joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Jelgava Süüta Neitsi Maarja katedraal

Jelgava Süüta Neitsi Maarja katedraal (Läti keeles Jelgavas Bezvainīgās Jaunavas Marijas Romas katoļu katedrāle) on katedraal Lätis Jelgava linnas aadressil Katoļu ielā 11. Hoone on arhitektuurimälestis.

Kirikuhoone
Praegune kirikuhoone ehitati Jelgavasse aastail 1902–1906. Kirik on ehitatud punastest tellistest, sellel on üks suur torn. Nii torni kui ka katust kaunistavad uusgooti stiilile omased elemendid. Hoonel on kolm löövi ja transept. Peasissekäigu kohal asub püha õhtusöömaaega kujutav bareljeef. Katedraali juures asub ka väike aed, samuti kuulub selle juurde kirikla. Katedraalis asub kolm gooti stiilis tammepuust altarit.

Ajalugu

Varasem ajalugu
Katedraali koha peal oli varem väike kivist kirik, mis valmis aastal 1630 ja kandis püha Jüri nime. Hoone ehitamist alustas Friedrich Kettler, aga töö ja lõpetamata. Aastal 1639 lubas Jakob Kettler Władysław IV Wazale, et kirik ehitatakse valmis. Tööd lõpetati aastal 1645, aga juba aastal 1661 kaebas kohalik piiskop hertsogile, et kirik vajab remonti. Remont lõpetati aastaks 1715.

Aastail 1672–1773 asus Jelgavas jesuiitide misjonikeskus, mistõttu linna katoliiklaste arv kasvas. Nõnda taotleti aastal 1783 kirikule katedraali staatust ja see palve rahuldati, aga aastal 1798 allutati Kuramaa katoliiklased Vilniuse piiskopkonnale ja katedraalist sai taas tavaline kirik.

Prantsuse revolutsiooni ajal elas Jelgavas kuningas Louis XVIII, kes annetas kirikule briljantidega kaunistatud monstrantsi ja vana maali, mis kujutas ristilöödud Kristust.

Praegune hoone
Aastal 1902 juhtis Jelgava kogudust Kazimirs Jasenas, kes soovis vana hoone asendada uue ja uhke kirikuga. Nii alustas ta raha kogumist ja uue kiriku rajamist. Ehitustööd lõppesid aastal 1906. Uusgooti stiilis hoone ehitati punastest tellistest. Algul kandis ka see kirik püha Jüri nime, aga aastal 1925 pühendati see neitsi Maarjale. Ühtlasi pühitseti valminud kirik ka sisse.

Teise Maailmasõja ajal, juulis 1944, põles kirik maha. Püsti jäid vaid selle välismüürid. Taastamistöid alustati aastal 1950, need viis läbi kohalik kogudus oma jõududega. Üldjoontes lõpetati tööd aastaks 1958, aga sisetöid jätkati veel aastani 1969. Kiriku torn taastati algsel kujul alles aastaks 1992.

Algselt oli tegemist tavalise kirikuga, katedraaliks sai see aastal 1995, kui rajati Liepāja piiskopkond.

Välislingid

Katedraali koduleht
Katedraal Jelgava turismiportaalis
Fotod katedraalist
Läti kirikud
Jelgava
Sikorsky HH-60 Pave Hawk

Sikorsky MH-60G/HH-60G Pave Hawk on Sikorsky Aircrafti toodetud neljalabalise tiivikuga kahemootoriline USA õhujõudude (Air Force) kopter.

Pave Hawk on Sikorsky UH-60 Black Hawk modifikatsioon. 
Pave Hawk on varustatud PAVE (Precision Avionics Vectoring Equipment) elektroonilise süsteemiga. Pardal on INS/GPS/Doppler navigatsioonisüsteem, SATCOM satelliit- ja krüpteeritud sidevahendid, öövaatlusseadmed, infrapunaradar, ilmaradarid, tiivikutelt jää eemaldamise süsteem, õhus tankimise seadmed, päästevints, signaalraketid helikopteri suunas lastud juhitavate rakettide eksitamiseks ja peegelaganate süsteem.

MH60G Pave Hawki kasutatakse eelkõige erioperatsioonidel osalejate sihtpaika viimiseks ja tagasi toomiseks. 

HH60G Pave Hawki põhiülesanne on inimeste ohtlikest olukordadest välja toomine, kaasa arvatud otsingud ja päästetööd. 
Mõlemad mudelid töötavad nii päeval kui öösel, nii konfliktikolletes kui tsiviilotsingute ja päästetööde puhul, meditsiiniteenistuses (MEDEVAC), katastroofiabi ja rahvusvahelise abi andmiseks, narkovastases tegevuses ning NASA kosmosesüstikute programmis.

Viited 

Sõjaväehelikopterid
Ameerika Ühendriikide relvad
Cimitero degli Inglesi

Cimitero degli Inglesi (itaalia keeles 'inglise kalmistu') ehk Firenze inglise kalmistu on evangeelne (mitte-katoliiklik) kalmistu, mis asub Donatello väljakul (Piazzale Donatello) Firenzes Toscana maakonnas Itaalias.

Kalmistu rajati 1828. aastal Firenze šveitsi kogukonna poolt (kavand arhitekt Carlo Reishammer). Koht saadi väljapoole keskaegset Firenze linnamüüri ja ühte linnaväravat (need on hiljem lammutatud). Praeguse kalmistu ja ümbritseva linnaruumi planeeringu tegi arhitekt Giuseppe Poggi 1870. aastal, millega kalmistu jäi vanalinna ümbritseva ringtee eri suundade vahele. Selline "surnute saar" on inspireerinud paljusid kunstnikke, teiste seas ka šveitsi maalikunstnik Arnold Böcklini oma kuulsa teose "Surnute saar" loomisel.

Kalmistu suleti 1878. aastal, sest tekkis ruumipuudus. Seal oli selleks ajaks maetud 1409 inimest 16 riigist, sh ka Venemaalt. Uus kalmistu rajati tollasest Firenzest väljapoole. Tänapäeval lubatakse inglise kalmistul üksikuid uusi urnimatuseid.

Kalmistule maetuid
Elizabeth Barrett Browning (1806–1861), inglise luuletajanna 
Walter Savage Landor (1775–1864), inglise kirjanik
Hiram Powers (1805–1873), ameerika kujur

Firenze kalmistud
Ameerika Ühendriikide õhuvägi

Ameerika Ühendriikide õhuvägi (United States Air Force -  USAF) on Ameerika Ühendriikide Relvajõudude juurde loodud  väeliik õhuruumi kaitseks. Õhuvägi asutati 1. augustil 1907 maaväe osana. 1947. aasta 18. septembrist sai see eraldiseisvaks väeliigiks. Pärast 1947. aasta seadusemuudatust oli õhuvägi kuni kosmoseväe asutamiseni Ameerika Ühendriikide sõjaväe uusim väeliik.

Õhuvägi allub Ameerika Ühendriikide õhuväeministeeriumile, mis omakorda on Ameerika Ühendriikide Kaitseministeeriumi alluvuses. Õhuväge juhib läbi õhuväeminister, kes on tsiviilisik ning kelle kandidatuuri esitab president Senatile kinnitamiseks. Õhuväe kõrgeim sõjaväeline amet on õhuväe staabiülem.

2012. aastal kuulus Ameerika Ühendriikide õhujõududesse 332 854 sõjaväelast, 185 522 tsiviilisikut, 71 400 reservisti ja 106 700 rahvuskaardi sõdurit. Lennuväel oli 5638 lennumasinat, 450 mandritevahelist ballistilist raketti ja Maa orbiidil 63 satelliiti (tehiskaaslast).

