joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Marcel Reich-Ranicki

Marcel Reich-Ranicki (sünninimi Marcel Reich; 2. juuni 1920 Włocławek – 18. september 2013 Frankfurt) oli Poola juudi päritolu Saksa publitsist ja kirjanduskriitik.

Marcel Reich-Ranicki oli pärit keskklassi kuulunud juudi perekonnast, tema isal oli väike ehitusmaterjalide vabrik. 1929. aastal asus perekond elama Berliini. 1938. aastal lõpetas Reich-Ranicki Berliinis gümnaasiumi ja ta oleks tahtnud ülikoolis edasi õppida germanistikat. 28. oktoobril 1938 ta aga vahistati ja saadeti välja Poolasse. Pärast Poola okupeerimist Saksamaa poolt paigutati Reich-Ranicki 1940. aasta novembris Varssavi getosse, kus ta töötas Judenratis kirjutaja ja tõlkijana. Ta vanemad David ja Helene deporteeriti 1942. aasta septembri algul Treblinka koonduslaagrisse, kus nad hukati. Marcelil ja tema naisel Tosial õnnestus 3. veebruaril 1943 getost põgeneda ja ennast poolakatest tuttavate juures varjata.

1944. aasta oktoobri lõpus asus Reich-Ranicki tööle postitsensorina. 1945. aasta märtsist alates töötas ta Varssavis Tsensuuri Peaametis, alates juulist osakonnajuhataja asetäitjana. Ta astus ka Poola Töölisparteisse. 1946. aastal töötas ta Poola sõjaväemissioonis Berliinis. 1948–1949 oli ta Poola konsul Londonis. Londonist Poolasse tagasipöördumise järel vabastati ta välisteenistusest ja heideti parteist välja. Seejärel tegutses ta ajakirjanduse, kirjanduse ja kirjanduskriitika alal. 1958. aasta suvel sõitis Marcel Reich-Ranicki õppereisile Lääne-Saksamaale ja ei pöördunud enam Poolasse tagasi.

Lääne-Saksamaal võttis ta osa kirjandusrühmituse Gruppe 47 tegevusest. Alates 1. jaanuarist 1960 töötas Marcel Reich-Ranicki ajalehe Die Zeit kirjanduskriitikuna. 1973–1988 oli ta ajalehe Frankfurter Allgemeine Zeitung kirjandusosa juhataja.  1988–2001 oli ta telekanali ZDF-i kirjandussaate "Das Literarische Quartett" üks saatejuhte.

Viited

Saksamaa ajakirjanikud
Sündinud 1920
Surnud 2013
Limerik

Limerik on inglise päritolu luulevorm. See on viievärsiline naljaka või absurdse sisuga luuletus, kus 3. ja 4. värss on teistest lühemad ning mille riimiskeem on aabba, kusjuures riimitakse mõnd koha- või isikunime. 

Limerik on nime saanud arvatavasti Limericki linna järgi.

Kirjandusžanrid
Huumor
Kirjandus
Luulevormid
Baltijets

Baltijets oli tehas (aastatel 1988–1993 tootmiskoondis) Narvas, mis tegutses aastatel 1947–1993 Linda tänava hoonetes 2–24.

Tehas rajati 1947. aastal haruldaste muldmetallide tootmisega seotud tehnoloogiate väljatöötamiseks. See asus samas kohas, kus aastal 1927 asutatud värvivabrik. Seepärast kutsuti seda rahvasuus nimega "красилка". Alguses rajati katsetsehhid, kus töötasid noored edukad insenerid. Ettevõte pakkus teistest kõrgemat palka, paremaid töö- ja olmetingimusi ning karjäärivõimalusi. Tehas oli Nõukogude Liidu Keskmise Masinaehituse Ministeeriumi otsealluvuses nn üleliiduline tehas. Aastatel 1947–1966 oli see salastatud sõjatehas ametliku nimetusega "Postkast nr 22". Tehases tegeleti uute seadmete tootmise ja katsetamisega, radiatsiooni ja tuumaenergeetikaga seotud seadmete väljatöötamisega. Selle toodang läks rohkem kui 100 NSV Liidu asulasse ja 40 riiki.

Tehas ehitas oma elumajad, polikliiniku, Valentina Tereškova nimelise pioneerilaagri ja puhkekodu Mereranna Narva-Jõesuus, puhkekodu Krimmis.

Aastatel 1966–1988 tegutses ettevõte nime all tehas Baltijets (vene keeles завод "Балтиец"). Tehase peadirektorid oli Viktor Lavrov ja Valeri Tšetvergov.

1985. aastal toodeti tehases esmakordselt NSV Liidus kooliarvuteid Juku. 

1967. aastal rajati tehase toel aadressil Puškini tänav 8 kultuurimaja, mis kandis 1993. aastani nime "Oktoobri 50. aastapäeva nimeline kultuurimaja" ja oli 1992. aastani tehase Baltijets ametiühingukomitee nr 114 ametkondlik asutus.

Tehasel olid puhkebaasid Peipsi järve rannikul Remnikus, 1987. aastal rajati Narva-Jõesuus Vabaduse tänaval profülaktoorium Põhjarannik, praegu on see hoone mahajäetud.

1988. aastal nimetati NSV Liidu Aatomienergiatööstuse Ministeeriumi tehas ümber tootmiskoondiseks Baltijets (vene keeles Производственное объединение "Балтиец"), 1992. aastal riiklikuks aktsiaseltsiks Tootmiskoondis Baltijets (vene keeles Государственное Акционерное Общество Производственное объединение "Балтиец"). Töötajate arv oli umbes 4,5 tuhat inimest.

Aastatel 1989–1992 ilmus tehases ajaleht Baltijets. 

7. juuli 1993 ettevõte likvideeriti Eesti Vabariigi Valitsuse otsusega. Endise tootmiskoondise hoonetes jäid tegutsema ettevõtted AS Balti ES, RD Electronic, MP & Partners Engineering OÜ jm.

Alates 1997. aastast tegutses ettevõte AS Balti ES nime all, kui selle ostis ära Taani kontsern A. P. Moller-Maersk Group. 

Aastal 2007 kasvas Soome ettevõtte Cargotec tellimuste maht üle 50% ning juhtkond otsustas osta tehase oma allettevõtte Hiab jaoks. Tehase nimeks sai Hiab Balti ja hiljem Cargotec Estonia. Sel ajal ehitati uus tootmishoone, investeeriti kaasaegsete tootmisvahendite ostmisesse ja koolitati välja spetsialistid.

Hiljem müüs Cargotec tehase oma allhankijale Komas Group ja tehase nimeks sai Komas Estonia. 2013. aastal tekkis ettevõtete Komas Group ja Ruukki Engineering (Soome ettevõtte Rautaruukki osakond) liitumise tagajärjel uus firma Fortaco ning tehase nimeks sai Fortaco Estonia. Tehase direktor on Larissa Šabunova. Tehases töötab 350 inimest (2014).

Viited

Eesti endised ettevõtted
Narva ettevõtted
Lembit Kolk

Lembit Kolk (sündinud 18. juulil 1944 Helme vallas Valgamaal) on Eesti kergejõustiklane, karatetreener ja politseiametnik.

Elukäik 
Kolk veetis noorusaja Tõrvas.

1972. aastal lõpetas ta Tallinna Pedagoogilise Instituudi kehakultuuriteaduskonna. 

1969–1975 võitis ta Eesti meistrivõistlustel teivashüppes 2 kuldmedalit ja 6 hõbemedalit. 

1970–1982 osales ta ka karatevõistlustel. 1978–1992 oli ta Eesti karatekoondise peatreener. 

1991 oli ta Eesti Politseiakadeemias käsitsivõitluse õpetaja. 1992–2003 oli ta Politseiameti K-komando politseikomissar. 2003. aastal läks ta pensionile. Pärast seda läks ta abikaasa Linda töökohustuste tõttu elama Türki. 2009–2013 oli ta Haabersti halduskogu esimees.

