Läänemeri

Läänemeri ehk Limneameri (ka Balti meri) on Atlandi ookeani sisemeri, mis piirab Eestit põhjast ja läänest. Teised Läänemere-äärsed riigid on Läti, Leedu, Poola, Saksamaa, Taani, Rootsi, Soome ja Venemaa.

Läänemerd ühendavad Põhjamerega madalad ja kitsad Taani väinad. Mõned loevad Läänemere osaks ka Kattegati väina Taani ja Rootsi vahel. Vähese veevahetusega ja pidevalt jõgedest peale voolava mageda veega seoses on Läänemeri olemuselt pigem ülisuur järv. Läänemeri on riimveeline.

Skandinaavia, soome, hollandi ja saksa kultuuriruumis kutsutakse merd vastupidi Idamereks, teistes maades teatakse seda kui Balti merd.

Füüsiline iseloomustus

Läänemere pindala on 373 000 km2, koos Taani väinade ja Kattegatiga 415 266 km2. Läänemere maht on 21 721 km3, keskmine sügavus on 52 m ja suurim 459 m (Landsorti süvik).Vesi on selgepiiriliselt kihistunud; madala soolsusega üla- ja suhteliselt suure soolsusega süvakihi järsk üleminek (umbes 8‰ isohaliini juures) on mere lõunaosas 30–50, Soome lahe suus umbes 70 m sügavuses ja takistab oluliselt vee vertikaalset segunemist. Ülakiht jaotub suvel pindmiseks soojaks ja alumiseks külmaks veeks. Vee pinnakihi soolsus on Taani väinades 8–10 ja Läänemere avaosas 6–7‰ ning väheneb Soome ja Põhjalahe sopi suunas (väikseim 1–2‰).

Läänemere nimi Läänemere-äärsete rahvaste keeltes 
eesti keeles Läänemeri
kašuubi keeles Bôłt; ka Wiôldżé Mòrzé

, ka Dižjūra
, Bałtyk
rootsi keeles Östersjön
saami keeles Nuortamearra

soome keeles Itämeri
taani keeles Østersøen
valgevene keeles Балтыйскае мора

Idaslaavlased kutsusid veel 18. sajandil Läänemerd Varjaagide mereks (vene Варяжское море; inglise Varangian Sea). Vanarooma allikates on Läänemerd nimetatud Sueebide mereks (Mare Suebicum).

Veerežiim
Läänemerre suubub arvukalt jõgesid. Suurim neist on Neeva, vooluhulgaga 2500 kuupmeetrit sekundis. Kõik jõed kokku toovad Läänemerre umbes 14 000 kuupmeetrit magedat vett sekundis. Niiske kliima tõttu sajab ka Läänemere pinnale rohkem vett, kui sealt aurab, vahet hinnatakse umbes 2000 kuupmeetrile sekundis.

Et Läänemere tase on üldiselt püsiv, on Läänemerel äravool umbes 16 000 kuupmeetrit sekundis ehk 500 kuupkilomeetrit aastas. See leiab aset Taani väinade kaudu: sealt voolab aastas välja umbes 1000 kuupkilomeetrit Läänemere riimvett, samal ajal kui Kattegatist voolab sisse umbes 500 kuupkilomeetrit soolasemat riimvett. Just nimelt soolasemat riimvett: ookeanivesi (soolsusega umbes 34–35 promilli) Läänemerre ei pääse, vaid seguneb Kattegatis Läänemerest tuleva magedama veega. Seetõttu on Läänemere süvaosa kuni sügavuseni 60–100 meetrit täidetud riimveega, mille soolsus on 10–15 promilli. Pinnaveed on Läänemere avaosas soolsusega 6–8 promilli, sest kuigi jõgedest lisandub pidevalt täiesti magedat vett, seguneb sügavamat ja soolasemat vett sellele juurde.