Viited

Välislingid 
 
 Ametlik koduleht

Ameerika Ühendriikide sõjandus
Õhuvägi
Raadiolokatsioon

Raadiolokatsioon on teaduse ja tehnika valdkond, mis ühendab meetodeid ja vahendeid objektide lokaliseerimiseks (asukoha kindlaksmääramiseks) ja  tuvastamiseks raadiolainete abil. Selleks rakendatav seade on raadiolokaator ehk radar.
Esimesed raadiolokatsioonisüsteemid võeti kasutusele Suurbritannias II maailmasõja ajal õhukaitse otstarbel.

Liigid
Väljakiiratud ja vastuvõetud raadiolainete järgi eristatakse passiivset, poolaktiivset ja aktiivset raadiolokatsiooni:
passiivne raadiolokatsioon – radar ise ei kiirga, vaid ainult võtab vastu objekti poolt kiiratud raadiolainete vahendusel edastatud signaali; rakendatakse peamiselt raadiopeilimisel (saabuvate raadiolainete suuna määramisel) ja radarkaardistamisel; võimalik on vastu võtta ka objekti (nt lennuki) tehniliste seadmete talitlusega seotud elektromagnetkiirgust, sealhulgas  soojuskiirgust;
poolaktiivne raadiolokatsioon – objekti kiiritatakse raadiolainetega ja võetakse vastu objekti poolt retransleeritud  raadiolaineid; seda küsivat-vastavat süsteemi rakendatakse raadionavigatsioonis, raadiotuvastuses (oma-võõras-kindlakstegemiseks) ja objekti parameetrite kohta info saamiseks; 
aktiivne raadiolokatsioon – objekti kiiritatakse raadiolainetega ja võetakse vastu objektilt peegeldunud (hajunud) raadiolaineid; seda liiki raadiolokatsioon on kõige laiemalt kasutusel.

Kasutatavad sagedused
Antenni võimendus ja suunatoime on seda paremad, mida suuremad on antenni mõõtmed, võrreldes raadiolaine pikkusega. Seepärast kasutatakse lühikesi raadiolaineid, mis jäävad peamiselt detsimeeter- ja sentimeeterlainete piirkonda.

Aktiivlokatsiooni põhialused
Antenn saadab kitsasse ruuminurka perioodiliselt võimsaid raadiolaineimpulsse. Väljasaadetud raadiolained hajuvad nende levialas olevatelt objektidelt, millel on teistsugused elektromagnetilised omadused. Osa hajunud raadiolainetest peegeldub tagasi vastuvõtuantenni (selleks on tavaliselt vastuvõtule ümberlülitatud saateantenn). Nõrk vastuvõetud signaal suunatakse edasi ülitundlikku vastuvõtjasse.

Peegeldunud impulsi hilistus on võrdeline objekti kaugusega, kusjuures 1-sekundisele hilistusele  vastab vahemaa 150 meetrit.

Kui peegeldava objekti kaugus antennist muutub, siis erineb vastuvõetava signaali sagedus Doppleri efekti tõttu väljakiiratud võnkumise sagedusest; see sageduste erinevus võimaldab kindlaks määrata objekti radiaalsihilise liikumiskiiruse.

Objekti suunanurk ühtib antenni telje suunaga, sest elektromagnetlaine levib sirgjooneliselt.

Allikad
Raadiolokatsioon – Eesti Entsüklopeedia, 7. kd, 1994, lk 648
Radar Basics

Raadiotehnika
Radar
Modulaator

Modulaator on sidetehnikas optiliste ja raadiosignaalide saatjas kasutatav seade, mis mõjutab andmesignaaliga (moduleeriv signaal, s(t)) seda signaali edasi kandva valgus- või raadiolaine ühte või mitut parameetrit. Niisugust kandva laine (kandevsignaali, kandja, sC(t)) moduleeriva signaali hetkväärtusega mõjutamist nimetatakse modulatsiooniks.

Harmooniliste (siinuseliste) kandevsignaalide puhul saab vastavalt teostatava modulatsiooni liigile ehk kandva laine moduleeritavale parameetrile modulaatoreid liigitada
järgmiselt:
- amplituudi modulaatorid amplituudmodulatsiooni (AM) tekitamiseks, 
- sageduse modulaatorid sagedusmodulatsiooni (FM) tekitamiseks, 
- faasi modulaatorid faasimodulatsiooni (PM) tekitamiseks.

Modulaatoreid, kus üheaegselt moduleeritakse sama kandevsignaali omavahel kvadratuurseid komponente, nimetatakse kvadratuurmodulaatoriteks. Need leiavad laialdast kasutamiste kvadratuurse amplituudmodulatsiooni (QAM) tekitamiseks.

Mittesiinuseliste kandevsignaalide puhul kasutatakse samalaadseid modulatsiooni liike, kuid kandevsignaali moduleeritavate parameetrite erinevuse tõttu kasutatakse nende jaoks teisi nimetusi. Näiteks on laialt levinud impulssignaali puhul kasutusel impulsi kestuse modulaatorid, kuid võib olla kasutatud ka impulsi laiusmodulaatorit (PWM).

Kõik modulatsiooni liigid ei pruugi olla võimalikud kõikide kandevsignaalide puhul (näiteks müra tüüpi lairibakandja puhul).

Modulaator võib olla realiseeritud ka seadmes kasutatavate füüsikaliste protsesside kasutamise teel. Näiteks realiseerub analoogmagnetofonides impulsi laiusmodulatsioon salvestatavale helile vastava voolusignaali (andmesignaali) ja temale lisatud (liidetud) suurema eelmagneetimisvoolu (kandva signaali) toimel. See toimub salvestuspea tööpilu ees liikuva magnetkandja töökihi magnetmaterjali magneetumuse hüstereesikõvera (silmuse) kaudu.

Kirjandus
Modulatsioon – Eesti Entsüklopeedia, 6. kd, lk 368

Välislingid
Optilised edastussüsteemid

Side
Raadiotehnika
Lääne-Saare vald

Lääne-Saare vald oli kohaliku omavalitsuse üksus (vald) Saare maakonnas aastatel 2014–2017.

Lääne-Saare vald moodustati 2014. aastal Kaarma, Kärla ja Lümanda valla ühinemise järel. Vald liitus 2017. aastal Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus kõigi Saaremaal asunud valdadega ühtseks Saaremaa vallaks.

Lääne-Saare valla volikogu viimane esimees oli Urmas Lehtsalu ja vallavanem Tiina Luks.

Valla sümboolika autor oli Raul Vinni.

Asustusjaotus 
Vallas oli 4 alevikku ja 111 küla.

 Alevikud Aste, Kudjape, Kärla, Nasva

 Külad Abruka, Anepesa, Anijala, Ansi, Arandi, Aste, Asuküla, Atla, Aula-Vintri, Austla, Eeriksaare, Eikla, Endla, Haamse, Hakjala, Himmiste, Hirmuste, Hübja, Irase, Jootme, Jõe, Jõempa, Jõgela, Kaarma, Kaarma-Kirikuküla, Kaarmise, Kaisvere, Kandla, Karala, Karida, Kasti, Kaubi, Kellamäe, Keskranna, Keskvere, Kipi, Kiratsi, Kogula, Koidu, Koidula, Koimla, Koki, Koovi, Kotlandi, Kuke, Kungla, Kuuse, Kuusnõmme, Kõrkküla, Käesla, Käku, Kärdu, Kärla-Kirikuküla, Kärla-Kulli, Laadjala, Laheküla, Laoküla, Leedri, Lilbi, Lümanda, Lümanda-Kulli, Maleva, Meedla, Metsaküla, Metsapere, Mullutu, Muratsi, Mõisaküla, Mõnnuste, Mändjala, Mätasselja, Nõmme, Nõmpa, Paevere, Paiküla, Paimala, Parila, Piila, Praakli, Põlluküla, Pähkla, Pärni, Randvere, Riksu, Saia, Sauvere, Sepa, Sikassaare, Sõmera, Tahula, Tamsalu, Taritu, Tõlli, Tõrise, Tõru, Uduvere, Ulje, Unimäe, Upa, Vahva, Vaivere, Vana-Lahetaguse, Vantri, Varpe, Vatsküla, Vendise, Vennati, Vestla, Viidu, Viira, Õha

Vaata ka
Loodenina kaitseala

Viited 

Eesti endised vallad
Ott Kasuri

Ott Kasuri (sündinud 1. detsembril 1955 Tallinnas) on eesti munitsipaalpoliitik ja haridustegelane. Eesti Linnade ja Valdade Liidu arendusjuht.