Ta asutas karatekooli Lembitu. Kolk on olnud kaskadöör. Ta on töötanud Tallinna 1. keskkoolis kehalise kasvatuse õpetajana.

2016. aastal ilmus tema elulooraamat – ajakirjanik Enno Tammeri "Raudse rusika looja. Lembit Kolk ja K-komando".

Viited

Välislingid

Eesti kergejõustiklased
Eesti karatekad
Eesti politseinikud
Eesti kehalise kasvatuse õpetajad
Eesti treenerid
Sündinud 1944
Arved Eichhorn

Arved Eichhorn (20. mai 1879 Väike-Maarja – 21. veebruar 1922 Tartu) oli Eesti arhitekt.

1899–1901 õppis ta Riia Polütehnilises Instituudis inseneriks ja 1901–1907 sealsamas arhitektiks.

Pärast instituudi lõpetamist oli ta Tartu linnaarhitekt ja lühikest aega Tartu ülikooli arhitekt.

Töid
1912 – koolihoone Kroonuaia tänaval (praegune Tartu Kesklinna Kooli vana hoone Kroonuaia 7)
1913 – Kuradisild (selle Aleksander I bareljeefi autor Constanze von Wetter-Rosenthal)
1914–1918 – Saksa Käsitööliste Seltsi teatrimaja (praegune Vanemuise väike maja)
1921–1922 – Tammelinna planeering
1921–1922 – Ropka aianduslinnaosa planeering

Viited

Kirjandus
Leo Gens. "Eichhorn, Arved". // Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 1996. Lk 64

Eesti arhitektid
Tartu linnaarhitektid
Tartu Ülikooli arhitektid
Riia Tehnikaülikooli vilistlased
Sündinud 1879
Surnud 1922
Riho Kuld

Riho Kuld (sündinud 10. mail 1936 Tallinnas) on Eesti sõudja ja kujur.

Ta lõpetas 1956. aastal Pärnu 2. Keskkooli ja 1962. aastal Eesti Riikliku Kunstiinstituudi.  

Aastatel 1962–1967 töötas ta sealsamas õppejõuna.

Sõudjakarjäär
Sportima hakkas 1950. aastal keskkoolis, tema sõudmistreenerid olid Erich Seiler ja Jüri Kurul. Võitis 1958. aastal Nõukogude Liidu meistrivõistlustel paarisaerulisel kahepaadil pronksmedali ja spordiühingu Spartak üleliidulistel meistrivõistlustel hõbemedali.  

Tulnud 7 korral Eesti meistriks: 
1957 roolijata kahepaadil,
1956–1959 paarisaerulisel kahepaadil,
1958–1959 kaheksapaadil.
Olnud Spordipropaganda Föderatsiooni presiidiumi liige.

Skulptorikarjäär
1967. aastast on ta vabakunstnik.

Teoseid
 Tehumardi mälestussammas ‎(1967)
 Energia (1980)

Tunnustus 

 1973 Kristjan Raua preemia ("Raju" (pronks))
 1981 Eesti NSV teeneline kunstnik

Viited

Kirjandus
 Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 1996. Lk 216

Välislingid
 

Eesti sõudjad
Eesti skulptorid
Eesti Kunstiakadeemia õppejõud
Eesti NSV teenelised kunstnikud
Sündinud 1936
Voldemar Peil

Voldemar Peil (5. november 1907 Narva – 17. oktoober 1999) oli eesti teatrikunstnik.

Voldemar Peili isa töötas malmivalajana Sinovjevi tehases ning ema kangruna Kreenholmis. Ta õppis Narva Eesti Kooliseltsi algkoolis ja seejärel Narva linna 3. algkoolis. 1926 lõpetas ta Narva  I Ühisgümnaasiumi. 1930 lõpetas ta Pallase kunstikooli joonistusõpetajana. Esmakordselt esines oma loominguga juba 1929. aastal Narva Kunstiühingu näitusel.

1932–1940 oli ta Narva Teatri dekoraator. 1940–1964 oli ta Vanemuise Teatri, 1964–1970 Tallinna Draamateatri ja 1971–1977 Vene Draamateatri peakunstnik. 

Ta kujundas üle 300 lavastuse. Oli kuuel korral üldlaulupeo kujundajaks, lisaks kujundas rahvakunstiõhtuid, vabariiklikke pidulikke miitinguid ning kontserte. Näiteks Tammsaare juubelikontserdi Moskva Suures Teatris ja "Haapsalu legendi" nimelise vabaõhuetenduse Haapsalus.

1973. aastast hakkas tegelema rohkem maalikunstiga. Esitles oma loomingut kolmel isikunäitusel. 

1946. aastal ilmus temalt raamat "Lavakujunduse alged".

Tunnustus
1955 Eesti NSV teeneline kunstitegelane
1968 Eesti NSV rahvakunstnik

Viited

Kirjandus
Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 1996. Lk 378

Eesti teatrikunstnikud
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1907
Surnud 1999
Lilian Hansar

Lilian Hansar (neiuna Lilian Virveste; sündinud 6. septembril 1949 Kuressaares) on Eesti arhitekt, muinsuskaitsja ja Eesti Kunstiakadeemia emeriitprofessor.

Aastal 1968 lõpetas ta Kingissepa Keskkooli ja aastal 1975 Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi. 

Pärast kooli lõpetamist töötas aastani 1979 Vabariiklikus Restaureerimisvalitsuses. 1979–1994 oli ta Saaremaa peaarhitekt. 1994–2003 oli ta Kuressaare peaarhitekt. 2003–2007 töötas ta Muinsuskaitseametis Saare maakonna vaneminspektorina. 2007. aastast õpetab ta Eesti Kunstiakadeemias.

Tunnustus
1982 – Eesti NSV riiklik preemia
1988 – Alar Kotli arhitektuuripreemia
1997 – Hendrik Krummi nimeline kultuuristipendium
2003 – Eesti Kultuurkapitali arhitektuuri aastapreemia (linnakeskkonna pikaajaline ja eeskujulik arendamine linnaarhitektina)
2006 – Valgetähe IV klassi teenetemärk

Viited

Kirjandus
Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 1996. Lk 98

Eesti arhitektid
Eesti muinsuskaitsjad
Eesti Kunstiakadeemia vilistlased
Eesti Kunstiakadeemia õppejõud
 Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1949
Ukraina Rahvuslik Liit (URL)

Ukraina Rahvuslik Liit (URL) (ukraina keeles Український Національний Союз (УНС)) on 2009. aastal alguse saanud ühendus Ukrainas.

Ajalugu
Organisatsioonina alustati tegevust 19. detsembril 2009.

Juhid 
Oleg Goltvjanskõi (2009 – 2012) 
Vitali Krivošejev (2012 – 2020)

Viited

Välislingid 
 ametlik koduleht Ukraina Rahvuslik Liit 
Ukraina parteid
Stiihia (laul)

"Stiihia" on eesti lauljatari Renate 2013. aastal avaldatud laul.

Laul anti välja raadiosinglina ning selle võib leida ka ta albumilt "Teispoolsusest". Laulu viisi ja sõnade autor on laulja ise. 

Laul oli 2013. aastal YouTube'is vaadatavuselt Eesti lauludest neljandal kohal, Raadio 2 Aastahiti valimistel viies ja Power Hit Radio aastaedetabelis seitsmes.

Välislingid 
Laul YouTube'is

2013. aasta laulud
Silvi Teesalu

Silvi Teesalu (sündinud 24. oktoobril 1947) on eesti kultuuritegelane ja tõlkija.

Ta on töötanud Taani Kultuuri Instituudi juhatajana.