On arvutatud, et kui Läänemere äravool ületaks umbes 60 000 kuupmeetrit sekundis ehk 2000 kuupkilomeetrit aastas, tõkestaks vee väljavool Taani väinadest riimvee sissevoolu täielikult ja Läänemere vesi muutuks täiesti magedaks. Samuti juhtuks see, kui Taani väinad oleks praegusest umbes 5 meetrit madalamad. Umbes nii oli asi Antsülusjärve lõpus ja Mastogloiamere alguses, kui ookeani tõusu tõttu algas soolvee sissepääs Läänemerre.

Eesti rannikumeri
Põhja-Eesti rannikud on järskrannikud ja Lääne-Eesti rannikud on laugrannikud.

Rootsi rannikud on Läänemeres kõige enam liigestatud.

Saaremaast ja Hiiumaast avamere poole jääv meri peidab rohkesti laevasõidule ohtlikke rahusid ja madalaid. Hästi teatakse Hiiumaast 15 km kaugusel loodes Soome lahte viiva meretee lähedal paiknevat Hiiu madalat, kus paepõhja katab kohati vaid meetrine veekiht. Suurtele laevadele liiga madalaid kohti on ka Saaremaast ja Vilsandist 15–20 km kaugusel läänes. Eesti vetest lääne suunas muutub meri pikkamööda sügavamaks, ulatudes keset merd 249 meetrini. Soome lahe suurim sügavus Eesti vetes on veidi üle 100 m ja Liivi lahe oma 50–60 m.

Avamerega nõrgalt ühendatud, madala ja väikese veeväljaga Väinameri ja Liivi laht erinevad hüdroloogiliste tingimuste poolest tunduvalt Saaremaast läände jäävast merest ja Soome lahe lääneosast. Neis on nõrgem lainetus, suuremad veetemperatuuri ja -taseme kõikumised, väiksem soolsus ja läbipaistvus ning paksem ja püsivam jääkate kui avamerel. Läänemere hüdroloogiliseks iseärasuseks teiste meredega võrreldes on vete selgepiiriline kihistumine madala soolsusega (5–7‰) pindmiseks ja suhteliselt soolaseks süvakihiks (umbes 8‰). See takistab oluliselt vee vertikaalset segunemist (veevahetust), mille tõttu paljud hüdroloogilised, keemilised ja bioloogilised protsessid avalduvad neis kihtides erinevalt. Vee pinnatemperatuur on talvel mere keskosas 1–2 °C, jääga kaetud lahtedes ja rannavetes veidi alla 0 °C (Eesti rannikumere vesi külmub −0,2 kuni −0,4 °C juures). Maksimumi saavutab veetemperatuur juulis-augustis, mil see on saartest läänes ja Soome lahe suus 16–17 °C, sügavast merest eraldatud Väinamere ja Liivi lahe rannikuvetes 18–19 °C.

Eesti rannikumeri jäätub igal talvel. Esimese jää tekkimise, samuti teiste jäänähtuste esinemise aeg kõigub talve iseloomust sõltuvalt väga suurtes piirides. Mõnel aastal on Eesti kõige karmimate jääoludega lääneranniku lahed osaliselt jäätunud juba oktoobri lõpul või novembri algul, väga sooja sügise järel aga alles jaanuari lõpul, Vilsandil ja Ruhnus isegi märtsi algul. Väga karmidel talvedel võib Väinameri kinni külmuda juba detsembri esimesel poolel, enamasti toimub see aga kuu aega hiljem. Avamere suunas jääkate õheneb ning ainult külmadel talvedel kaanetub avameri rannast 5–10 km kauguseni. Üleni on meri jäätunud vaid erakordselt karmidel talvedel (1939/1940, 1941/1942, 1946/1947). Jää hakkab lagunema tavaliselt märtsis ja kaob Eesti rannikuvetest aprilli lõpuks. Soojadel talvedel võib see toimuda ka märgatavalt varem ja külmadel talvedel hiljem.

2017. aasta 15. juulil toimus Kakralaiust põhjas 12 km sügavusel 2,1 magnituudiline maavärin.