Ta lõpetas aastal 1979 Tallinna Pedagoogilise Instituudi matemaatika-füüsika õpetajana.

Aastatel 1979–1986 oli ta Padise õhtukeskkooli õpetaja ja direktor, 1986–1996 Tabasalu Ühisgümnaasiumi direktor ja õpetaja. Harku vallavolikogu liige aastast 1989, osutunud valituks 9. korral KOV valimistel. 1993–1996 Harku vallavolikogu esimees. 1996–2007 Harku Vallavalitsuse liige, abivallavanem, vallavanem. Euroopa Kohalike- ja Piirkondlike Omavalitsuste Kongressi Eesti delegatsiooni liige 2016 -2021, asendusliige 2005-2009 ja 2021 - 2026. OÜ Strantum juhatuse esimees 2002-2005, nõukogu liige ning 2017-2021 OÜ Strantum nõukogu liige, esimees. Eesti Maaomavalitsuste Liidu tegevdirektor 2008 - 2018. MTÜ Tabasalu Looduspark asutajaliige, Tabasalu Lions Club asutajaliige ning Harjumaa Omavalitsuste Liidu juhatuse liige 2005 -2007 ning HOL haridus- ja kultuurikomisjoni esimees, liige 2005-2021. Kultuurkapitali Harjumaa ekspertgrupi liige 2010-2014. Eesti Reformierakonna liige 1997 aastast. 

Abielus, tütre isa. Huvid: kunst, muusika, teater, film, ujumine, kepikõnd, jalgrattasõit.

Välislingid 
 http://www.emovl.ee/avaleht/buroo
 http://www.reform.ee/liige/ott-kasuri
 https://www.harku.ee/volikogu-liikmed
 https://www.coe.int/en/web/congress/member?id=2094

Eesti koolijuhid
Eesti pedagoogid
Sündinud 1955
Andres Pajula

Andres Pajula (sündinud 22. veebruaril 1963 Rakveres) on eesti haridustegelane, endine poliitik.

Ta lõpetas aastal 1981 Rakvere 3. Keskkooli. Aastal 1987 lõpetas ta Tallinna Pedagoogilise Instituudi tööõpetuse ja üldtehniliste distsipliinide erialal ning aastal 2006 Tallinna Ülikooli, sotsiaalteaduskonna erialal juhtimise sotsiaalsed strateegiad, magistrina.

Ta töötas aastatel 1987–1988 Nissi Põhikoolis tööõpetuse ja füüsika õpetajana, aastatel 1988–1997 oli ta Nissi Põhikooli direktor. Aastatel 1997–1999 oli ta Saue abilinnapea ja aastatel 1999–2002 Saue linnapea. 17. märtsist 2003 on ta Tallinna Haridusameti juhataja.

Tunnustused
2018 Tallinna teenetemärk

Välislingid 
 http://www.tallinn.ee/est/haridus/Tallinna-Haridusameti-juhataja-Andres-Pajula

Eesti koolijuhid
Eesti pedagoogid
Saue linnapead
Sündinud 1963
Chałopieničy

Chałopieničy (ka Halopenitšõ, poola keeles Chołopienicze) on alev (endine linn) Valgevenes Minski oblastis Krupki rajoonis, Chałopieničy külanõukogu halduskeskus.

Chałopieničys asuvad keskkool ja muusikakool. Alevis on kultuurimaja ja kaks raamatukogu. Chałopieničys on masinaehituse ja toiduainete töötlemisega tegelevad ettevõtted, ka asub seal lastekodu. Vaatamisväärsusteks on aastal 1863 ehitatud õigeusu kirik ja aastal 1798 ehitatud dominiiklaste klooster.

Ajalugu

Chałopieničy asulat (Хлопавічы) on esimest korda mainitud aastal 1451. Aastast 1610 kuulus see Dorohostajskitele, aga aastast 1620 Nonnartitele. Samal aastal sai hakkas asula (selleks ajaks juba alev) kuuluma Mikołaj Mleczkole, jäädes tema valdusse aastani 1644. Mikołaj Mleczko lasi aastal 1638 alevisse ehitada katoliku kiriku; ka rajas ta sinna kloostri.

Aastal 1670 omandas Chałopieničy Mikołaj Ciechanowiecki, aga peagi läks see Chaleckite valdusse. Aastal 1703 rajas Marcian Dominic Chalecki sinna dominiiklaste kloostri, aga aastal 1713 lasi ta sinna ehitada õigeusu kiriku. XVIII sajandi kolmekümnendatel aastatel läks asula Chreptowiczite suguvõsa valdusse, aga aastani 1748 kuulus osa sellest veel Antoni Chaleckile.

Poola jagamisel sai Chałopieničyst aastal 1772 linn, kuna senine piirkonna keskus Orša hakkas kuuluma Venemaa Keisririigi koosseisu. Chałopieničys avati kool, seal hakati regulaarselt pidama laata. Aastal 1783 andis Joachim Chreptowicz linna põgenenud talumeestele vabaduse; sinna asusid elama ka Venemaa mõisadest põgenenud pärisorjad. See tõi järgmisel aastal kaasa Vene vägede rünnaku linnale, kui nad seal põgenikke jahtisid.

Chałopieničy läks Venemaa koosseisu teisel Poola jagamisel aastal 1793. 1812. aastal rüüstasid linna prantsuse väed. Aastal 1839 sulgesid Venemaa võimud kloostri. Aastal 1840 asutati linna piiritusevabrik. Kohalikud katoliiklased said alles aastal 1844 loa avada katoliku kirik. Sellest aastast on ka teateid linnas tegutsenud sünagoogi kohta, lisaks oli linnas tellisevabrik. Aastal 1667 sai asula omaniks Rudolf Wilken. Aastal 1898 käivitati linnas auru jõul tegutsev veski. Sel ajal peeti linnas kaks korda aastas laata.

Aastast 1919 kuulus Chałopieničy Valgevene NSV koosseisu. Aastal 1938 sai Chałopieničyst alev.

Tuntud elanikke 

Adam Bahdanovič – Valgevene folklorist ja koduloolane
Jakov Gurevitš – Moldova ajakirjanik

Välislingid 

Asula ajaloost (poola keeles)
Alev YouTube'is

Valgevene alevid
Krupki rajoon
Kristel Aaslaid

Kristel Aaslaid (sündinud 2. oktoobril 1989 Kuressaares) on eesti näitleja, laulja ja tantsija.

Ta lõpetas 2009. aastal Kuressaare Gümnaasiumi.

Ta valiti Eesti Meelelahutusauhindade 2015. aasta galal aasta parimaks naisraadiohääleks.

Tantsimine 
Ta on õppinud alates 2003. aastast tantsu Saaremaa tantsukoolis Semiir.

Saavutused

Laulmine 
Ta laulis ansamblites Sierra Black (rokibänd) ja Avoid Dave (elektroonilise muusika bänd). Alates 2018 laulab ansamblis Gram-Of-Fun ja Öed. Ta on laulnud ka Kuressaare Gümnaasiumi neidudeansamblis Kapriis ja noortebändis Killer Tissue. Ta on laulmist õppinud Laine Lehto käe all alates 2000. aastast ning keskkooli ajal käinud huvikoolis Inspira. Nii tantsimise kui ka laulmisega on ta saavutanud võistlustel tähelepanuväärseid tulemusi. Ta kirjutab ka ise muusikat ja on Rosanna Lintsi tuntud laulu "Follow Me" kaasautor.

Saavutused

Televisioon ja raadio 

Ta mängib 2014. aasta kevadest komöödiaseriaalis «Padjaklubi» ühte neljast peategelasest. Ta on kaasa teinud ka seriaalis «Ment», kus tema tegelaskujuks oli konstaabel Veronika Mitler.