Teosed
"Sirelid õitsevad juunis: minu ema lugu" (2003; taani keeles "Deporteret til Sibirien", 2009)
"Kilde Taani suhetest Eestiga" (2010)

Tunnustus
2013 – Taani Kuningriigi Dannebrogi orden

Viited

Eesti kirjanikud
Eesti tõlkijad
Sündinud 1947
Endel Reinas

Endel Reinas (17. september 1917 Mäe talu, Lahavere küla, Pajusi vald, Põltsamaa kihelkond, Viljandimaa – 30. august 2012 North York, Toronto, Kanada) oli Eesti sõjaväelane (lipnik).

Ta lõpetas 1937. aastal Põltsamaa Ühisgümnaasiumi. Ta õppis aastatel 1937–1938 Tondi sõjakoolis ning ülendati 17. veebruaril 1939 lipnikuks.

Ta põgenes 1944. aastal Saksamaale, pääses sealt 1947. aastal Suurbritanniasse ning läks 1957. aastal Kanadasse. Ta oli Eesti Ohvitseride Kogu Kanadas asutajaliige ja esimees.

Tunnustused
1998 – Kotkaristi V klassi teenetemärk

Viited

Välislingid
Endel Reinas Eesti ohvitseride andmekogus
Endel Reinas TLÜAR väliseesti isikute andmekogus

Eesti soomusronglased
Põltsamaa Ühisgümnaasiumi vilistlased
Eestlased Suurbritannias
Eestlased Kanadas
Kotkaristi V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1917
Surnud 2012
Pähklimäe

Pähklimäe on Narva linnaosa, mis paikneb linna idaosas. Selle piirideks on Rahu tänav kirdes, Aleksander Puškini tänav idas, Rakvere tänav ja Kangelaste prospekt kagus ja Tallinna maantee edelas.

Pähklimäe linnaosa piirneb põhjas Siivertsi, idas Sutthoffi ja Kalevi ning edelas Soldina linnaosaga. Läänes piirneb ta Narva-Jõesuu linna territooriumiga.

Ajalugu
Enne 1920. aastaid eksisteeris Pähklimäe mõis (saksa keeles Nöteberg). Minevikus on seda ala nimetatud ka Vaasa külaks. 1920. aastatel mõis kaotati ja alale moodustati asundus. Hiljem sai asundusest küla (Pähklamäe, mainitud 1945). 1956–1968 kuulus küla Narva linna piiresse. Hiljem sai külast Narva linnaosa.

Viited 

Narva linnaosad
Jaan Priisalu

Jaan Priisalu (sündinud 24. juunil 1967) on küberjulgeoleku valdkonna arendaja, endine Riigi Infosüsteemide Ameti peadirektor.

Jaan Priisalu on töötanud muu hulgas Eesti Ühispangas ja Swedbankis infoturbega seotud ametikohtadel.

2015. aastast Tallinna Tehnikaülikooli Arvutiteaduse Instituudi Küberkriminalistika ja küberjulgeoleku keskuse nooremteadur ja AS Guardtime konsultant.

Tunnustused 
 2014 – Valgetähe III klassi teenetemärk

Viited

Välislingid 
  Jaan Priisalu Eesti Teadusinfosüsteemis

Eesti ametnikud
Valgetähe III klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1967
Margus Turu

Margus Turu (19. november 1961 – 21. juuli 1998) oli eesti meelelahutusärimees.

Ta õppis Pärnu Lydia Koidula nimelises 2. keskkoolis. Pärast kooli lõpetamist tegutses ta ELKNÜ Pärnu linnakomitees, kaubandusvalitsuses ja diskorina.

Aastail 1989–1993 töötas ta Pärnu linnavalitsuse kultuuriosakonnas. Pärast seda asutas Turu osaühingu Bermuda, millega korraldas Pärnu Vallikäärus kontserte. Ta oli mitme eesti ansambli mänedžer.

Viited

Välislingid
"Suri muusikaärimees Margus Turu" Eesti Päevaleht, 22. juuli 1998

Eesti ettevõtjad
Pärnu Metsakalmistule maetud
Sündinud 1961
Surnud 1998
Riia katedraal

Riias on mitu katedraali:

 Luterlik Riia toomkirik, rajatud katoliku katedraalina 1211. aastal
 Katoliku Riia Püha Jakobi kirik (läti keeles Rīgas Svētā Jēkaba Romas katoļu katedrāle), esmamainimine 1225, katoliku katedraalina kasutusel 1923. aastast
 Läti Õigeusu Kiriku Riia Kristuse Sündimise katedraal
Nahhitševani khaaniriik

Nahhitševani khaaniriik (خانات نخجوان), tekkis Safaviidide vasallriigist Kaukasuses, eksisteeris aastatel 1747–1828. Hõlmas tänapäeva Aserbaidžaani Nahhitševani Autonoomse Vabariigi ja osaliselt Armeenia ala. Administratiiv- ja kaubanduskeskuseks oli Naxçıvan.

Piirkond kuulus 16. sajandist Safaviidide riiki (Çuxur Sədi provints, ejalett või beilerbeilik, haaras ka hilisema Jerevani khaaniriigi ala), seda valitsesid türgi soost asevalitsejad. Oli 16. ja 17. sajandil Osmanite Türgi ja Safaviidide Iraani vahelise võitluse tallermaa. Läks šahh Abbas I ajal 17. sajandi alguses ja lõplikult Nadir-šahhi ajal 18. sajandi alguses Safaviididele. Muutus päritava võimuga khaaniriigiks pärast Nadir-šahhi surma.

Riigis valitses türgi Kəngərlide khaanidünastia, mille rajas Heydərqulu khaan. Rahvastikust moodustasid enamuse islamiusulised aserbaidžaanlased ja kurdid.

Vene-Iraani sõja tulemusel läks Nahhitševani khaaniriik 1828 Turkmantšai lepinguga Venemaale. Moodustas koos Nahhitševani khaaniriigi aladega Armeenia oblasti. Viimane khaan Ehsan Kəngərli läks Venemaa poole üle ja määrati Nahhitševani asevalitsejaks. Mitu tema järglast olid hiljem hinnatud sõjaväelased Venemaal.

Khaaniriigi pealinn oli tähtis poliitiline, majandus- ja kultuurikeskus. Arhitektuurimälestistest on säilinud Imamzadeh kompleks ja khaanipalee, Hacı Rüfai bəy mošee (kõik 18. sajand).

Aserbaidžaani ajaloolised riigid
Suurmogulite riik

Suurmogulite riik oli aastatel 1526–1857 Hindustani poolsaarel eksisteerinud kuningriik, mida valitses mongolite ja tšagatai-turgi päritolu dünastia. Riigi kese asus Põhja-Indias, Induse ja Gangese tasandikul Delhi, Agra ja Lahore linna ümbruses. Mogulite riigi kõrgaeg oli 17. sajandil, mil see hõlmas täielikult tänapäevase Hindustani poolsaare, Pakistani ja osa Afganistanist. 3,2 miljoni ruutkilomeetrisel territooriumil elas umbes 100–150 miljonit inimest.

Riiki valitses mogul. Riigikeeleks oli pärsia keel. Varased mogulid kõnelesid lisaks pärsia keelele emakeelena tšagatai keelt.

Mogulite riigi esimene valitseja oli Kesk-Aasia Timuriidide dünastia prints Bābur, kes kukutas 1526. aastal võimult Delhi sultanaadi viimase valitseja Ibrahim Lodi. Sõna mogul tähendab arvatavasti mongolit; mogulid pidasid end mongolite järeltulijateks. Mogulid olid islamiusulised, kuid suurem osa kuningriigi elanikest olid hindud.

Kuningriigi teine valitseja Humāyūn kaotas algselt sarnaselt oma isa Bāburiga kuningriigi, kuid võitis selle tagasi ja laiendas seda pärslaste abiga. Akbar Suure ajal valitsesid Indias kultuuriline ja majanduslik õitseng ning usuline harmoonia. Akbari pojapoeg Šahh Džahan ehitas Agrasse aastatel 1630–1653 kuulsa Tāj Mahali.

