joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Karl Saarmann

Karl Theodor Saarmann (19. jaanuar 1893 Tallinn – 2. aprill 1948 Tallinn) oli Eesti õigusteadlane, riigikohtunik.

Elulugu
Karl Theodor Saarmann oli kaupmehe poeg.

1910 lõpetas Saarmann Tallinnas Nikolai Gümnaasiumi. 1911–14 õppis ta Peterburi Ülikoolis, 1918 ja 1920-22 Tartu Ülikoolis, kus 1922 lõpetas õigusteaduskonna.

1914–1917 võttis ta ohvitserina osa Esimesest maailmasõjast. 23. novembril 1918 nimetati ta Tallinnas kohtu-uurijaks. 1918–1921 oli ta Tallinnas kohtu-uurija ja kohtunik, 1921–1923 Kohtuministeeriumi nõunik, 1923–1935 Kohtupalati liige, 1925–1930 ühtlasi Tartu ülikooli kriminaalõiguse ja -protsessi õppejõud 1930–35 kriminaalõiguse professor (alates 1926. aastast erakorraline professor, alates 1931. aastast korraline) professor), 1935–1940 Riigikohtu liige (riigikohtunik).

Karl Saarmann oli Rahvuskogu liige ja Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku konsistooriumi assessor.

1940. aastal töötas Tallinnas Kunstsarve Tehases. 1941–1944 oli ta mobiliseerituna esialgu Eesti laskurkorpuse tagavarapataljonis, hiljem Komis õpetaja, 1944–1948 Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu osakonnajuhataja, 1946–1948 ka Eesti NSV Kohtu Rahvakomissariaadi kodifikatsiooniosakonna juhataja ja Tallinna Juriidilise Kooli õppejõud.

Saarmann avaldas töid kriminaalõiguse alalt. 2002 paigaldati ta kodumajale Tallinnas Paldiski maanteel mälestustahvel ja asutati Karl Saarmanni Selts.

Teoseid
 Kriminaalõigus. Üld- ja eriosa. Tartu, 1930, 1935
 Kriminaalseadustiku maksma panemise seadus. // XII õigusteadlaste päeva protokollid. Tartu, 1933
 Kriminaalseadustik koos maksmapanemise seaduse ja distsiplinaarseadustikuga (kaasautor K. Matto). Tallinn, 1934
 Kriminaalseadustik. Kommenteeritud väljaanne (kaasautor K. Matto). Tallinn, 1937
 Kutsete osa uue põhiseaduse järgi. Uus Eesti, 16. veebruar 1938, nr. 46, lk. 7.

Viited

Kirjandus
 Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944. I–III. Tartu, 1994, kd II, lk 56, lk 754
 Eesti entsüklopeedia, kd 14, lk 450
 Tartu ülikooli ajalugu: kolmes köites. Tallinn, 1982, kd III, lk 108
 Ambach, G. Eesti kriminaalõiguse korüfee Karl Saarmann (1893–1948). // Akadeemia Nord Toimetised 19 (2003) lk 47
 G. Ambach. Eesti kriminaalõiguse arenguteed. Kolmveerand sajandit esimese kriminaalseadustiku vastuvõtmisest. // Juridica (2004) 3, lk 151–160
 Ambach, G. Karl Saarmanni elu ja tegevus pärast 1940. aasta suvist pööripäeva. Karl Saarmanni juriidilise raamatukogu käekäik. // Akadeemia Nord Toimetised 28 (2005)
 Ambach, G. Karl Saarmann kui Eesti kriminaalõiguse formeerija ja arendaja. Tallinn, 2006

Eesti õigusteadlased
Eesti riigikohtunikud
Kohtukoja liikmed
Eesti jaoskonnakohtunikud
Rahvuskogu liikmed
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna professorid
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Sündinud 1893
Surnud 1948
Foogt

Foogt oli feodalismiaegne kõrgem haldusametnik ja kohtunik.