2014. aasta sügisel osales ta TV3 meelelahutussaates «Su nägu kõlab tuttavalt», jäädes Mart Müürisepa järel 2. kohale. Kristeli finaalsaates esitatud lugu "Let It Go" saavutas fännide seas nii suure menu, et järgmisel päeval olid H&M-i poed Aaslaiu loo ajal kantud kroonist tühjaks ostetud.

2014. aasta sügisest kuni 2015. aasta kevadeni oli ta reedeti hommikuprogrammi saatejuht raadios Uuno. Ta valiti Eesti Meelelahutusauhindade 2015. aasta galal aasta parimaks naisraadiohääleks.

Isiklikku
Tema elukaaslane on koomik Mattias Naan.

Viited

Välislingid 
 Kristel Aaslaid Semiir
 5 fakti, mida sa ei teadnud Kristel Aaslaidi kohta TV3

Eesti näitlejad
Eesti lauljad
Eesti tantsijad
Sündinud 1989
Kummaline sõda

Kummaline sõda oli Teise maailmasõja varane faas, kus reaalset sõjategevust Prantsusmaa-Suurbritannia ja Saksamaa vägede vahel ei toimunud, kuigi need riigid olid ametlikult sõjas.

Traditsiooniliselt loetakse kummaliseks sõjaks perioodi septembrist 1939 kuni maini 1940. 

Tinglikult oli selle alguseks Prantsusmaa ja Suurbritannia sõjakuulutus Saksamaale 3. septembril 1939 seoses viimase sissetungiga Poolasse. Täpsemalt võib selle alguseks lugeda 16. septembrit, sest 7.–16. septembrini üritas Prantsuse armee pealetungiga Saarimaal alustada sõjategevust Saksamaa vastu. Selle pealetungi ebaõnnestumise järel jõutigi kummalise sõja faasi, kus ametlikult oldi sõjas, kuid sõjategevust nende riikide vahel ei toimunud.

Kummalise sõja lõpu osas on eriarvamusi. Enamasti on selle lõpuks loetud operatsiooni "Fall Gelb" käivitamist 10. mail 1940, millega Saksa armee alustas läbi Belgia, Hollandi ja Luksemburgi pealetungi Prantsusmaa suunal. Samas on kummalise sõja lõpuks loetud ka Saksamaa sissetungi Taanisse ja Norrasse aprillis 1940 või Saksamaa vägede jõudmist Prantsusmaa territooriumile juunis 1940.

Kummaline sõda on termin, mida saab kasutada ainult olukorra kohta Lääne-Euroopas, sest mitmetel muudel Teise maailmasõja rinnetel toimus sel ajal täiemahuline sõjategevus (näiteks sõjategevus Poolas, Teine Hiina-Jaapani sõda, Talvesõda Nõukogude Liidu ja Soome vahel).

Teine maailmasõda
Saksamaa Teises maailmasõjas
Suurbritannia Teises maailmasõjas
Prantsusmaa Teises maailmasõjas
Läänerinne (Teine maailmasõda)
Kose kalmistu

Kose kalmistu asub Kose alevikus Kose vallas Harju maakonnas.

See on suur kihelkondlikku päritolu kalmistu, kuhu on maetud nii tänase Kose kui ka Rae ja Anija valla surnuid. Kalmistu vanem osa paikneb ümber vana kabeli, mis tänapäeval kasutatakse matusetarvete ja tööriistade hoidlana.

Kalmistu vanimad hauatähised, milleks on paeristid ja üks paekivist hauaplaat, paiknevad vana kabeli läheduses. Hauaplaadil on kirjas nimi "Emilie Adelhelt" ja selle juurde on surma-aastana märgitud 1826.

Kalmistut ümbritseb maakividest laotud kiviaed, mille lõunapoolses osas on kolm väikest väravat. Peavärav, mille moodustavad kolm väravaposti koos nendevaheliste sepistatud väravatega, paikneb kalmistu idaküljes.

Kalmistu on arvele võetud ajaloomälestisena. Mälestiseks on arvatud ka kalmistul paiknev mälestussammas.

Kose kalmistule on teiste seas maetud ka Hilja Jõgi, Jaan Metua, Jaan Raeda, Evi Rannap, Mati Tarma ja Tõnu Tähe.

Välislingid 
 

Kose kihelkonna kalmistud
Kose
Harju maakonna kalmistud
Harju maakonna kultuurimälestised
Hannes Praks

Hannes Praks (sündinud 5. oktoobril 1973) on eesti disainer ja õppejõud. 

Ta lõpetas 2000. aastal Eesti Kunstiakadeemia sisearhitektuuri erialal.

Ta on olnud Eesti Kunstiakadeemia sisearhitektuuriosakonna juhataja ja professor.

Tunnustus 
2003 Eesti Kultuurkapitali arhitektuuri sihtkapitali aastapreemia (koos Villem Valmega; klubi "Tallinn" Tartus, värske ja vaba ruumi tõlgendamine, mis on väga täpselt suunatud klubi külastajate sihtrühmale)
2013 Eesti Vabariigi kultuuripreemia (koos Indrek Peili, Katrin Koovi ja Siiri Vallneriga; Tartu Ülikooli Narva Kolledži uue hoone arhitektuurne lahendus ja sisekujundus)
2013 Eesti Kultuurkapitali arhitektuuri aastapreemia (koos Indrek Peili, Katrin Koovi ja Siiri Vallneriga; Tartu Ülikooli Narva Kolledži eest – suur sümbolväärtusega hoone, mille tugev arhitektuurne kontseptsioon on leidnud edasiarenduse kvaliteetses ehituslikus teostuses ja silmapaistvas sisearhitektuuris)
2017 Eesti Kultuurkapitali arhitektuuri sihtkapitali aastapreemia (koos Kadri Klementi, Toomas Tammise ja Kaire Nõmmega)

Vaata ka
Metsa kõlakojad

Viited 

Eesti disainerid
Eesti sisearhitektid
Eesti Kunstiakadeemia professorid
Eesti Kunstiakadeemia vilistlased
Sündinud 1973
Revaler Zeitung

Revaler Zeitung oli 1942–1944 Eestis ilmunud Saksa okupatsioonivõimude poolt välja antud ajaleht.

Ajalehest kujunes peaaegu kolmeks aastaks põhiline kohalik saksakeelne informatsioonivahendaja.

Viited 
Eesti ajalehed
Krupki

Krupki (leedu keeles Krupkos) on linn Valgevenes Minski oblastis, Krupki rajooni halduskeskus. Krupki asub Bobri jõe kaldal. Linna läbib Minski-Orša raudtee.

Haridust annavad kolm keskkooli ja muusikakool. Linnas on ka kultuurimaja ja  kaks raamatukogu. Krupkis on toiduainetetööstus ja kergetööstus, seal töödeldakse puitu.

Linnas on koduloomuuseum. Vaatamisväärsusteks on veel XX sajandi algul rajatud mõisakompleks ja XIX sajandi lõpus ehitatud sünagoog.

Ajalugu

Krupkit mainitakse esmalt XVI sajandi keskel. Toona kuulus paik Sanguszkodele, asus see aga Viciebski vojevoodkonnas ja Orša maakonnas. Aastal 1613 on Krupki kaardile kantud alevina.

Poola jagamisel läks Krupki aastal 1793 Venemaa koosseisu. Alev hakkas kuuluma Mogiljovi kubermangu. XVIII sajandi lõpus läks alev Swiackite valdusesse. Aastast 1880 on teada, et alevis tegutses kaks veskit, nende toodetud nisujahu müüdi linnades "Krupki manna" nime all.