Aurangzebi surma järel 1707. aastal hakkas kuningriik nõrgenema ja tugevnes hindude Maratha riik. Mogulid püsisid võimul veel 150 aastat, mil see lagunes 1857. aastal Briti impeeriumi vastu alustatud mässus.

Mogulite riigi valitsejad

India ajalugu
Aasia ajaloolised riigid
Afganistani ajalugu
Pakistani ajalugu
Maratha konföderatsioon

Marathi impeerium või Maratha liit oli riik tänapäeva India aladel, mis eksisteeris aastatel 1674–1818 ja hoidis enda kontrolli all suurt osa India poolsaarest. Marathid mängisid suurt rolli Suurmogulite riigi ülemvõimu lõpetamises.

India ajalugu
Laatre ristimänd

Laatre ristimänd ehk Rampe ristipettai (ka Ristipettai, Ristipettäi) oli ristipuu (harilik mänd) Valgamaal Rampe külas. Puu kasvas Laatre kalmistust paari kilomeetri kaugusel. Hiljemalt 1998. aastaks oli ta kuivanud. 2014. aastal võeti puu maha. 2016. aastal paigutati puu tüvi konserveerituna Eesti Rahva Muuseumi.

Laatre ristimänni koorde ja tüvve on aastakümnete jooksul lõigatud arvatavalt tuhatkond ristimärki, kuid puud ähvardas selle kasvukohas ümberkukkumine.

Viited

Välislingid 
 
 Rampe ristipettai Hiite Maja SA andmekogus. 

Ristipuud
Sangaste kihelkonna looduslikud pühapaigad
Valga vald
Eesti Rahva Muuseum
Kristi Rakfeldt

Kristi Rakfeldt (sündinud 24. novembril 1953 Hartfordis USAs;  sünninimi Kristi Ranna) on väliseesti pedagoog.

Ta on lõpetanud Connecticuti Ülikooli bakalaureuse kraadiga ja Lõuna-Connecticuti Riikliku Ülikooli logopeedi eriala magistrikraadiga.

Ta on töötanud USAs West Haveni linna koolides logopeedina. Aastatel 1992–2013 oli ta Connecticuti Eesti Kooli juhataja. Ta on olnud ka Connecticuti Eesti Seltsi president ja asepresident.

Tunnustused
2004 Valgetähe IV klassi teenetemärk

Viited

Eesti pedagoogid
 Eestlased Ameerika Ühendriikides
 Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1953
Harry Arumeel

Harry Arumeel (28. detsember 1924 Lehmja, Harjumaa – 16. jaanuar 2000 Tõdva, Saku vald, Harjumaa) oli eesti suusataja ja treener.

1943 novembrist 1944 septembrini oli Soome armee 200. jalaväerügemendis ja võitles Jätkusõja tõrjelahingutes. Peale Eestisse naasmist mobiliseeriti Punaarmeesse, sai Kuramaa lahingutes haavata. Aastatel 1948–1958 töötas Suusavabrikus Dünamo suuskade sorteerija-monteerijana. Aastatel 1958–1959 oli Harju Jõu esimees. Aastatel 1960–1987 töötas spordiseltsi Dünamo vanemtreenerina ja Tallinna Polütehnilise Instituudi suusabaasi õppemeistrina.

Aastatel 1951–1962 tuli Eesti meistrivõistlustel murdmaasuusatamises 7 korda Eesti meistriks teatesõidus, lisaks võitis 3 hõbedat (neist 2 individuaalset, 15 km suusatamises 1959 ja 50 km suustamises 1960) ja 3 pronksi (neist 1 individuaalne, 18 km suusatamises 1955). Aastatel 1953 ja 1955 tuli Eesti meistriks ka laskesuusatamise 30 km patrullsuusatamises Dünamo meeskonna liikmena.

Meistersportlane suusatamises (1965). Aastatel 1965–1974 oli ta Eesti murdmaasuusakoondise vanemtreener. Ta oli ka Eesti NSV Suusaspordiföderatsiooni presiidiumi liige.

Tunnustused
1944 Soome 2. klassi Vabadusmedal
1968 Eesti NSV teeneline treener

Viited

Eesti suusatajad
Eesti treenerid
Eesti NSV teenelised treenerid
Soome 200. jalaväerügemendi koosseis
Sündinud 1924
Surnud 2000
Ene-Reet Veiper

Ene-Reet Veiper ( sünninimi Ene-Reet Maremäe; sündinud 13. märtsil 1935) on eesti ajakirjanik ja sportlane. 

1951. aastal võitis ta NSV Liidu noorte meistrivõistlustel võrkpallis Eesti naiskonnas pronksmedali.

Ta lõpetas 1957. aastal Tartu Riikliku Ülikooli eesti filoloogia ajakirjanduse eriharu esimese lennu.
 
Ta oli kuni 2019. aastani ajalehe Elukaar peatoimetaja. 

Aastatel 1997–2015 oli ta Vanurite Eneseabi- ja Nõustamisühingu juhatuse liige.

Tunnustus
 2008 Eesti Punase Risti V klassi teenetemärk

Isiklikku
Tema õed on arhitekt Malle Meelak, võrkpallur Ello-Ragne Maremäe ja kergejõustiklane Illa-Lea Pettai. Nende isa oli sõjaväelane Jaan Maremäe.

Viited

Välislingid
Eesti Sotsiaaltöö Assotsiatsioon. Galerii: Sotsiaaltöö päev 2010. Ene-Reet Veiper

Eesti ajakirjanikud
Eesti Punase Risti V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1935
Tiina Talvik

Tiina Talvik (sünninimi Tiina Tanimäe, 21. aprill 1938 Tartu – 9. veebruar 2021) oli eesti pediaater (lasteneuroloog) ja arstiteadlane, lasteneuroloogia eriala rajaja Eestis.

Haridus
1962. aastal lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna ja 1973. aastal kaitses samas meditsiiniteaduste kandidaadi kraadi väitekirjaga "Цитогенетическое исследование умственно отсталых детей с пороками развития и вопросы медико-генетической консультации" (Vaimselt alaarenenud laste tsütogeneetiline uuring ja meditsiinilis-geneetilise konsultatsiooni küsimused), juhendajad Ernst Raudam ja Aavo-Valdur Mikelsaar.  

1992. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis meditsiiniteaduste doktori kraadi väitekirjaga "Гипоксическое и ишемическое поражение головного мозга у новорожденных: (клиническое, биохимическое и компьютерно-томографическое исследование)/Hypoxic-ischemic brain damage in neonates (clinical, biochemical and brain computed tomographical investigation)".

Töö
Aastatel 1962−1968 töötas ta Tartu Linna Kliinilise Lastehaigla pediaatrina, 1968−1975 oli ta Tartu Kliinilise Haigla meditsiinigeneetika kabineti juhataja. 1975. aastal asus tööle Tartu Riikliku Ülikooli neuroloogia ja neurokirurgia kateedrisse, töötades algul assistendi, hiljem dotsendina. 

Aastatel 1968−1991 oli ta vabariigi pealasteneuroloog. 

1991–1999 TÜ pediaatria kateedri juhataja (alates 1992 ka professor). 2000–2003 TÜ lastekliiniku pediaatria õppetooli juhataja ning Tartu Ülikooli lastekliiniku juhataja. 2003–2017 TÜ lastekliiniku vanemteadur, alates 2017 emeriitprofessor.

Ta on Eesti Lasteneuroloogide Seltsi ja Eesti Agrenska Fondi juhatuse liige.

Tunnustus
1998 Eesti Vabariigi teaduspreemia arstiteaduse valdkonnas (kollektiivi liikmena)
1999 aasta ema
2004 Tartu medal
2004 Eesti Punase Risti I klassi teenetemärk
2008 Eesti Vabariigi teaduspreemia pikaajalise tulemusliku teadus- ja arendustöö eest
2010 auhind "Elutöö geneetikuna"
2014 Tartu aastate daam 
2016 Tartu Ülikooli Kliinikumi preemia 
2018 Tartu linna aukodanik ja Tartu Suurtähe kavaler

Isiklikku
Tema isa oli üliõpilas- ja majandustegelane Alfred Tanimäe, tema ema oli füüsikaõpetaja Liidia Tanimäe. Tema abikaasa oli arstiteadlane Raul Talvik, nende tütred on neuroloogid Katrin Gross-Paju (sündinud 23. mail 1963) ja Inga Talvik (sündinud 6. mail 1965).

