil (vkj 10. juunil) 1903.

Kiriku pühitsemine jäi teadmata põhjustel kaheks aastaks venima, pühitsuse toimetas 21. mail (vkj 8. mail) 1905 Riia ja Miitavi peapiiskop Agafangel.

Kui Rannu õigeusu kogudus 1964. aastal likvideeriti, jäi kirik tühjaks. Rannu sovhoos hakkas kirikuhoonet kasutama laohoonena.

1980. aastatel taastas Rannu sovhoos kirikuhoone. Esialgne eesmärk oli kasutada hoonet tavandihoonena. Kui aga Eestis alustas tegevust Uusapostlik kirik, tekkis ka Rannus selle kogudus ja tavandihoone võeti rendile. Hoones on korraldatud ka avalikke kontserte, millele annab palju juurde hoone hea akustika. Tänaseks on Uusapostliku Kiriku Rannu kogudus likvideeritud ja kirikuhoone seisab taas aktiivse kasutuseta.

2011. aastal viidi lõpule kirikuhoone tagastamisprotsess õigusjärgsele omanikule Eesti Apostlik-Õigeusu Kirikule.

Vaata ka
Rannu kirik

Välislingid

Toomas Schvaki raamat Rannu õigeusu kiriku ja koguduse ajaloost (vaadatud 9.12.2013)

Rannu kihelkond
Elva vald
Tartumaa õigeusu kirikud
Tartu maakonna õigeusu kirikud
Eesti Apostlik-Õigeusu Kirik
Jüri kirik (täpsustus)

Jüri kirik on kirik Jüris.

Pühale Jürile on pühendatud veel mitu kirikut:
Tartu Püha Jüri kirik
Laiuse Püha Jüri kirik
Tori Püha Jüri kirik

Riia Püha Jüri kirik

Vaata ka
Värska Püha Georgiose kirik
Jõõpre Püha Suurkannataja Georgiose kirik
İstanbuli Püha Jüri katedraal
Ao mõis

Ao mõis (saksa keeles Hackeweid) oli rüütlimõis Koeru kihelkonnas Ao külas Järvamaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Väike-Maarja valda Lääne-Viru maakonnas.

Teedevõrgus on mõisa asukoht Rakkest 3 km läänes, Põltsamaa jõe paremal kaldal lõuna pool Kapu–Rakke–Paasvere teed.

Ajalugu
Esmakordselt on Ao mõisat mainitud 1559. Praegu on mõisast järel vaevumärgatav ase koos mälestuskiviga Friedrich Robert Faehlmannile, kes oli Ao mõisast pärit.

Vaata ka
Koeru kihelkond
Ao
Ao veskijärv
Liigvalla
Liigvalla mõis

Järvamaa mõisad
Koeru kihelkond
Väike-Maarja vald
Vägeva mõis

Vägeva mõis (saksa keeles Weggewa) oli  Liigvalla mõisa karjamõis Koeru kihelkonnas Vägeval. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Jõgeva  valda, Jõgeva maakonda.

Aastal 1971 olid kõik hooned ja park juba hävinud. Alles olid üksikud madalate kivihoonete varemed ja üksikud põlispuud. Peahoone oli tõenäoliselt väike ühekorruseline kivihoone.

Vaata ka
Selli mõis
Vägeva

Viited

Virumaa mõisad
Simuna kihelkond
Järvamaa mõisad
Koeru kihelkond
Jõgeva vald
Järvamaa mõisad
Christoph Waltz

Christoph Waltz (sündinud 4. oktoobril 1956 Austrias Viinis) on austria-saksa näitleja. 

Saksa keeleruumis on ta olnud juba aastaid tuntud nii teatri- kui ka seriaalinäitlejana. Rahvusvahelise tuntuse saavutas Waltz 2009. aastal, mängides filmis "Vääritud tõprad" SS-kolonel Hans Landat. Rolli eest sai ta 2009. aastal Cannes'i filmifestivali parima osatäitja preemia, 2010. aastal pälvis aga Kuldgloobuse, BAFTA auhinna, Ekraaninäitlejate Gildi auhinna ja Oscari parima kõrvalosatäitja kategoorias.