Liigestus 

Läänemere põhjaosa, mis jääb Ahvenamaa saarestikust põhja poole, nimetatakse Põhjalaheks ehk Botnia laheks. Soome laht ühendab Läänemerd Peterburiga, piirates samas Eestit põhjast ja Soomet lõunast. Liivi laht ehk Riia laht asub Läti ja Saaremaa vahel.

Läänemere lõuna- ja kagurannik on liivane.

Hoovused 
Läänemere hoovused olenevad tuule suunast ja tugevusest. Sagedamini esineb veevool piki Eesti rannikut ida suunas. Veetaset tõstavad tugevad läänekaarte tuuled, seda alandavad idatuuled. Äärmusjuhtudel on kõikumised olnud 2–2,5 m üle ja 1,2 m alla keskmise veetaseme. Looded on Läänemeres alla 10 cm. Lainekõrgus on enamasti 1–2 m, maru ajal küünib see avamerel 10, Soome lahes 6 ja Liivi lahes 3–4 meetrini.

Elustik

Taimestik 

Läänemere põhjataimestik on liigivaene. Eesti rannikuvetes on määratud 15 liiki ja liigisisest kõrgemate taimede taksonit, 87 taksonit vetikaid, millest 32 sini-, 17 rohe-, 5 mänd-, 17 pruun- ja 16 taksonit punavetiktaimi.

Üks karakteersemaid põhjataimi on pruunvetikas põisadru (Fucus vesiculosus). Ta võib moodustada nii omaette kooslusi kui ka olla substraadiks epifüütoniga segakooslustele.

Punavetiktaimedest on tuntuim agarik (Furcellaria fastigiata), mis omab ka tööstuslikku tähtsust: sellest saadakse furtsellaani ja viimasest toodetud estagarit.

Õistaimedest on Läänemere Eesti rannikualale karakteerne meriheina perekonna liigid.

Loomastik 

Läänemere loomastik on isenditerohke, kuid liigivaene, sest vesi on mageveeliikide jaoks liiga soolane ja ookeaniliikide jaoks liiga mage.

Zoobentoses on arvukalt riimveeks kohastunud karpe, näiteks söödav rannakarp (Mytilus edulis), liiva-uurikkarp (Mya arenaria) jpt.

Peamised püügikalad on räim, kilu, tursk ja lest. Imetajatest leidub hallhülgeid ja viigrit.

Võõrliigid 
Alates 19. sajandi algusest kuni 21. sajandi alguseni on Läänemerre tunginud 90 võõrliiki, neist 70 on siin naturaliseerunud. Nende levik Läänemere ulatuses on eriti kiiresti laienenud mere ja sellega ühenduses olevate kanalitel toimuva tiheda laevaliikluse tõttu.

Tähtsamaid võõrliike:
Mnemiopsis leidyi (ameerika kammloom)
 karbiline Mytilopsis leucophaeata
vesikirbuline Cercopagis pengoi
kümnejalaline Palaemon elegans
kirpvähiline Gammarus tigrinus
vaguviburvetikas Prorocentrum minimum

Keskkonnakaitse

HELCOM 

Riikidevaheline Läänemere kaitse konventsioon sõlmiti 1974. aastal. Seda seati juhtima alaline rahvusvaheline komisjon peakorteriga Helsingis ja nii on see rohkem tuntud Helsingi komisjoni ehk HELCOM-i leppena. HELCOM-i töö jaguneb viide valdkonda: laevandus, mereohutus, maismaalt pärinev reostus, eluslooduse kaitse ja keskkonnaseire.

HELCOM koordineerib rahvusvahelist koostööd merekeskkonna kaitseks vastavalt kaitsekonventsioonis ettenähtud punktidele. Selle eesmärgiks on ennetada reostusallikate sattumist merre, tehes koostööd Taani, Rootsi, Soome, Saksamaa, Eesti, Läti, Leedu, Poola, Venemaa ja Euroopa Liiduga.