Tiina Talviku ärasaatmine toimus 13. veebruaril 2021 Tartu Pauluse kirikus ja ta maeti samal päeval Tartu Raadi kalmistule. 

2022. aastal andis MTÜ Mõttesild välja elulooraamatu "Tiina Talvik: Armastusega läbi elu. Legendaarse lastearsti mälestused".

Viited

Eesti lastearstid
Eesti neuroloogid
Eesti arstiteadlased
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna vilistlased
Tartu Ülikooli professorid
Eesti Punase Risti I klassi teenetemärgi kavalerid
Tartu_aukodanikud
Raadi kalmistule maetud
Sündinud 1938
Surnud 2021
Valve Kikas

Valve Kikas (kuni 1948 Valve Kamsen; 19. november 1914 Kõo vald, Pilistvere kihelkond, Viljandimaa – 18. juuli 1991 Tallinn) oli eesti ehitusinsener ja tehnikateadlane.

Ta lõpetas 1934. aastal Põltsamaa Ühisgümnaasiumi ning 1942. aastal Tallinna Tehnikaülikooli ehitusinsenerina. Ta kaitses TPI-s 1976. aastal väitekirja loomapidamishoonete ehitusfüüsika alalt ning sai tehnikakandidaadi kraadi.

Ta töötas aastatel 1939–1983 Tallinna Tehnikaülikoolis, alates vesiehitiste ja aluspõhjamehaanika labori abijõust kuni vanemteadurini.

Isiklikku
Tema isa oli luuletaja ja ajakirjanik Reinhold Kamsen. Tema abikaasa oli ehitusteadlane Verner Kikas, tema pojad on füüsik Jaak Kikas ja majandusteadlane Ants Kikas.

Viited

Kirjandus 
1986 – "Valve Kamsen-Kikas". // Ehitusinsenerid TPI-st. Valgus. Tallinn 1986. Lk 192
2000 – Vahur Mägi. "Kikas, Valve". // Eesti teaduse biograafiline leksikon. I kd, A – Ki. Tallinn 2000. Lk 631

Välislingid

Eesti ehitusinsenerid
Eesti tehnikateadlased
Põltsamaa Ühisgümnaasiumi vilistlased
Tallinna Tehnikaülikooli vilistlased
Tallinna Tehnikaülikooli õppejõud
Rahumäe kalmistule maetud
Sündinud 1914
Surnud 1991
Santa Prassede basiilika

Santa Prassede basiilika (itaalia keeles Basilica di Santa Prassede all’Esquilino) on kirik Itaalias Lazios Rooma linnas Via Santa Prassede 9/A. Kirikut kasutab katoliku kiriku Rooma piiskopkond, see on ametlikult Basilica minoris. Sealseks vaimulikuks on Paul Joseph Jean Poupard.

Kirikuhoone
Praegune kirikuhoone valmis aastal 822. Kasutatakse põhiliselt hoone külgmist ust, selle peasissepääs on varjatud ja seda kasutatakse harva. Kuigi hoonetest ümbritsetud, on kirik hea näide varakristlikust arhitektuurist. Peasissepääsu kohal asuvad marmorist tümpanon ja nikerdustega karniis. Kiriku teise sissepääsu juurde viib pikk trepp, selle sissepääsu kohal asub barokne lodža, mis lisati XVI sajandil. 

Hoone pikkus on 45 meetrit, laius aga 30 meetrit. Keskmise löövi laius on 17 meetrit.

Kiriku interjöör on barokne. Kirikul on kolm löövi, mida eraldavad sambad. Tähtsaimaks kunstimälestiseks on IX sajandil valminud mosaiigid kiriku apsiidis, võidukaarel ja mujal.

Kiriku all asub aastail 1728–1734 valminud krüpt. Krüptis asuvad kaks sarkofaagi Praxedise ja Pudentiana säilmetega.

Santa Prassede basiilika juurde kuuluvad arvukad kabelid, millest tähtsaim on San Zenone kabel. See valmis IX sajandil ja sealsed mosaiigid on bütsantsipärased. Ühel neist on kujutatud Praxedist ja Pudentianat.

Ajalugu

Varasem ajalugu

Santa Prassede basiilika kohal asus varem pühakoda, mis kandis nime titulus Praxedis. Sinna olevat maetud varakristlikud märtrid Praxedis ja Pudentiana. Neist esimese järgi on kirik ka oma nime saanud.

Praegune hoone

Kiriku ehitamist alustas aastal 780 paavst Hadrianus I. Kirik valmis aastal 822, mil võimulolev paast Paschalis I lasi hoonet laiendada ja selle kaunistused valmistada. IX sajandi lõpuks hoonestati kiriku peasissekäigu ümbrus, nii et see ei olnud enam tänavalt nähtav ja sellises olukorras on see ka praegu.

XIII sajandil lisati kiriku tugevdamiseks sellele kolm suurt kaart ja kuus sammast. Samal perioodil lisati kirikule ka kellatorn. Hiljem lasi Antonio Pallavicini Gentili kujundada kiriku altarit ümbritseva ala, Carlo Borromeo lasi rajada käärkambri, kujundas ümber keskmise löövi ja lasi rajada uue trepi. Keskmine lööv sai praeguse välimuse aga Leo XI ajal. Hiliseimad muudatused on seotud varasemate struktuuride taastamisega, nii rekonstrueeriti aastal 1918 kiriku põrand ja aastal 1937 eemaldati varasemaid struktuure varjav krohv.

Viited

Välislingid

Pastoraadi koduleht

Itaalia kirikud
Rooma
Basilica minoris
Karolingide kunst
Bütsantsi kunst
Allan Kasuk

Allan Kasuk (sündinud 17. juulil 1985 Tallinnas) on Eesti muusik, laulukirjutaja, laulja ja produtsent.

Ta on ansambli Kruuv kitarrist ja laulja.

Viiel korral on Allani kirjutatud laulud pääsenud Eesti Laulu poolfinaali: aastal 2015 Kruuv – "Tiiu talu tütreke", aastal 2016 Indrek Ventmann – "Hispaania tüdruk", aastal 2018 Indrek Ventmann – "Tempel" ning aastal 2020 Inga - "Right Time" ja Kruuv - "Leelo".

Aastal 2015 valiti Allani kirjutatud lugu "Läheb lahti" Eesti Spordilauluks (esitas Indrek Ventmann ja Artjom Savitski).

Allan on lauljana kaasa teinud teater Vanemuine muusikalis "Grease" (2013–2014).

Autoriplaadid
Kruuv – "Muusika muutub" (CD) 2010
Kruuv – "Lihtsalt jee" (CD) 2012
Kruuv – "Tiiu talu tütreke" (CD) 2015

Eesti lauljad
Eesti muusikud
Sündinud 1985
Stine Lise Truu

Stine Lise Truu (sündinud 18. mail 1999) on eesti suusataja. Ta kuulub Tartu Skiclubi juuniorimeeskonda.

Saavutused

Noorte taliolümpiamängud 

 2016  Lillehammeris 
 22. koht suusakrossi kvalifikatsioonisõidus

Viited

Välislingid 

 Stine Lise Truu FISi lehel

Eesti suusatajad
Sündinud 1999
Nicholas Sparks

Nicholas Charles Sparks (sündinud 31. detsembril 1965 Omahas) on ameerika kirjanik.