Aastal 1896 asutati Krupkis tikuvabrik, suurem osa selle toodangust viidi Ameerikasse. Vabrikus töötas üle 50 inimese. Aastast 1897 on teada, et alevis pargiti veel nahku ja pressiti õli, seal asus telefonijaam. Krupkis oli õigeusu kirik, lisaks veel sünagoog ja neli juutide palvemaja. Krupkis oli kõrts ja 24 poodi, kaks korda aastas peeti alevis laata. Aastal 1900 avati alevis saekaater.

1924. aastast kuulus Krupki Valgevene NSV koosseisu. Krupkist sai linn aastal 1991.

Viited

Välislingid 

Linn Valgevene fotoentsüklopeedias
Krupki
Fotod Krupkist
Linn YouTube'is

Krupki
Krupki rajoon
Väike-lehelind

Väike-lehelind (Phylloscopus collybita) on linnuliik põõsalindlaste sugukonna lehelinnu perekonnast.

Levila ja arvukus 
Väike-lehelind on levinud parasvöötme Euroopas ja Aasias. Väike-lehelind talvitub Lõuna- ja Lääne-Euroopas, Põhja-Aafrikas ning Aasia edelaosas.

Eestis on ta harilik ja arvukas haudelind, kelle arvukust hinnatakse 500 000–650 000 paarile. Ta saabub Eestisse aprilli keskel ning hakkab lahkuma augustis; viimased isendid lahkuvad oktoobri alguses. Euroopas on väike-lehelinnu arvukus 60–120 miljonit isendit.

Välimus 
Väike-lehelind on 10–12 cm pikk. Isaslind kaalub 7–8 g ja emane 6–7 g. Ta on välimuselt sarnane salu-lehelinnuga, kuid tema sulestik on hallikaspruunim. Tal on ümar pea ja hele kulmutriip. Erinevalt salu-lehelinnust on ta jalad mustad. Teda on kerge ära tunda laulu järgi, mis meenutab häälitsust "silk-solk".Selle järgi on ka tema rahvapärane nimetus silksolk.

Tal on kombeks toitudes saba allapoole nõksutada.

Viited

Välislingid 
 

Põõsalindlased
Eesti värvulised
Bierazino

Bierazino (transkribeerituna Berazino, leedu keeles Berazino, poola keeles Berezyna) on linn Valgevenes Minski oblastis, Bierazino rajooni ja Bierazino külanõukogu halduskeskus. Linn asub Biarezina jõe ääres, 101 kilomeetri kaugusel riigi pealinnast Minskist.

Haridust annavad kolm keskkooli ja muusikakool. Linnas on kultuurimaja, kino, kaks raamatukogu.

Linnas on kergetööstus ja toiduainetetööstus, seal valmistatakse juustu ja piiritust, töödeldakse lina. Biarezina jõel asub sadam.

Vaatamisväärsusteks on Potockite suguvõsale kuulunud ja XIX sajandil rajatud mõis, õigeusu kirik aastast 1805 ja XIX sajandist pärinev viinavabriku hoone.

Ajalugu 

Bierazinot on esimest korda mainitud aastal 1501 kui Vilniuse vojevoodkonda kuulunud alevit.  Seoses territoriaal-administratiivse reormiga hakkas see kuuluma Minski vojevoodkonda ja Minski maakonda.

XVI sajandi keskel läks Bierazino Sapiehade valdusesse. Aastal 1655 hõivasid alevi Venemaa väed. Aastal 1668 sai Bierazino õiguse pidada laata. Aastal 1708 viibis oma vägedega alevis Karl XII.

Aastal 1793 läks Bierazino Teisel Poola jagamisel Vene impeeriumi koosseisu, ühtlasi sai sellest Potockite suguvõsa valdus. Aastal 1892  rajati alevisse pruulikoda ja veski, elanike põhitegevuseks jäi aga kaubandus.

1919. aastal hakkas Bierazino kuuluma Valgevene NSV koosseisu. Aastal 1924 sai alevist rajoonikeskus. Linn sai Bierazinost aastal 1968, aastal 2007 sai linn omale lipu ja vapi.

Pilte

Tuntud elanikke 
Hanna Rovina - Iisraeli näitlejanna
Aleksandr Parvus - Vene ja Saksa revolutsionäär, marksist
Stanisław Szostak - Poola sõjaväelane
Ryhor Starobiniec - Valgevene keemik
Jaŭhien Sidarovič - Valgevene füsioloog

Välislingid

Bierazino (inglise keeles)
Linna juutide ajalugu (inglise keeles)
Bierazino Valgevene fotoentsüklopeedias (vene keeles)
Valgevene linnad
Bierazino rajoon

Bierazino rajoon on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Minski oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 1941 km². 2009. aasta seisuga elas seal 25 031 inimest.

Rajoon moodustati 1924. aastal. Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Bahuševičy, Bierazino, Dźmitravičy, Kapłancy, Mačaski, Pahosti, Papłavy, Sialiba ja Ŭša külanõukogu. Halduskeskus on Bierazino linn.

Rajooni tähtsamaks jõeks on Biarezina.  Rajoon asub Kesk-Biarezina tasandikul, kõrgused ulatuvad valdavalt 160-180 meetrit üle merepinna. Kõrgeim koht asub Mikuličy küla lähistel (190,3 meetrit).

2009. aasta seisuga olid elanikest 94,46% valgevenelased, 3,96% venelased ja 1,58% oli teistest rahvustest. 88,22% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 10,74% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kõneles valgevene keelt 54,95% elanikke, vene keelt aga 44,21%.

Välislingid 

Minski oblasti täitevkomitee koduleheküljel (vene keeles)
Rajooni kaart

Minski oblasti rajoonid
Priit Lomp

Priit Lomp (sündinud 9. juulil 1984) on muusik ja poliitik. 

Novembrist 2009 kuni novembrini 2017 oli ta Haaslava vallavanem. Novembrist 2017 on ta Kastre vallavanem. 

Priit Lomp on Sotsiaaldemokraatliku Erakonna liige ja erakonna juhatuse liige, samuti Tartumaa piirkonna esimees. 2014. aasta aprillist on ta valitud Eesti Maaomavalitsuste Liidu juhatusse, peale üleriigilise omavalitsusliidu Eesti Linnade ja Valdade liidu tekkimist osaleb ta juhatuse liikmena organisatsiooni töös. 2015. aastast alates kuulub ta MTÜ Tartumaa Arendusseltsi juhatusse, alates 2018. aastast juhatuse esimehena.

Priit Lomp kuulub SA Tartumaa Turism ja SA Hooldekodu Härmalõng nõukogudesse. Varem on ta kaasa löönud AS-i Tallinna Lennujaam nõukogu ja AS-i Teede Tehnokeskus nõukogu töös. Ta on olnud laulja mitmes muusikakollektiivis ning ürituste läbiviija ja õhtujuht, samuti pulmaisa.

Haridus
Priit Lomp lõpetas 2003. aastal Tartu Mart Reiniku Gümnaasiumi. Ta õppis Tartu Ülikooli haridus- ja sotsiaalinstituudis sotsioloogia, sotsiaaltöö ja sotsiaalpoliitika erialal. Lisaks on ta lõpetanud Tartu 2. Muusikakooli laulu eriala. Praegu õpib Tallinna Ülikooli sotsiaaltöö erialal.

Töökäik
 Kastre Vallavalitsus, vallavanem (2017–...)
 Haaslava Vallavalitsus, vallavanem (2009–2017)
 Haaslava Vallavalitsus, majandusnõunik (2008–2009)
 MTÜ Tartu Üliõpilasküla, juhatuse liige (2007–2010)
 Tartu Ülikooli Üliõpilaskonna SA, juhataja (2007–2010)

Osalemine valimistel
 KOV 2009, Haaslava vallavolikogu, 61 häält (osutus valituks)
 RK 2011, Sotsiaaldemokraatlik Erakond (valimisringkond nr 9), 495 häält (ei osutunud valituks)
 KOV 2013, Haaslava vallavolikogu, 244 häält (isikumandaat, osutus valituks)
 RK 2015, Sotsiaaldemokraatlik Erakond (valimisringkond nr 9), 543 häält (ei osutunud valituks)
 KOV 2017, Kastre vallavolikogu, 435 häält (isikumandaat, osutus valituks)
RK 2019, Sotsiaaldemokraatlik Erakond (valimisringkond nr 9), 503 häält (ei osutunud valituks)

Isiklikku
Priit Lomp on abielus ja kahe lapse isa.