Saksa ordu hierarhias oli foogt madalam amet kui komtuur. Foogt tegeles peamiselt ordule võimu all olevate kohalike elanikega: kogus neilt makse ja lahendas nende tüliküsimusi. Foogte kutsuti tavaliselt paikkonna või põliselanike hõimunime järgi.

Vaata ka 
Foogtkond
Lossifoogt
Linnafoogt

Viited

Ametid
Feodalism

is:Fógeti
Maamarssal

Maamarssal (saksa keeles Landmarschall) oli Vana-Liivimaal Liivi ordu kõrge ametnik-sõjajõudude juht, hiljem Saaremaal Taani ajast ja Liivimaal Rootsi ajast alates kuni Vene aja lõpuni 1643–1920 kohaliku aadli omavalitsuse ehk rüütelkonna (Ritterschaft) kõrgem ametnik, kes valiti Maapäeval 3 aastaks ja kelle ülesandeks oli juhatada rüütelkonna üldkoosolekut ehk maapäeva (Landtag). 18. sajandist alates oli maamarssali ülesandeks esindada ka rüütelkonna huve keskvõimu juures.

Vaata ka
Liivimaa maamarssal
Saaremaa maamarssal
Saaremaa rüütelkond#Saaremaa maamarssalite loend
Aadlikonvent
Aadlimarssal
Maanõunik
Liivi ordu maamarssal

Välislingid
Saaremaa rüütelkonna ajalugu

Riik
Poliitikud
Aadel
Ametid
Partitsell

Partitsell (inglise keeles condensed score, saksa keeles Particell) on muusikas partituuri erivorm, milles kogu heliteoses esinev muusikaline materjal on tihendatud kujul võimalikult vähestel noodijoonestikel. 

Partitselli kasutatakse heliteose loomisel partituurieelse visandi või keeruka orkestriteose n-ö laiendatud klaviirina, milles reaalselt mängitavale klaveripartiile on informatiivsetel eesmärkidel lisatud keeruka partituuri muid olulisi partiisid. 

Noodikiri
Mihhail Preobraženski

Mihhail Timofejevitš Preobraženski (vene keeles Михаил Тимофеевич Преображенский; 4. oktoober (vkj) / 17. oktoober 1854 Vabalninkas – 25. september 1930 Leningrad) oli vene arhitekt ja arhitektuuriõppejõud, alates 1887. aastast akadeemik.

Preobraženski on eelkõige tuntud oma sakraalehitiste poolest, mille silmapaistvaimad näited Eestis on tema 1892. aasta projekti järgi rajatud Pühtitsa kloostrikompleks Ida-Virumaal ja aastatel 1894–1900 ehitatud Aleksander Nevski katedraal.

Looming
Moskva Linnaduuma hoone (kavand aastast 1887)
Pühtitsa Jumalaema Uinumise Stavropigiaalne Naisklooster (kavand aastast 1892)
Tallinna Vene Seltskondliku Kogu hoone (tänapäeval Tallinna Keskraamatukogu peahoone, Estonia puiestee 8, 1894–1895)
Tallinna Aleksander Nevski õigeusu katedraal (1894–1900)
Firenze vene õigeusu kirik (1899–1903)
Bukaresti vene õigeusu kirik (1905–1909)
Nice'i vene õigeusu kirik (1903–1912)

Venemaa arhitektid
NSV Liidu arhitektid
Akadeemikud
Sündinud 1854
Surnud 1930
Sangpommi tõstmine

Sangpommi tõstmine on spordiala ja treeningviis, kus tõstetakse sangpommi.

Võisteldakse peamiselt kahevõistluses. Selle esimene ala on rebimine, kus ühe sangpommiga tehakse maast-üles tõsteid 10 min jooksul mõlema käega. Teine ala on mõlema käega kahe sama raskusega pommi rinnalt ülestõukamine 10 min jooksul. Mõlema ala tulemused (rebimis- ja tõukamiskorrad) liidetakse lõpuks kokku.