Lapsepõlv
Christoph Waltz sündis Viinis Saksa päritolu Johannes Waltzi ja Austria päritolu Elisabeth Urbancici peres. Mõlemad vanemad olid teatrikunstnikud. Tema emapoolne vanaema oli näitlejanna Maria Mayen ja tema kasuvanaisa näitleja Emmerich Reimers. Ka tema vana-vanavanemad töötasid teatris.

Karjäär
Waltz õppis näitlemist Max Reinhardti Seminaris Viinis. Samuti käis ta Lee Strasbergi Teatri- ja Filmiinstituudis New Yorgis. Karjääri alustas ta teatrinäitlejana Schauspielhaus Zürichis, Viini Burgtheateris ning esines Salzburgi festivalil. Waltzist sai seriaalinäitleja ning oma režissööridebüüdi tegi ta 2000. aastal saksakeelse telefilmiga "Wenn man sich traut".

Quentin Tarantino 2009. aasta filmis „Vääritud tõprad” kehastas Waltz SS-koloneli Hans Landat. Landa karakter on nutikas, peenekombeline ja kõneleb mitut keelt, kuid samas ka enesekeskne, riukalik, leppimatu ja verejanuline. Tarantinol oli raskusi leidmaks sobivat näitlejat ning tal oli hirm, et ta kirjutas Landa „mittemängitavaks osaks”, olles kaalunud isegi filmi tegemata jätmist, kui sobivat näitlejat ei peaks leitama. Waltz teenis oma osatäitmise eest Cannes'i filmifestivali parima näitleja auhinna ning ühtlasi publiku ja kriitikute kiiduavaldused. Cannes'i auhinnale järgnesid parima kõrvalosa preemiad New Yorgi Filmikriitikute liidult, Bostoni Filmikriitikute Liidult, Los Angelese Filmikriitikute Assotsiatsioonilt ning lõpuks ka Kuldgloobus ja Ekraaninäitlejate Gildi auhind. 2010. aastal lisandusid BAFTA ja Oscar parima kõrvaosa eest. Seni on Waltz ainuke näitleja, kes on võitnud auhindu osa eest Tarantino filmis. 

„Vääritute tõbraste” järel on Waltz näidelnud ka Hollywoodi filmides, näiteks „Roheline vapsik” (The Green Hornet), „Vesi elevantidele” (Water for Elephants), „Tapatalgud” (Carnage).

2013. aastal jõudis kinodesse järjekordne Tarantino ja Waltzi koostöö, film „Vabastatud Django” (Django Unchained).

Kodakondsus
Christoph Waltzil on nii Austria kui ka Saksamaa kodakondsus. Ise peab ta ennast austerlaseks, nimetades oma Saksa passi „õiguslikuks kodakondsusseaduse banaalsuseks”.  Tema isa oli Saksa kodanik, mistõttu sündis Waltz Saksa kodanikuna. Austria kodakondsuse võttis Waltz 2010. aastal pärast Oscari võitmist.

Pressikonverentsi ajal lausus Waltz: „Ma sündisin Viinis, ma kasvasin üles Viinis, ma käisin koolis Viinis, ma lõpetasin kooli Viinis, ma olin üliõpilane Viinis, ma hakkasin näitlema Viinis – ja ma saaksin veel välja tuua nii mõnegi seose Viiniga. Kui palju rohkem austerlast te tahate?”

Viited

Austria näitlejad
Saksamaa näitlejad
Sündinud 1956
Aavik

Aavik on Eesti perekonnanimi:

2019. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Aavik 719 inimesel: 318 mehel ja 401 naisel. Perekonnanimede levikult on Aavik meeste puhul 136. kohal ja naiste puhul 114. kohal. Perekonnanime Aavik kandja oli keskmiselt 43 aasta vanune (mediaanvanus oli 42).