HELCOMi moodustamise üks algatajaid oli eesti teaduste doktor Harald-Adam Velner. Aastatel 1984–1988 oli Läänemere merekeskkonna kaitse komisjoni (HELCOM) tegevdirektor ning 1990-1992 ja 1994–1996 esimees eesti tehnikateadlane Harald-Adam Velner.

Reostus Läänemeres 

Läänemeri on üks maailmas kõige tugevama inimmõju all olev meri. Õrn Läänemere ökosüsteem sõltub mitte ainult looduslikest teguritest, vaid peab toime tulema ka mere valgala asustava inimkonnaga, kelle tegevused otseselt või kaudselt mõjutavad merd. Tuleb arvestada, et Läänemeri on poolsuletud aeglase veevahetusega meri ja selle taastumisvõime on seetõttu suhteliselt piiratud.

Läänemere seisundit ohustavad kolm inimtegevuse tagajärjena tekkinud põhiprobleemi – eutrofeerumine, kalade ülepüük ja ohtlikud ained. Eelkõige nende kolme surveteguri tõttu pole siinsete mereelupaikade, kalade, mereimetajate ja lindude seisund endiselt hea. Viimastel aastatel on hakatud tegelema mereprügi ja veealuse müraga, ent nende probleemide tegelik ulatus ega mõju mereelustikule ei ole veel täpselt teada.

Läänemere reostuse peamised põhjused

Laevaliiklus ja naftareostus
Läänemerel on väga tihe laevaliiklus: seal seilab korraga keskmiselt umbes kaks tuhat laeva, mille tagajärjena on Läänemere ökosüsteem häiritud. Veealune müra, õhu ja vee saastamine ning kasvuhoonegaaside eraldumine atmosfääri on ühed suurematest laevaliikluse mõjudest Läänemerele, mis mõjutavad nii vesikeskkonda kui ka seal elavaid organisme. Ka laevavärvid ja hooldusvahendid sisaldavad sageli keskkonnaohtlikke aineid.

Kõige ohtlikumad on siiski laevaõnnetused, sest just siis pääseb naftat ja muid kahjulikke aineid merre väga suurel hulgal ning kuna tegemist on väikese suletud merealaga, kiirendab see näiteks merre sattunud nafta kandumist rannikualadele. Põhjapoolne külmem kliima ja hapnikuvaene keskkond aga aeglustavad omakorda nafta biotervendust. Samuti raskendab naftakatastroofi likvideerimist talvine jääkate.

Naftareostuse nähtavaim tagajärg on mere pinnal triiviv nafta, mis randadele kandudes need reostab. Naftaga määrdumine või sellega kattumine on suur probleem kõikidele eluvormidele, kes elavad vees või rannajoone läheduses. Paks naftakord võib takistada taimede ainevahetust ja sel moel need lämmatada. Taimede hävimisega kaasneb loomade toitumisvõimaluste ning elukeskkonna ahenemine. Kõike kattev naftakiht on eluohtlik ka loomadele ja lindudele. Isegi mündisuurune naftaplekk võib vähendada linnu sulestiku soojapidavust sedavõrd, et lind külmub surnuks. Lisaks nõrgendab naftaga määrdunud sulestik lindude ujumis-, sukeldumis- ja lennuvõimet, mille tagajärjel lind võib nälga surra.

Lühiajalisest mõjust hullem on reostuse pikaajaline toime. Enamasti on küsimus nafta mürgistes omadustes. Nafta mürgised koostisosad põhjustavad (taimedel ja loomadel) mürgistusi, haigusi, rakukahjustusi, arenguhäireid ja nendega kaasnevaid probleeme, mis (naftal on ka kantserogeenne ehk vähki tekitav toime, mille tagajärjed) võivad ilmneda pikema aja pärast või ka alles järgmistel põlvkondadel. Nafta võib põhjustada raskete tagajärgedega muutusi toiduahelates.