Ta on kirjutanud 19 romaani, mis kõik on saanud New York Timesi bestselleriks. Tema romaanid jutustavad kristlusest, armastusest, tragöödiatest, saatusest ja inimsuhetest. Neid on tõlgitud enam kui 50 keelde. 

Kogu maailmas on Sparksi raamatuid müüdud üle 95 miljoni eksemplari, sealhulgas USA-s üle 50 miljoni. 

Aastal 2000 kuulutas ajaleht People Magazine Sparksi aasta kirjanikuks.

Teosed

 Päevaraamatu sari: 
 "Päevaraamat (The Notebook, 1996)
 (The Wedding, 2003)
 "Kiri pudelis" (Message on a Bottle, 1998)
 "Teekonda mälestustesse" (A Walk to Remember, 1999)
 "Süütunne" (The Rescue, 2000)
 "Teekäänak" (A Bend in the Road, 2001)
 "Ööd Rodanthe'is" (The Nights in Rodanthe, 2002)
 "Kaitseingel" (The Guardian, 2003)
 (True Believer, 2005)
 (At First Sight, 2005)
 (Dear John, 2006)
 (The Choice, 2007)
 (The Lucky One, 2008)
 (The Last Song, 2009)
 (Safe Haven, 2010)
 (The Best of Me, 2011)
 (The Logest Ride, 2013)
 (See Me, 2015)
 (Two by Two, 2016)
 (Every Breath, 2018)
 (The Return, 2020)
 (The Wish, 2021)

Välislingid
Nicholas Sparks goodreads.com

Ameerika Ühendriikide kirjanikud
Sündinud 1965
Eesti Rakenduslingvistika Ühing

Eesti Rakenduslingvistika Ühing (lühend ERÜ) on rakenduslingvistikaga tegelevaid inimesi ühendav Eesti mittetulundusühing. ERÜ asutati 2004.

ERÜ juhatus valitakse kolmeks aastaks. Viimane juhatus valiti 2022. Juhatusse kuuluvad Liis Ermus, Jelena Kallas, Kristina Koppel, Maria-Maren Linkgreim ja Kadri Vider. Varem on juhatusse kuulunud ka nt Krista Kerge, Margit Langemets ja Renate Pajusalu.  ERÜs on 99 liiget (2022).

ERÜ kirjastab kahte ajakirja: Eesti Rakenduslingvistika Ühingu aastaraamat ja Lähivõrdlusi. Lähivertailuja.

Viited

Välislingid
ERÜ koduleht

Eesti mittetulundusühingud
Keeleteadus
Sirje Vill

Sirje Vill (sündinud 15. veebruaril 1951 Põltsamaal) on eesti kultuuritegelane, ajakirjanik ja õpetaja.

Ta on lõpetanud Tallinna Pedagoogilise Instituudi näitejuhtimise eriala.

Aastatel 1971–1991 töötas ajalehe Koit ajakirjanikuna. Ta on töötanud ka Peri Põhikoolis ja Põlva Keskkoolis inglise keele ja eesti keele õpetajana.

1993. aastal algatas ta Põlva Linna Harrastusteatri. Ta on kirjutanud näidendeid Põlvamaa suurmeestest (Jakob Hurt, Gustav Adolph Oldekop, Jaan Vahtra, Oskar Kurvits).

2007. aastast on ta Jakob Hurda nimelise Põlva Rahvahariduse Seltsi esimees.

Tunnustus
2009 Johannes Käisi preemia
2011 Jakob Hurda rahvuskultuuri auhind
2015 Põlva valla aukodanik
2020 Põlvamaa teenetemärk

Viited

Eesti kultuuritegelased
Eesti ajakirjanikud
Sündinud 1951
Vermikuliit

Vermikuliit on monokliinne silikaatne hüdraatsete savimineraalide hulka kuuluv mineraal. Vermikuliidi idealiseeritud keemiline valem on (Mg, Fe2+,Fe3+)3+[(Al,Si)4O10](OH)·4H2O. 

Tüüpiliselt leidub vermikuliiti moonde läbi teinud ultraaluselistes või aluselistes kivimites nagu duniit, mis on moonde ajal olnud kontaktis happeliste kivimitega, samuti ka karbonatiitides ja moondeportsessi alustanud magneesiumirikkas lubjakivis. 

Vermikuliidikihid paiknevad tavaliselt vaheldumisi kloriidi, biotiidi ja flogopiidiga. Vermikuliidiga kaasnevad mineraalid on korund, apatiit, serpentiin ja talk.

Mineraali kirjeldas esimesena 1824. aastal USA Massachusettsi osariigis Worcesteri maakonnas Millburys Thomas H. Webb. Vermikuliit sai nimetuse kuumutamisel aset leidva lagunemisprotsessi järgi, mille puhul mineraali kihid hakkavad eralduma ussilaadsete moodustistena (ladina keeles tähendab vermiculare usse sünnitav). 

Vermikuliiti kaevandatakse USAs, Brasiilias, Hiinas, Lõuna-Aafrika Vabariigis ja Venemaal. Kaevandajaid ühendab organisatsioon The Vermiculite Association. Vermikuliidist valmistatakse tulekindlaid materjale, mis ei sisalda asbesti. Kuna aga vermikuliidikaevandustes võib koos vermikuliidiga asbesti siiski esineda (eriti ühes suuremas, ettevõtte WR Grace Montanas asuvas kaevanduses, mis on seetõttu tänapäevaks suletud), siis on varasemast perioodist pärit toodete puhul võimalik, et neis esineb asbesti.

Viited

Välislingid

Kaevandajate organisatsiooni kodulehekülg

Mineraalid
Bertrand Traoré

Bertrand Isidore Traoré (sündinud 6. septembril 1995 Bobo-Dioulassos) on Burkina Faso jalgpallur. Ta mängib ründaja või ründava poolkaitsjana Inglismaa Premier League'i klubis Aston Villa ja Burkina Faso jalgpallikoondises.

Klubikarjäär 
Aastatel 2014–2017 mängis ta Inglismaa kõrgliiga klubis Chelsea. Esimese värava Londoni Cheleas lõi Traoré 31. jaanuaril 2016 FA Cupi mängus klubi Milton Keynes Dons vastu, mille Chelsea võitis 5:1. Oma esimese värava Inglismaa Premier League'is lõi ta 13. veebruaril 2016 võidumängus Newcastle Unitedi vastu (5:1). Aastatel 2014–2015 oli ta laenul Hollandi klubis Vitesse ja aastatel 2016–2017 Ajaxis.

26. juunil 2017 sõlmis ta Prantsusmaa kõrgliiga klubiga Lyoni Olympique lepingu viieks aastaks. Tema üleminekusumma oli 10 miljonit eurot.

2020. aasta septembris sõlmis ta lepingu Aston Villaga. Arvatav üleminekusumma oli 17 miljonit naelsterlingit.

Koondisekarjäär 
Traoré kuulus Burkina Faso noorte koondisse 2009. aasta noorte maailmameistrivõistlustel. Samal aastal tuli ta koondisega Aafrika noorte meistriks.

Debüüdi Burkina Faso rahvuskoondises tegi ta 15-aastaselt 3. septembril 2011 sõprusmängus Ekvatoriaal-Guinea vastu. Esimese värava lõi ta rahvuskoondises 14. augustil sõprusmängus Maroko vastu.

2017. aasta Aafrika rahvuste karikavõistluste viimases alagrupimängus 22. jaanuaril lõi ta värava Guinea-Bissaule. Burkina Faso võitis turniiril kolmanda koha ja Traoré valiti turniiri sümboolsesse koosseisu.

Viited

Välislingid 

 Koduleht

Burkina Faso inimesed
Jalgpallurid
Chelsea FC mängijad
SBV Vitesse jalgpallurid
Amsterdami Ajaxi mängijad
Lyoni Olympique'i mängijad
Aston Villa FC mängijad
Premier League'i mängijad
Ligue 1 mängijad
Sündinud 1995
Ines Rannap

Ines Rannap (23. mai 1930 – 13. veebruar 2016) oli eesti viiuldaja, pedagoog ja muusikakriitik.