Nime kandjaid
 Arvi Aavik (sündinud 1969), eesti maadleja
 Anu Aavik (sündinud 1973), eesti kasvatusteadlane
 Edgar Aavik (1913–1998), eesti kunstnik
 Evald Aavik (sündinud 1941), eesti näitleja
 Hans Christian Aavik (sündinud 1998), eesti viiuldaja
 Johannes Aavik (1880–1973), eesti keeleteadlane
 Johannes Aavik (1888–1941), eesti politseinik ja metsavend
 Joosep Aavik (1899–1989), eesti organist, koori- ja orkestrijuht ja orkestrijuht ja muusikakriitik
 Juhan Aavik (1884–1982), eesti helilooja, dirigent ja muusikapedagoog
 Kulla Aavik (sündinud 1963), eesti muusikapedagoog
 Priidu Aavik (1905–1991), eesti maalikunstnik
 Richard Aavik (1901–1965), eesti sõjaväelane (kapten)
 Toivo Aavik (sündinud 1966), eesti psühholoog

Viited 

Eesti perekonnanimed
Liis Klaar

Liis Klaar (neiuna Liis Kõll; sündinud 25. jaanuaril 1938 Tallinnas) on eesti poliitik ja sotsioloog.

Klaar sündis Tallinnas, kuid aastal 1944 põgenes tema perekond Saksamaale, kus elas pärast sõda Augsburgi põgenikelaagris. 1950. aastal liikus pere edasi Rootsi. 1964. aastal lõpetas Klaar sotsioloogina Stockholmi ülikooli.

Ta on elanud Rootsis (töötas Stockholmi teedevalitsuses), aastatel 1973–1980 Zürichis (kuna abikaasa Matti Klaar sai tööd Šveitsi kindlustusfirmas) Šveitsis, seejärel 2 aastat Jönköpingis (töötas Jönköpingi linnavalitsuses), siis aasta Baselis ja 1984–1992 Vancouveris kindlustusmaakleri abi.

Aastal 1992 naasis Liis Klaar Eestisse, kus oli algul SA Transfer juht Baltikumis, seejärel Tallinna Lastehaigla Toetusfondi tegevdirektor.

1999–2003 oli ta IX Riigikogu liige (kandideeris Mõõdukate nimekirjas, 2. valimisringkonnas, sai 1844 häälega ringkonnamandaadi). Ta osales Riigikogus väliskomisjoni ja keskkonnakomisjoni töös, oli Riigikogu NATO toetusrühma esimees. Klaar kandideeris ka 2003. aastal X Riigikogusse (Mõõdukate nimekirjas, 2. valimisringkonnas), ta sai 412 häält ning ei osutunud valituks; samuti 2007. aastal XI Riigikogusse (Isamaa ja Res Publica Liidu nimekirjas, 2. valimisringkonnas), ta sai 99 häält ning ei osutunud valituks. Ta on kandideerinud ka aastatel 1996, 1999 ja 2002 Tallinna linnavolikogusse, kuid pole osutunud valituks.

Liis Klaar kuulub Eesti Ettevõtlike Naiste Assotsiatsiooni, Tallinna Vanalinna Lions-klubisse (2008–2009 Eesti piirkonna kubernerja Viipekeele Tõlkide Ühingusse; ta on kuulunud ka Lastehaigla toetusfondi ja rahvusooperi Estonia nõukokku. Samuti on ta korporatsiooni Filiae Patriae liige.

Isiklikku 
Liis Klaari abikaasa Matti Klaar (1939–2015) oli kindlustusametnik, poeg Toivo Klaar (sündinud 24. aprillil 1968) töötab diplomaadina. Tema isa Georg Jakob Konstantin Kõll (1897–1980) oli pangaametnik.

Tunnustus 
 1998 Aasta naine

Viited

Välislingid 
 http://www.nlib.ee/index.php?id=15239

IX Riigikogu liikmed
Sotsiaaldemokraatliku Erakonna poliitikud
Isamaa ja Res Publica Liidu poliitikud
Eesti sotsioloogid
Väliseestlased
Korporatsioon Filiae Patriae liikmed
Sündinud 1938
Ivo Soidra

Ivo-Aat Soidra ( 6. oktoober 1931 Tartu – 6. august 2006)

Soidra oli kauaaegne Tallinna Polütehnilise Instituudi  õppejõud ja dotsent. Ta töötas aastatel 1967-1971 Nõukogude Liidu suursaatkonnas Londonis 2. sekretärina.