Radioaktiivsete elementide, plasti ja muude jäätmete sattumine merre

Radioktiivsed elemendid esinevad looduses iseenesest – peamiselt tulenevad need ainetest, millest Maa oli algselt loodud. Seega Läänemeri sisaldab loomu poolest radioaktiivseid elemente, kuid tuumaenergia kasutamine sõjalistel ja rahu eesmärkidel põhjustas inimtekkeliste radioaktiivsete elementide teket ja nende sattumist ka Läänemerre.

Mereprügi probleemseima osa moodustab mitmesugune plastmass, sest selle lagunemine on väga aeglane ja lagunemise vahesaaduseks on mitut pidi ohtlik mikroplast. Plastmass moodustab ligi 70% Läänemere prügist.

Olme- ja reovesi, väetised, keskkonnamürgid ja haigused

Väetised on taimetoitained, mis vette sattudes panevad need vohama vetikad ja teised veetaimed ning põhjustavad eutrofeerumist. Kui veetaimed ja vetikad surevad ja lagunema hakkavad, kaob veekogust hapnik ja veeloomad võivad isegi surra hapnikuvaesuse tõttu. Eutrofeerumine toimub, kui peamiselt inimtegevuse tulemusel tekkinud üleliigsed toitained, enamasti lämmastik või fosfor, satuvad veekogusse. Toitainete kõrge kontsentratsioon tekitab intensiivset vetikate õitsemist, mis võib olla mürgine. Selle ohtlikkus seisneb selles, et eutrofeerumine vähendab mere kasulikkust, vähendades bioloogilist mitmekesisust, rikkudes ranniku väljanägemist ning vähendades kalavarusid. Kõige enam on sellest mõjutatud Soome laht, Liivi laht ja Läänemere kõige sügavam keskosa. Eriti suures koguses satub toitaineid veekogudesse põldudele laotatud vedelast sõnnikust.

Läänemere laevaliiklus

Vaata ka
 Läänemere maad
 Läänemere regioon
 Osmussaare maavärin

Viited

Välislingid 

 "Läänemere regioon XX sajandil"
 Intervjuu Tallinna Polütehnilise Instituudi professori Harald-Adam Velneriga (1923-2012) Soome lahe veekogude kaitse küsimuses. 1969.a
 Mare Balticum, Rahvusvaheliste teadlaste ennustusi Läänemere seisundi kohta 2000 aastaks ning merikotkaste püsimise küsimuses. 1979.a
 WWF Baltic Sea Manifesto – Leadership and concerted action to save the Baltic Sea, 22. august 2007
 WWF Baltic Sea Scorecard – Baltic marine rescue, 22. august 2007
 "Maailma Looduse Fond põrmustas Eesti töö Läänemere kaitsel" Postimees, 24. august 2007
Tarmo Soomere. "Laevad meie merel: õnnistus või õnnetus" Eesti Loodus, juuni 2006
Läänemeri ja selle nõo lahendamata saladused Eesti Loodus, 2010, nr 2
 Tarmo Soomere, Steven R. Bishop, Maija Viška, Andrus Räämet, An abrupt change in winds that may radically affect the coasts and deep sections of the Baltic Sea, Climate Research (Clim Res), Vol. 62: 163–171, 2015
 Marju Himma, "Eesti teadlased leidsid õhuvoolude muutusest võimaliku põhjuse Läänemere soolsuse vähenemisele" ERR Novaator, 9. juuli 2015
 "TTÜ teadur: Soome laht on vähem saastatud kui Läänemeri Gotlandi saare ümbruses" ERR Novaator, 8. jaanuar 2016
 Jaan-Juhan Oidermaa: "Mäng kolme džinniga tõukab Eesti kliimamuutuste epitsentrisse" ERR Novaator, 18. juuni 2020
 Läänemeri maksab 50 aastat tagasi tehtud rumaluste eest veel pikalt lõivu. Eesti Päevaleht, 17. aprill 2021

Atlandi ookeani mered