Viiulimängija hariduse omandas Ines Rannap Herbert Laane juhendamisel Tallinna Muusikakoolis (1944–1948) ja Tallinna Riiklikus Konservatooriumis, mille lõpetas 1953. aastal.

Alates 1961. aastast avaldas Rannap ajakirjanduses muusikakriitilisi artikleid ja artiklisarju ning juhtis Eesti Televisioonis muusikasaated („Muusikaelu”, „Igal lapsel oma pill”).

1963–1995 töötas Ines Rannap G. Otsa nim. Tallinna Muusikakoolis viiuli, kammeransambli- ja keelpillimuusika ajaloo õpetajana.

Ines Rannap on olnud mitmete eesti heliloojate, sh Edgar Arro, Hillar Kareva, Hugo Lepnurme, Eino Tambergi, Helmut Rosenvaldi ja Harri Otsa viiuliteoste esmaesitaja.

1953–1982 oli ta Eesti NSV Riikliku Filharmoonia solist ning andis aastate jooksul hulganisti soolokontserte, kammeransamblipartneriteks Helju Tauk, Vaike Vahi, Bruno Lukk, Hugo Lepnurm, Rolf Uusväli, Ivo Juul, Leelo Kõlar, Rein Rannap, Uve Uustalu jt. 
Ines Rannap on korduvalt soleerinud ka Eesti Riikliku Sümfooniaorkestri ees ning aastatel 1972–1978 mängis ta vanamuusikaansamblis Sonare.
Aastakümneid osales ta ka filharmoonia korraldatud loeng-kontsertidel ning esines NSV Liidus, Ungaris ja Poolas.
Lisaks on Ines Rannap uurinud eesti muusikat ja muusikaelu ning koostanud õppematerjale.

Tunnustus
1974 – Eesti NSV teeneline kunstnik

Isiklikku
Tema abikaasa oli Heino Rannap ja nende poeg on Rein Rannap.

Viited

Eesti viiuldajad
Eesti muusikud
Eesti muusikapedagoogid
Eesti NSV teenelised kunstnikud
Rahumäe kalmistule maetud
Sündinud 1930
Surnud 2016
Nutu mõis

Nutu mõis (saksa keeles Nutz) oli rüütlimõis Kose kihelkonnas Harjumaal. Tänapäevase haldusjaotuse järgi jäävad mõisa alad Harju maakonda Kose valda.

Mõis rajati 1659 Triigi mõisast eraldatud alast.

19. sajandil minetas Nutu mõis mõisa staatuse.

Tagasihoidlikust mõisasüdamest on tänapäevani säilinud muu hulgas mõned mõisapargi puud ja ümber ehitatud kõrvalhooned.

Viited

Välislingid

Harjumaa mõisad
Kose kihelkond
Kose vald
Strykide mõisad
Taura Musō-ryū kobudō

Taura Musō-ryū kobudō on jaapani võitluskunst.

Taura Muso ryu stiili rajaja oli Inoue Hachirouemon ehk esimene peamees. Alates 17. sajandi algusest kuni tänapäevani on olnud see liin katkematu. Hetkel tegutsev 16. peamees on Motomo Ikubo sensei. Taura Muso ryu Kobudo stiili puhul oli tegemist sogo bujutsuga ehk kõike haldava sõjakunstiga, mida sõdurid pidid oskama. 16.–18. sajandil sisaldas stiil järgmisi alasid:
jujutsu (käsitehnikad),
bojutsu (pikk kepp 182 cm),
jojutsu (lühike kepp 120–150 cm), 
shurikenjutsu (heiterelvad),
hobakujutsu (nööri sidumistehnikad),
tojutsu (mõõgatehnikad),
kamajutsu (sirbitehnikad),
takeshikomijutsu (bambuskepp, kuhu on kinnitatud nöör),
kyudo (vibulaskmine),
ratsutamine,
mürkide kasutamine jne.

Praegume peamees õppis osa neist tehnikatest oma vanaisalt Ikubo Otojirolt (15. peamees). Vanaisal ei õnnestunud kõiki neid tehnikaid edasi anda, selle tõttu oli sunnitud Ikubo sensei stiili muutma ja uuendama. Põhiliseks muutuseks oli piirata õpetatavate relvade hulka ja tuua sisse tänapäevane kyu-dani süsteem.

Praegu saab Taura Muso ryu stiili harjutada Jaapanis, Itaalias, Soomes ja Eestis.

Tänapäeval õpetatavad tehnikad:
 Toho (Mõõgatehnikad). Sisaldab tehnikaid pika (tachi) ja lühikese (kodachi) mõõgaga. Lisaks veel kama ja tachigama kasutamine, hobakujutsu ning tameshigiri.

 Jojutsu (Kepitehnikad). Sisaldab lühikese kepi (umbes 130 cm) ehk jo kasutamist. Lisaks on siin veel bojutsu (pikk kepp) ja sojutsu. 

 Jujutsu (Paljakäsi võitlus). Peale relvatehnikate kuuluvad siia hobakujutsu ja tankensabaki (tehnikad noa vastu).
Alf Henrikson

Alf Ragnar Sten Henrikson (9. juuli 1905 Huskvarna, Jönköpingi lään – 9. mai 1995 Bromma, Stockholmi lään) oli rootsi proosakirjanik, luuletaja, tõlkija ja ajakirjanik.

Ta kirjutas üle saja raamatu, mille seas on luulekogud, ajalooraamatud, mis on seotud Rootsi, Taani, Islandi ja Hiina ajalooga, aga ka Vana-Kreeka ja Vana-Rooma ajalooga. Tema Wolfgang Amadeus Mozarti "Võluflöödi" 1968. aasta tõlge saksa keelest rootsi keelde sai klassikaks, seda kasutas oma 1975. aastal valminud filmis ka Ingmar Bergman.

Ta töötas muu hulgas ajakirjanikuna ajalehes Dagens Nyheter.

Eesti keeles on temalt ilmunud 2015. aastal Loomingu Raamatukogus "Saatuse sõrmed: ajalooline mõttemäng", rootsi keelest tõlkinud (ja saatesõna kirjutanud) Anu Saluäär.

Rootsi kirjanikud
Rootsi ajakirjanikud
Rootsi tõlkijad
Sündinud 1905
Surnud 1995
Artistry

Artistry on nahahooldustoodete ja kosmeetika kaubamärk, mille alla kuuluvaid tooteid toodab Access Business Group ja turustab Amway.

Kaubamärki turustatakse 108 riigis üle maailma, muu hulgas Koreas, Jaapanis, Itaalias, Hiinas, Kanadas, Soomes, Lõuna-Aafrika Vabariigis, Saksamaal, Norras ja Eestis. 

2000. aastal oli Artistry toodete nimistus üle 400 toote.

Aastal 2005 võttis Amway kasutusele kaks Artistry sõsarkaubamärki: NAO Cosmetics ja E. Funkhouser. Need olid suunatud noorematele ostjatele. Esimene neist oli kasutusel Põhja-Ameerika turul ja teine ülejäänud turgudel. 2010. aastal lõpetati nende brändide turustamine.

Kuni aastani 2005 oli Artistry reklaamnäoks belglanna Ingrid Vandebosch. Peale teda sai selleks Kanada modell Kim Tyo. 2008. aastal teatas Alticor, et Artistry Crème LuXury näoks sai näitlejanna Sandra Bullock. Aastal 2015 oli kaubamärgi näoks näitlejanna Teresa Palmer.

Viited 

Kaubamärgid
Evi Mitt

Evi Mitt (sündinud 4. jaanuaril 1936) on eesti matemaatik ja matemaatikapedagoog.

1954. aastal lõpetas Tartu 3. Keskkooli. 1959. aastal lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli (TRÜ) matemaatika-loodusteaduskonna matemaatiku kvalifikatsiooniga.