Ivo-Aat Soidra on Agu Soidra poeg.

Ta suri 6. augustil 2006 ja ta maeti 10. augustil 2006 Rahumäe kalmistule.

Viited 

Nõukogude Liidu diplomaadid
Tallinna Tehnikaülikooli õppejõud
Eestistatud nimega inimesed
Rahumäe kalmistule maetud
Sündinud 1931
Surnud 2006
Sünklaas

Sünklaas ehk endine Suur Rohelaas asus Rhovanionis, Udumägedest ja Anduidi jõest ida pool.

Kolmanda Ajastu 1050. aastal ilmus sinna kuri jõud. See jõud, mida kutsuti Surnumanajaks, oli tegelikult Sõrmuste Isand Sauron, kes rajas laane lõunaossa Dol Gulduri kindluse.
Sauroni kuri nõidus oli nii võimas, et muutis kunagi kauni laane kardetud ja tumedaks kohaks, mistõttu kutsuti seda enam kui kahe tuhande aasta kestel Sünklaaneks.

Sünklaanes kummitasid suured ämblikud, orkid, hundid ja muud kurivaimud. Kuigi laane põhjaosas püsis Thranduili silvani haldjate Laanekuningriik, ei jagunud haldjate jõust pimeduse leviku peatamiseks. Kolmanda Ajastu keskel julgesid vähesed selle süngetele radadele astuda, kuigi silvani haldjad ning põhjalased, keda kutsuti beornlasteks ja metsameesteks, tegid kõik endast oleneva, et hoida laanes kulgevad teed ja rajad läbitavana.

2850. aastal sisenes Gandalf Sünklaane lõunaossa ja avastas Dol Gulduris Sauroni ja Sõrmusevaimud.

2941. aastal sisenesid Sünklaande ka Thorin Tammiskilp, Bilbo Paunaste ja kompanii. Teekond oli pikk ja raske.

Sõrmuse Sõja ajal suundusid Sauroni väed põhja Laanekuningriigi ja lõunasse Lothlórieni Kuldse Metsa vastu. Mõlemad sõjakäigud luhtusid ja Dol Guldur hävitati.

Neljandal Ajastul hakati Sünklaant hoopis Eryn Lasgaleniks ehk Roheliste Lehtede Laaneks kutsuma. Lõunaossa asusid elama Lothlórieni haldjad ja seda hakati nimetama Ida-Lórieniks. Põhjas oli jätkuvalt Laanekuningriik ning nende vahepeale jäid beornlased ja metsamehed.

Sõrmuste Isand
Keskmaa paigad
Thorin Tammiskilp

Thorin Tammiskilp, tuntud ka kui Thorin II, on tegelane J.R.R. Tolkieni teoses "Kääbik, ehk sinna ja tagasi".

Thorin oli päkapikkude pagulaskuningas, kes sündis Kolmanda Ajastu 2746. aastal Mäealuse kuningriigis. Tema isa oli Thrain II ja vanaisa Thrór.

2770. aastal ajas lohe Smaug päkapikud Ereborilt minema. 2790. aastal tapeti Thorini vanaisa ning Thrain II viis oma rahva sõtta orkide vastu. Sel ajal saigi Thorin endale lisanime Tammiskilp, sest kui ta jäi Azanulbizari lahingus relvituks, kasutas ta relvana tammeoksa.

Pärast sõda jäi Thorin elama Sinimägedesse ning 2845. aastal sai temast pagulaskuningas. Peaaegu sajand hiljem, 2941. aastal, kogus ta kokku mõned päkapikud ja alustas Erebori retke, mis lõppes Smaugi tapmise ning Mäealuse kuningriigi taastamisega. Thorin Tammiskilp võitu aga kaua nautida ei saanud, kuna ta oli haavata saanud Viie Väe Lahingus ning suri varsti pärast seda.

Sõrmuste Isand
Keskmaa tegelased
Audru mõis

Audru mõis (saksa keeles Audern) on endine rüütlimõis, mille süda asub tänapäeval Audru alevikus Pärnu linnas Pärnumaal. Mõisa härrastemaja, kõrvalhooned ja park on muinsuskaitse all.