Viited

Eesti vallavanemad
Sündinud 1984
Eesti muusikud
James Dasaolu

James Dasaolu (sündinud 5. septembril 1987 Londonis) on Suurbritannia kergejõustiklane (100 m jooksja).

Saavutused

Euroopa meistrivõistlustel 
 2014  Euroopa meister 100 m jooksus (10,06)
 2016  Euroopa meister 4×100 m teatejooksus (38,17)

Euroopa sisemeistrivõistlustel 
 2013  hõbemedal 60 m jooksus (6,48)

Isiklikud rekordid
60 m jooks – 6,47, 15. veebruar 2014, Birmingham
100 m jooks – 9,91, 13. juuli 2013, Birmingham

Välislingid
 

Suurbritannia jooksjad
Sündinud 1987
Miguel Indurain

Miguel Indurain Larraya (sündinud 16. juulil 1964 Villavas) on Hispaania endine jalgrattur. Ta on üks kõigi aegade edukamatest ratturitest Tour de France'il.

Karjäär 

Indurain on viiekordne Tour de France'i võitja (1991, 1992, 1993, 1994, 1995) ning pälvinud 12 etapivõitu. Ta on sõitnud liidri kollases särgis 60 etapi jooksul. 

Indurain on võitnud kaks Itaalia velotuuri (1992, 1993) ning olnud korra kolmas (1994). Ta on võtnud Giro d'Italialt 4 etapivõitu. Hispaania velotuuril on ta tulnud 1991. aastal teiseks ja 1990. aastal seitsmendaks.

Indurain oli 1991. aasta maailmameistrivõistlustel grupisõidus kolmas ning 1993. aasta maailmameistrivõistlustel teine, kaotades 19 sekundiga Lance Armstrongile. 1995. aasta maailmameistrivõistlustelt võitis ta kuldmedali temposõidus, edestades Abraham Olanot ja Uwe Peschelit ning hõbemedali maanteesõidus, kaotades Olanole 35 sekundiga.

1996. aasta olümpiamängudel võitis Indurain kuldmedali temposõidus, edestades hõbemedali võitnud Olanot ning kolmandaks tulnud Chris Boardmani. Grupisõidus oli ta 26.

Ta on endine tunnisõidu maailmarekordiomanik. 1994. aastal püstitas ta Bordeaux's rekordiks 53,040 km.

Isiklikku 

Indurain on abielus ja tal on kolm last. Ka tema noorem vend Prudencio on endine jalgrattasportlane.

Indurain on Prantsusmaa Auleegioni rüütel.

Hispaania jalgratturid
Sündinud 1964
Duveli mõis

Duveli mõis (Dūveļa muižiņa, ka Duvela muiža) oli linnamõis Lätis Riia linnas Centrsi asumis. Saksa keeles oli mõisa nimi Duvels hove. Peahoone asus Vērmanesi pargi territooriumil. 

Duveli mõis asus Riiast põhja poole viiva tee ääres, endise Rīdzene jõe ääres. Mõisa juures viis üle jõe Duveli sild, selle kõrval asus ka mõisakompleks.

Mõisa mainiti esimest korda aastal 1355. Algselt asusid selle ümber Riia linnale kuulunud aiad, aga hiljem need hoonestati.

XV sajandil hõivas Duveli mõisa Liivi ordu, ent aastal  1435 tagastati see linnale. Viimane teade mõisast pärineb aastast 1485, mil see renditi majaomanik  Henrik Loningele.

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil (läti keeles)

Riia mõisad
Marie Koppel

Marie Koppel (aastani 1892 Grossberg); 16. juuli 1867 Urvaste khk. – 6. juuli 1952 Jõhvi) oli eesti ajakirjanik, publitsist, ajalehe Olevik peatoimetaja 1900–1905.

Koppel õppis kohalikus algkoolis ja saksa tütarlastekoolis Tartus.

Marie Koppel oli Oleviku peatoimetaja, olles seega eesti poliitilise ajalehe esimeseks naistoimetajaks. Ta avaldas Olevikus kirjutisi mitmesuguste küsimuste kohta ja eestindas ms Hannemanni järgi "Aiatöö-katekismuse" (Tartu, 1903). 1905. aasta revolutsiooni ajal vahistati Marie Koppel Olevikus avaldatud tsaarivõimuvastaste artiklite tõttu lühikeseks ajaks. Pärast seda tõmbus ta avalikust elust tagasi.

Isiklikku
Sündis taluniku Peeter Grossbergi tütrena, oli aastast 1892 abielus Karl Koppeliga. Marie Koppel on kahe tütre (Ellen Vilbaste ja Beata Hellat) ema.

Eesti ajakirjanikud
Sündinud 1867
Surnud 1952
Abja paisjärv

Abja paisjärv on paisjärv Sakala kõrgustiku edelaosas, Viljandi maakonnas Mulgi vallas Abja-Paluoja linnas.

Järve pindala on 3,4 ha, kaldajoone pikkus 1595 m, kõrgus merepinnast 55 m ja selles asub 5 saart pindalaga 0,36 ha. Järv on paisutatud Paluojale ning see kuulub Lääne-Eesti vesikonda ja Pärnu alamvesikonda. Järv on avalikult kasutatav veekogu.

Viited

Välislingid

Mulgi valla järved
Pärnu alamvesikond
Rein Laube

Rein Laube (16. juuli 1912 Laupa mõis – 2. september 1981 Tallinn) oli eesti arst.

Ta sündis aastal 1912 Laupa mõisas mõisavalitseja pojana. Ta lõpetas aastal 1931 Järva Maakonna Paide Ühisgümnaasiumi humanitaarharus. Aastal 1932 astus ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonda, mille lõpetas aastal 1938 arsti astmega. Akadeemiliselt kuulus ta korporatsiooni Fraternitas Estica.

Ta alustas tööd juba üliõpilasena Tartu Ülikooli Kohtuarstiteaduse Instituudis subassistendina ja aastast 1938 assistendina. 14. novembril 1938 registreeriti ta arstina Tartus; ta töötas eraarstina ja Tartu Ülikooli naistekliinikus ordinaatorina (aastani 1944). 

Aastal 1944 mobiliseeriti ta Saksa sõjaväkke, ta teenis arstina alguses 2. Eesti Piirikaitserügemendis, hiljem 20. eesti diviisis. Tšehhoslovakkias jäi ta Nõukogude sõjavangi, ta mõisteti surma, kuid saadeti hiljem siiski vangilaagrisse, kust pääses tagasi Eestisse. Aastal 1951 arreteeriti ta uuesti ja saadeti tribunali otsusega § 58 alusel riigireetmises süüdistatuna Irkutski vangilaagrisse, kust viidi edasi Ust-Kuti vangilaagrisse ja seejärel asumisele, kus töötas Ostrovo Leena raudteejaama haiglas arstina.

Oli Lennart Meri saatja Siberis ("rohelisel ookeanil").

Viited

Välislingid 
 Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944

Eesti arstid
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1912
Surnud 1981
Karl Koppel (ajakirjanik)

Karl Koppel (14. oktoober 1860 Tartu vald, Sopaku – 1. aprill 1906 Viiburi) oli ehitusettevõtja, ajalehtede Postimees ja Olevik väljaandja.
Sündis Sopaku kõrtsmiku ja linakaupmehe pojana, õppis Tartu kreisikoolis.  Oli Eesti Üliõpilaste Seltsi liige. 

Aastal 1896 ostsid Villem Reiman, Oskar Kallas ja Karl Koppel Karl August Hermannilt Postimehe ära ning nimetasid selle peatoimetajaks Tõnissoni. 