Töötas Võnnu Keskkoolis matemaatikaõpetajana.

1965. aastast töötas ta TRÜ matemaatika õpetamise metoodika kateedris assistendina, hiljem dotsendina.

1973. aastal sai ta Tartu Riiklikust Ülikoolist pedagoogikateaduste kandidaadi kraadi väitekirjaga "Hulgateooria ja matemaatilise loogika elemendid koolimatemaatikas" (juhendaja Olaf Prinits).

Ta on koostanud matemaatikaõpikuid, ülesannete kogusid ja õppevahendeid ning korraldanud matemaatikaolümpiaade.

Tunnustus
1992 Gerhard Rägo nimeline mälestusmedal

Viited

Välislingid
Rahvusarhiivi fotode andmebaas. Tartu Ülikooli dotsent Evi Mitt

Eesti matemaatikud
Tartu Ülikooli õppejõud
Eesti pedagoogid
Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna vilistlased
Sündinud 1936
Ilona Tragel

Ilona Tragel (kuni 1990. aastani Ilona Kard; sündinud 24. novembril 1968 Tartus) on eesti keeleteadlane ja sõudja.

Elulugu
Ilona Tragel lõpetas 1987. aastal Tartu 10. Keskkooli ja asus 1988. aastal õppima Tartu Riiklikus Ülikoolis õigusteadust. 1992. aastal vahetas ta eriala ning asus samas õppima soome keelt ja kirjandust. Selle järgnesid magistriõpingud üldkeeleteaduse erialal Tartu Ülikoolis (1997–1999) ja Helsingi Ülikoolis (1998–1999). Pärast magistrantuuri alustas ta 1999. aastal Tartu Ülikoolis Haldur Õimu juhendamisel doktoriõpinguid. 2003. aastal kaistes ta doktoritöö teemal "Eesti keele tuumverbid".

Ilona Tragel töötas juba õpingute ajal tulevasel erialal. Ta on olnud soome keele õpetaja Tartu Keeltekoolis (1988–1994), Tartu Ülikooli eesti ja üldkeeleteaduse instituudis läänemeresoome keelte õppetoolis (1995–1998) ja Kaitseväe Ühendatud Õppeasutustes (2000–2002). Pärast doktorikraadi omandamist asus ta tööle Tartu Ülikooli eesti ja üldkeeleteaduse instituudis teadurina ning juhatas Tartu Ülikooli keelekeskust (2004–2014). 2005–2008 töötas ta keeleteaduse ja -tehnoloogia doktorikooli projektijuhina ning 2008–2011 eesti ja soome-ugri keeleteaduse osakonnas teadurina. 2011. aastal valiti Ilona Tragel üldkeeleteaduse dotsendiks. Aastatel 2014–2018 õpetas ta Pekingi Välisõpingute Ülikoolis eesti keelt ja kultuuri. Ilona Trageli juhendamisel on valminud mitmed doktoritööd.

Ilona Tragel kuulub mitmesse erialaseltsi, näiteks on ta SLE (Euroopa Keeleteaduse Ühingu) liige (alates 2009), ICLA (Rahvusvahelise Kognitiivse Keeleteaduse Ühingu) liige (alates 1999). Ta on ECLA (Eesti Kognitiivse Lingvistika Ühingu asutajaliige ja juhatuse liige). Ta on korraldanud mitmeid Eesti-siseseid ja rahvusvahelisi konverentse.

Teadustöö
Ilona Trageli peamised uurimisalad on verbisemantika, kognitiivne keeleteadus ja konstruktsioonitähendus, lauseliikmed ja nendevahelised suhted. Hiljutised olulisemad publikatsioonid:
Habicht, Külli; Piiroja, Piret; Tragel, Ilona (2015). Eesti võtma-tuleviku lugu. Mati Erelt (Toim.). Emakeele Seltsi aastaraamat (19−50). Tallinn: Teaduste Akadeemia Kirjastus.
Habicht, Külli; Tragel, Ilona (2014). Verbiga saama väljendatud leksikaalsed kategooriad ja konstruktsioonid. Keel ja Kirjandus, 11, 826−844.
Tragel, Ilona; Habicht, Külli (2012). Grammaticalization of Estonian saama ‘to get’. Linguistics, 50 (6), 1371−1412.
Lindström, L.; Tragel, I. (2010). The possessive perfect construction in Estonian. Folia Linguistica, 2, 371−400.

Sportlaskarjäär
Ilona Tragel on üheksakordne Eesti meister sõudmises: 
1984. aastal kaheksapaadil ja paarisaerulisel roolijaga neljapaadil; 
1985. aastal roolijaga neljapaadil, paarisaerulisel neljapaadil, kaheksapaadil;
1986. aastal ühepaadil, paarisaerulisel neljapaadil ja kaheksapaadil; 
1987. aastal ühepaadil, paarisaerulisel neljapaadil 
1989. aastal paarisaerulisel neljapaadil.

Viited

Eesti keeleteadlased
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna õppejõud
Eesti sõudjad
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna vilistlased
Sündinud 1968
Lenina

Lenina, vanasti Раманаў või Раманава (Ramanaŭ, Ramanava) on agrolinnake ja endine alev Valgevenes Mahiloŭ oblastis Horki rajoonis, Lenina külanõukogu halduskeskus. Asula asub Horki linnast 17 kilomeetri kaugusel.

Lenina asub Miareja jõe kaldal merepinnast 206 meetri kõrgusel. Asulas on keskkool, muusikakool, kultuurimaja ja raamatukogu. Asula on nime saanud Vladimir Lenini järgi. Vaatamisväärsuseks on Teises maailmasõjas langenute memoriaalkompleks.

Ajalugu 

Asulat on esimest korda mainitud aastal 1523. Aastal 1529 läks see Ostrogskite valdusesse ja neilt abielu kaudu edasi Radziwillidele.  Administratiivselt kuulus see Viciebski vojevoodkonda ja Orša maakonda. Aastal 1647 sai Ramanavast alev, kus oli 56 maja. Alevis asusid toona kõrts, viinavabrik, õigeusu kirik ja veski.

XVII sajandil rajati alevisse vallikraavide ja muldvalliga ümbritsetud puidust kindlus. Kindluses asusid elumaja, staarostkonna haldushoone, pagaritöökoda ja vangla. Kindluse värava ees asus majandushoov, millel paiknesid kahekorruseline varakamber, kelder, aidad ja tallid. Kindluse juurde kuulusid veel pruulikoda, rehi ja söökla. Kindluse ees asus turuplats, mille ääres asus ka aastal 1759 valminud katoliku kirik.

Poola jagamisel läks alev aastal 1772 Venemaa koosseisu, kus hakkas kuuluma Mogiljovi kubermangu ja Orša maakonda. Aastast 1772 hakkas alev kuuluma Dandukov-Korsakovidele. Aastaks 1880 oli alevis avatud postijaam. Seal asusid õigeusu kirik ja juutide palvemaja, alevis asusid ka vesiveski ja viinavabrik.  Aastal 1897 peeti seal neli korda aastas laata.  

XX sajandi alguses oli Ramanavas üle tuhande elaniku. Aastal 1918 muudetui alevi nimi Leninaks. Aastal 1924 läks Lenina Valgevene NSV koosseisu, kus sellest sai küla.

Enne Teist maailmasõda oli Leninas 335 elanikku. Saksa okupatsiooniväed tapsid 186 sealset elanikku ja septembris 1943 põletasid  maha kõik küla majad.. Sama aasta oktoobris toimus küla all lahing, kus osalesid ühel pool Saksamaa, teisel poolel aga Poola, Prantsusmaa ja Nõukogude Liidu relvajõud.

Aastal 1960 sai Leninast kohaliku sovhoosi keskasula. Aastal 1968 avati külas seal toimunud lahingu mälestuseks memoriaalkompleks.

Viited

Välislingid 

Mälestused saksa okupatsiooni ajast

Valgevene asulad
Horki rajoon