Ajalugu
Mõisa on esimest korda mainitud 1449. aastal. 1661 suri Audrus Rootsi feldmarssal Johan Banéri ja Eestimaa kuberner Heinrich von Thurni lesk Johanna Margaretha (1623–1661), kes oli Baden-Durlachi markkrahvi Friedrich V (1594–1659) ja tema esimese naise Barbara (1593–1627) tütar, Württembergi hertsogi Friedrich I (1557–1608) tütretütar. Algselt kirikule kuulunud Audru mõis, millist on esmakordselt mainitud 15. sajandil, sattus erakätesse 1627. aastal. 

Alates 1807. aastast oli see Pilar von Pilchau perekonna valduses, Jakob Johann Pilar von Pilchau ostis Audru mõisa 1807. aastal, Pilar von Pilchau perekonna valduses oli mõis kuni võõrandamiseni 1919. aastal.

19. sajandi II poolel ja 20. sajandi algul kerkis mõisa arvukalt kauneid historitsistlikke ehitisi, Audru oli Pärnumaa üks hoonerikkamaid mõisasüdameid (koosnes üle 40 hoonest).

Mõisaansambel

Peahoone
Mõisa puidust peahoone pole säilinud. Aastail 1922–1939 asus seal kool. Hoone lammutati ja selle vundamendile ehitati aastatel 1956–1958 kivist Audru sovhoosi kontor.

Kõrvalhooned

Uusgooti stiilis akende ja sammastega valitsejamaja on pärit 18. sajandist, tänaseks on see ümber ehitatud. Aidahoone viiluotsa ja viinavabriku fassaadi kujundamisel on kasutatud keskaegseid paekivist aknasambaid. Endise piiritusevabriku lõhatud maakividest ja punasest tellisest müürist on saanud aktsent Audru pargi servas. Majandushooned moodustavad pargist edelas eraldi sisehoovi. Maantee ääres paiknevad sammastikuga kõrts ja magasiait, praegu kauplus. Valitsejamajas ja viinaaidas asub Audru muuseum.

Park
Esialgu asus härrastemaja taga väiksem barokkpark, millest on säilinud vähesed fragmendid. Suuremad istutustööd pargis tehti A. K. J. Pilar von Pilchau ajal, 19. sajandi I poolel. Parki laiendati 19. sajandi II poolel ümbritsevate puistute arvel. Praegu on pargi pindala 16,3 hektarit. Aastast 1958 on see muinsuskaitse all. 

Mõisa park paikneb Audru jõe mõlemal kaldal, selle juurde kuulub kaks parkmetsa, mis asuvad paremal kaldal. Jõe paisutamisega on kujundatud saartega vabakujuline park. Üle jõe viib kolm pikka rippsilda ja üks sild. 

Kunagise peahoone juurest viib pärnaallee kirikuni. Tammeallee Valgeranna suunal, kust viis väljasõidutee suvemõisa, on sellest noorem. Parkmetsas asub II maailmasõjas hukkunute mälestusmärk, mille autor on T. Sits.

A. K. J. Pilar von Pilchau eestvõttel õpetati mõisas välja metsnikke ja metsavahte, ta rajas oma maadel korraldatud metsamajanduse ning tegeles metsakuivendusega.

Kalmistu
Mõisasüdamest 800 meetrit kirdes Audru jõe kääru ja Uruste jõe vahel parkmetsas asub Audru mõisa kalmistu. Sellest on säilinud vaid graniidist tahutud väravapostid, tagasihoidlik mälestuskivi on paigaldatud hiljem. 

Audru kihelkond
Pärnumaa mõisad
Pärnu linn
Pilar von Pilchaude mõisad
Isildur

Isildur on tegelane J. R. R. Tolkieni teostes.