Majade omanikuna Tartus elades võttis Koppel osa seltskonnategevusest, oli karskusseltsi "Ugaunia" asutajaid (1900) ja selle esimeheks 1902. Karskuse kuratooriumi liikmena tutvus ta lähemalt Ado Grenzsteiniga, kellelt ostis nädalalehe Olevik 1900, mille muutis 1904. aastal kaks korda nädalas ilmuvaks. Koppel suri peale 1905. aasta revolutsiooni Viiburi lähedal Uusikirkkos. 

Oleviku ebasoodsa seisundi tõttu oli Koppelil mitmesuguseid raskusi, näiteks võimudele vastuvõetava toimetaja leidmisel; selleks ei kinnitatud K. Kotsarit ega Koppelit ennast, küll aga viimaks ta naine Marie Koppel. Et Oleviku trükikojas oli trükitud keelatud suunaga trükiseid, samuti ajalehes avaldatud lubamatu sisuga kirjutisi, põgenes Koppel võimude eest 1905. aasta lõpul Soome ja Olevik suleti kindralkuberneri Vassili Sollogubi otsusega 1906. aasta alguses.

Eesti ajakirjanikud
Eesti ettevõtjad
Sündinud 1860
Surnud 1906
Aivar Kaldre

Aivar Kaldre (sündinud 24. juunil 1965) on Eesti laulja (tenor).

Aivar Kaldre lõpetas 1983. aastal Tallinna 17. Keskkooli. 1992. aastal lõpetas ta Tallinna Konservatooriumi laulu eriala Ivo Kuuse klassi. Ta laulab Eesti Rahvusmeeskooris (RAMis) ja Savonlinna ooperikooris.

Solistirolle helikandjatel
 Missa brevis C-duur, helilooja Wolfgang Amadeus Mozart, esitavad Eesti Filharmoonia Poistekoor ja Eesti Riiklik Sümfooniaorkester. Heliplaat 33 1/3 p/' (1989)
 Kerko-kell, helilooja Ester Mägi, esitab Eesti Rahvusmeeskoor, CD Laulupuu (2000)
 Kerko-kell, helilooja Ester Mägi, DVD IV vabariiklik koorijuhtide konkurss (3.–6. märts, Tallinn): finaalkontsert (2004)
 Muistse mere laulud, helilooja Veljo Tormis, esitab Eesti Rahvusmeeskoor, CD Nägemus Eestist III/Vision of Estonia III (2004)
 Vepsa talv, helilooja Veljo Tormis, esitab Eesti Rahvusmeeskoor, CD Nägemusi muilt mailt/Visions Beyond Estonia (2007)
 Mere väravas, helilooja Tarmo Lepik, esitab Eesti Rahvusmeeskoor, CD Tulelaul (2010)
 Lux aurumque, helilooja Eric Whitacre, Eesti Rahvusmeeskoori jõulukontsert 21. detsembril 2013 Tallinna Jaani kirikus

Viited

Välislingid
 Eesti rahvusbibliograafia. Kaldre, Aivar, 1965-, esitaja
 Anne Prommik. Kooripidu „Estonia 100” festivalil. Sirp. 26.09.2013

Eesti lauljad
Sündinud 1965
Ernst Albrecht

Ernst Carl Julius Albrecht (29. juuni 1930 Heidelberg – 13. detsember 2014 Burgdorf Hannoveri lähedal) oli Saksamaa poliitik (CDU). 

Ta oli jaanuarist 1976 kuni 1990. aasta keskpaigani Alam-Saksi peaminister.

Isiklikku 
Tema isa Carl Albrecht (1902–1965) oli arst, tema tütar Ursula von der Leyen on poliitik.

Saksamaa poliitikud
Sündinud 1930
Surnud 2014
Barstyčiai

Barstyčiai on alev Leedus Skuodase rajoonis, Barstyčiai valla halduskeskus. Barstyčiai asub merepinnast 140 meetri kõrgusel. Alevi servas asub väike järv.

Barstyčiais asub keskkool. Alevis on lastekodu ja raamatukogu. Vaatamisväärsuseks on aastal 1906 ehitatud puidust katoliku kirik. Alevi lähedal Puokė külas asub Barstyčiai rändrahn, mis on Leedu suurim rändrahn.

Ajalugu

Barstyčiaid mainitakse esimest korda aastal 1558. Aastail 1649–1773 kuulus see jesuiitidele, seejärel Jagminaste suguvõsale. XVIII sajandi lõpus ja XIX sajandil kandis asula Jagminpolise nime. Aastal 1841 mainiti Barstyčiaid kui alevit.

Aastal 1936 püstitati alevisse mälestusmärk katoliiklikule noorteliikumisele Pavasaris. Teise maailmasõja ajal tapsid alevi hõivanud Saksa väed 13 sealset peret. Selsamal aastal sai Barstyčiaist partisanide baas. Peale sõja lõppu sai alevist üks Leedu metsavendade baase. Aastal 1974 hävitati Pavasarise mälestusmärk, see taastati aastal 1990.

Tuntud elanikke
 Leonardas Kazimieras Andriekus – Leedu vaimulik ja poeet
 Antanas Jankauskas – Leedu folklorist ja kunstnik

Välislingid 

Alev Žemaitia portaalis
Alev portaalis vietoves.Lt

Leedu alevid
Skuodase rajoon
Lenkimai

Lenkimai on alev Leedus Skuodase rajoonis, Lenkimai valla halduskeskus. Lenkimai asub Läti piiri ääres Šventoji jõe ääres.

Lenkimais asuvad algkool ja raamatukogu. Alevi külje all asub üks kahest vanimast  eravalduses olevast tuulepargist Leedus.

Vaatamisväärsusteks on 1816. aastal ehitatud katoliku kirik, samuti vana kirikla ja kalmistu.

Ajalugu

Arvatakse, et Lenkimai tekkis enne maareformi aastal 1560. Aastail 1568–1622 kuulus see Chodkiewiczitele, seejärel (aastani 1831) Sapiehade suguvõsale. Küla kannatas rängalt Põhjasõjas ja sellele järgnenud katkuepideemias. Aastal 1768 rajati sinna tollipunkt.

Aastal 1784 kanti Lenkimai esimest korda kaardile alevina. XX sajandi alguseks kujunes see tähtsaks turukohaks. Aastal 1946 hõivasid alevi ajutiselt Leedu metsavennad. Nõukogude ajal sai alevist sovhoosikeskus.

Pilte

Välislingid 

Alev Žemaitia portaalis
Alev portaalis Vietoves.Lt

Leedu alevid
Skuodase rajoon
Mosėdis

Mosėdis (vene keeles vanasti Масяды) on alev Leedus Skuodase rajoonis, Mosėdise valla halduskeskus. Mosėdis asub Bartuva jõe ääres.

Alevis asuvad gümnaasium ja raamatukogu. Mosėdises asub kivimuuseum. Vaatamisväärsusteks on veel 1783. aastal ehitatud katoliku kirik, kalmistul asuv kabel aastast 1845, aastal 1792 ehitatud vesiveski, samuti vana kirikla ja kalmistu. Alevi lõunaservas asub linnamägi, selle juures aga kääbaskalmistu.

Ajalugu

Mosėdist on esimest korda mainitud aastal 1253. Seal asus kuralaste Ceklise muinasmaakonda kuuluv linnus. Hiljem jäi Mosėdis Leedu võimu alla ja sealsed kuralased sulandusid žemaitide hulka. Žemaitija ristiusustamise järel hakkas asula kuuluma Žemaitija piiskoppidele. Aleviks sai asula aastal 1544. Esimene kirik rajati alevisse aastal 1551.

Põhjasõja ajal rüüstasid alevi Rootsi väed. Aastal 1703 sai alev õiguse iga nädal turgu pidada. Aastail 1907 ja 1968 kannatas alev suurte tulekahjude läbi. Pärast teist maailmasõda tegutsesid alevi ümbruses Leedu metsavennad. Nõukogude ajal sai alevist kolhoosikeskus.

Pilte

Tuntud elanikke
 Romualdas Granauskas – Leedu kirjanik ja ajakirjanik
 Vaclovas Intas – kivimuuseumi looja
 Adomas Galdikas – Leedu graafik
 Juozas Tumas-Vaižgantas – Leedu kirjanik ja vaimulik
 Svetlana Pauliukaitė – Leedu jalgrattur

Viited

Välislingid 

Mosėdise ajalugu
Alev Žemaitija portaalis
Alev portaalis vietoves.Lt

Leedu alevid
Skuodase rajoon
Uno Puusepp

Uno Puusepp (sündinud 1951) on endine ENSV RJK töötaja ja hilisem KAPO tehniline spetsialist (töötas KAPOs alates 13. novembrist 1991 kuni 8. aprillini 2011). Uno Puusepp on pensionil ja elab Moskvas.

Ülestunnistus 
2014. aasta detsembris andis Uno Puusepp intervjuu Venemaa telekanalile NTV, kus ta väitis, et edastas kontaktisik Nikolai Jermakovi kaudu   FSB-le salastatud infoallikaid. Dokumentaalfilmis "Meie mees Tallinnas" väidab ta, et töötas 20 aastat FSB agendina.Ta pani strateegiliste infoallikate koopiad salakeldrisse, kust hiljem võttis neid Nikolai Jermakov ja toimetas Venemaale.

Väidete tõepärasus 
Uno Puusepa väidete kontrollimiseks alustas KAPO koostööd riigiprokuratuuriga kriminaalmenetlust karistusseadustiku § 232 lg 1 (riigireetmine) sätete alusel.

Allikad 

FSB väitel oli kapo töötaja 20 aastat nende agent, 14. detsember 2014
- Vene NTV dokumentaalfilm Meie mees Tallinnas Российский агент 20 лет водил за нос спецслужбы Эстонии и ЦРУ: эксклюзив НТВ, 14.12.2014
FSB kasuks spioneerinud Uno Puusepa ülestunnistus Vene telejaamas!, 15.12.2014 

Eesti inimesed
Sündinud 1951
KGB töötajad Eestis
Sundi sild

Sundi sild (kasutatud ka ebatäpset nime Öresundi sild; taani: Øresundsbroen, rootsi: Öresundsbron, hübriidnimi: Øresundsbron) on maantee- ja raudteesild üle Sundi Taani ja Rootsi vahel, mis ühendab omavahel Kopenhaageni (Sjælland) ja Malmö (Skåne). Silla pikkus on 8 kilomeetrit. 

Sillal on neljarealine maantee ja kaks paari raudteerööpaid. Silla raudtee ühendab Skandinaavia poolsaare raudteevõrgustiku Lääne- ja Kesk-Euroopa raudteevõrguga. Peale selle ühendab sillale paigaldatud andmesidekaabel Rootsit Mandri-Euroopa internetiga.

Ehkki sild ületab Taani ja Rootsi vahelise piiri, pole sillal piirivalvet, sest mõlemad riigid kuuluvad Põhjamaade passiliitu ja Schengeni viisaruumi ning seetõttu tavaliselt isikutunnistusi ei kontrollita. Siiski on aeg-ajalt Rootsi sisenemisel vaja läbida tollikontroll.

Nimi
Taanis ja Rootsis on silla nimi vastavalt Øresundsbroen ja Öresundsbron. Silda haldav firma kasutab nime Øresundsbron, mis on hübriid Taani- ja rootsikeelsest nimest. Kuna kahe linna vaheline ühendus koosneb tunnelist, tehissaarest ja sillast, on kasutusel ka harvemini kasutatav nimi "Öresundi ühendus" (taani keeles: Øresundsforbindelsen, rootsi keeles: Öresundsförbindelsen).

Ajalugu
Esimene teadaolev ettepanek ehitada sild Taani ja Rootsi vahele tehti 1936. aastal. Silla ehitus algas 1995. aastal ja see valmis 1999. aastal. 14. augustil 1999 kohtusid silla keskel Rootsi kroonprintsess Victoria ja Taani kroonprints Frederik, tähistamaks selle valmimist. Sild avati ametlikult 1. juulil 2000. 12. juunil 2000, kaks nädalat enne silla avamist, läbisid 79 871 jooksjat poolmaratoni Taanis asuvast Amagerist Skåne maakonda Rootsis.

Peale silla avamist kasvas Taani ja Rootsi vaheline liiklus esimesel kasutusaastal 61 protsenti. Silda ei kasutatud siiski nii palju, kui oli algselt soovitud, kuid alates 2005. aastast on silla kasutamine kiirelt kasvanud. 2012. aastal maksis silla ületamine 310 Taani krooni, 375 Rootsi krooni või 43 eurot. 2009. aastal kasutas silda 35,6 miljonit inimest.

Hind ja kasu
Ühenduse loomine kahe linna vahele maksis 30,1 miljardit Taani krooni. Silda haldab firma, millest pool kuulub Taani riigile ja pool Rootsi riigile. Kummagi riigi valitsus firmat rahaliselt ei toeta ja see sõltub täielikult sillaületustasudest. Maksumaksja raha silla ehituseks ei kasutatud, aga seda kasutati maismaaühenduse loomiseks, seda eriti Taanis, kus sillal oli kohalik tähtsus, sest see ühendas lennujaama raudteevõrku.

Sundi komitee sõnul on sild toonud majanduslikku kasu mõlemale riigile 78 miljardi Rootsi krooni väärtuses ja aastane kasu on 6,5 miljardit Rootsi krooni.

Vaata ka 
 "Sild", skandinaavia telekriminaalsari

Taani sillad
Rootsi sillad
Heino Maidlo

Heino Maidlo (sündinud Gustav Heindrich Helmuth Moosberg, ka Kustav-Heindrih; 5. august/vkj 25. juuli 1893 Udeva, Võhmuta vald – 26. juuni 1956 Tallinn) oli eesti kullassepp.

Õppis Tallinnas Joseph Kopfi töökojas kullassepaks. Omas hõbesepa meistripabereid. Kuni 1941. aastani töötas Tallinnas kullassepp Grühnile kuuluvas töökojas. Peaasjalikult valmistas käsitööna kohviserviise, leivakorve, vaase jms.  

Aastatel 1949–1955 töötas Heino Maidlo Tallinna Riiklikus Kunstiinstiuudis metallitöö kateedri assistendina, hiljem meistrina.

Eesti kunstnikud
Eestistatud nimega inimesed
Liiva kalmistule maetud
Sündinud 1893
Surnud 1956
Skuodase rajoon

Skuodase rajoon on 1. järgu haldusüksus (rajoon) Leedus  endise Klaipėda maakonna aladel. Rajoon piirneb loodes Lätiga.

Rajooni pindala on 911 km². 2014. aasta seisuga elas seal 18 912 inimest.

Rajoon moodustati 1950. aastal. Rajoon koosneb järgmistest valdadest: Aleksandrija, Barstyčiai, Lenkimai, Mosėdise, Notėnai, Skuodase (maavald), Skuodase (linnavald), Šatėse ja Ylakiai vald.

Halduskeskus on Skuodase linn. Teised suuremad asulad on Mosėdise, Ylakiai, Lenkimai ja Barstyčiai alev. 2011. aasta seisuga olid elanikest 98,35% leedulased, 0,63% venelased, 0,2% lätlased ja 0,8% oli teistest rahvustest.

Rajooni suurimad jõed on läänepiiril voolav Šventoji jõgi ning Bartuva lisajõgede Luoba ja Apšega. Skuodase rajoonis asub Barstyčiai rändrahn, mis on Leedu suurim rändrahn.

Skuodase rajooni territoorium jääb osaliselt Žemaitija rahvuspargi ja osaliselt Salantai regionaalpargi territooriumile.

Välislingid 

 Rajooni koduleht (leedu keeles)

Klaipėda maakonna omavalitsused