Ta on Elendili vanem poeg, sündis aastal 3209 Teisel Ajastul ning tapeti Kolmanda Ajastu 2. aastal. Noore mehena päästis ta ühe Valge Puu vilja Ar-Pharazoni (Sauroni) käsilaste käest. Hiljem põgenes Isildur koos isaga Númenori hukust, tema käsutuses oli kolm laeva ja need paisati koos tema venna omadega Anduini suudmeala lähedale. Ta lõi koos oma venna Anarioniga Gondori Kuningriigi, nad lasid ehitada Osgiliathi selle pealinnaks, Isildur asus elama Minas Ithilisse. Aastal 3429 ründas Sauron Minas Ithilit, rüüstas selle ja pani Valge Puu põlema. Isildur põgenes põhja ja naasis koos oma isa ja Viimse Liidu armeedega, sõdis kõik 10 aastat ja kui viimses võitluses hukkusid nii Elendil kui Sauron, lõikas ta oma isa mõõga Narsili killuga Sauroni käelt sõrmusesõrme ja võttis Sõrmuse oma valdusse.

Kolmanda ajastu algul elas ta mõnda aega Minas Anoris (ja istutas sinna oma venna mälestuseks Valge Puu seemne), kirjutas mõne üriku ja andis siis valitsusohjad Melendilile, Anarioni pojale, ning suundus ise väikese kaaskonnaga oma kolme poja seltsis Põhja Kuningriigi suunda. Võhumõõgaväljadel neid rünnati ja peaaegu kõik tapeti. Isildur üritas Sõrmuse abil nähtamatuna ujudes põgeneda, ent Sõrmus libises ta sõrmelt ning orkid lasid ta maha.

Keskmaa tegelased
Juan Sebastián Verón

Juan Sebastián Verón (sündinud 9. märtsil 1975 La Platas) on endine Argentina jalgpallur, poolkaitsja.

Jalgpallurikarjääri alustas Verón klubis Estudiantes de La Plata. Karjääri jooksul mängis ka mitmes Itaalia ja Inglismaa klubis: ta on tulnud Itaalia meistriks Lazio ja Interiga ning Premier League'i võitjaks Manchester Unitediga.

Saavutused 
Estudiantes
Primera División: 2006 Apertura, 2010 Apertura
Primera B Nacional: 1994–95
Copa Libertadores: 2009
Parma
Coppa Italia: 1998–99
UEFA karikas: 1998–99
Lazio
Serie A: 1999–2000
Coppa Italia: 1999–2000
Supercoppa Italiana: 2000
UEFA Superkarikas: 1999
Manchester United
Premier League: 2002–03
Internazionale
Serie A: 2005–06
Coppa Italia: 2004–05, 2005–06
Supercoppa Italiana: 2005

Argentina jalgpallurid
UC Sampdoria mängijad
Rooma Lazio mängijad
Manchester United FC mängijad
Chelsea FC mängijad
Premier League'i mängijad
Serie A mängijad
FIFA 100
Sündinud 1975
Aleksander Jurich

Aleksander August Jurich (ka Alex; 23. november 1880 Humala küla, Harjumaa – 1945 Saksamaa) oli eesti fotograaf ja kunstnik.

Elukäik
Lõpetas 1901. aastal Tallinnas keskkooli. Tegutses Tallinnas eduka päevapiltnikuna oma ateljees Pikal tänaval. Üks tema erihuve oli näitlejate pildistamine ja joonistamine. Jäädvustas Draamateatri, Estonia teatri ja Draamastuudio Teatri näitlejaid lavakostüümides.

Kunstniku kutseoskuse omandas 1912. aastal Berliinis Brasche ateljees maalikunsti erialal ja 1915–1916 August Weizenbergi ateljees skulptuuri alal. Õppis kunstnike Albu ja Gustav Mootse juures graafikat. Käis enesetäiendusreisidel Inglismaal, Saksamaal, Hollandis, Itaalias, Prantsusmaa ja Aafrikas.

Looming
Jurich on loonud õlimaale, pastellportreid, söe- ja sulejoonistusi.

Ta oli Eesti Kunstnikkude Liidu liige. Esines EKL-i kunstinäitusel 1925. aastal ja Organiseerimatute näitustel.

Viited

Käsitööstuskoja liikmed
Eesti fotograafid
Eesti maalikunstnikud
Sündinud 1880
Surnud 1945