Raskejõustik
Sportlik vabavõitlus

Sportlik vabavõitlus (ka MMA, akronüüm inglise keelest mixed martial arts 'segatud võitluskunstid') on tänapäevane täiskontaktne kahevõitlusala, kus kasutatakse tehnikaid poksist ja Tai poksist, Kreeka-Rooma ja vabamaadlusest, brasiilia ju-jutsust ja teistest kahevõitlusaladest. Lubatud on igasugune võitlus kõigilt distantsidelt, st püstivõitlus löögidistantsilt, lähivõitlus haardedistantsilt ning löökidega maasvõitlus. Seejuures seatakse võitluses kasutatavatele tehnikatele võimalikult vähe piiranguid, lubatud on nii eri löögitehnikad käte ja jalgadega kui ka haarded, heited, liigeselukud jm valuvõtted ning kägistamised. Keelatud on enamasti võtted, mille sooritamine pole kontrollitav või mille õnnestumine sõltub juhusest ning millega tekitatakse vastasele pöördumatuid vigastusi. Matš võidetakse läbi nokaudi, vastase alistumise, tehnilise nokaudi, nurga loobumise või kohtunike otsusega.

Sportliku vabavõitluse matšid toimuvad enamasti kas poksiringis, ringikujulises või kaheksanurkses võrepuuris (oktogoonis). Matš koosneb kolmest 3-5 minutilisest raundist. Võistlejate puhul hinnatakse head sooritust ja võtete tehnilisust.

Sportlik vabavõitlus pakub võimaluse eri võitlusalade harrastajatel üksteisega võimalikult erapooletute reeglite järgi võidelda. Sportlik vabavõitlus tänapäevasel kujul sai laiemalt populaarseks, kui Brasiilia ju-jutsut harrastav Royce Gracie tegi 1993. aastal esimese Ultimate Fighting Championshipi raames oma vastastega puhta töö ning tõi sellega avalikkuse tähelepanu alla maasvõitluse olulisuse vabavõitluse jaoks.

Vabavõitluse populaarsus on andnud tõuke mitmesuguste moodsate hübriidvõitluskunstide- või süsteemide tekkeks, mille sihiks on koondada ühtseks võitlusvõttestikuks traditsioonilistest võitluskunstidest pärit elemente, mis on tõestanud oma tõhusust sportliku vabavõitluse reeglite järgi peetavatel matšidel.

Tuntud sportliku vabavõitluse liigasid 
Ultimate Fighting Championship (UFC)
DREAM
Elite Xtreme Combat (EliteXC)
Affliction
HERO'S
PRIDE Fighting Championships (PRIDE FC)
Cage Rage
MMA Raju
World Extreme Cagefighting (WEC)
Bellator MMA
Strikeforce

Vaata ka 
Pankraation

Välislingid 
Eesti Sportliku Vabavõitluse Liiga MMA RAJU koduleht 
3D Treening (Tallinn)
ENGLAS (Tartu)
VÕIMLA (Tartu)
Ervin Jüri Nõmmera

Ervin Jüri Nõmmera (kuni 1926 Ervin Jüri Kristjan, 8. detsember 1900 Abja – 12. november 1988 Stockholm) oli eesti poliitik ja agronoom.

1923 (vabakuulajana) ja 1924–1939 (lõpetas 1939) õppis Tartu Ülikoolis agronoomiat, Üliõpilasseltsi Liivika vilistlane.

Osales Vabadussõjas. Oli lambavilla ekspert, Põllutööministeeriumi villalabori ja kaubandusliku keskühisuse "Estonia" villaosakonna juhataja.

1944 põgenes Rootsi.

Heinrich Marga valitsuse liige (finantsminister 1977–1988). Eesti Rahvusnõukogu juhatuse ja presiidiumi liige, Teataja vastutav väljaandja 1953–1985.

Kirjandus 
 Aksel Mark. Ervin Jüri Nõmmera surnud. Teataja (Stockholm), 26. november 1988, nr. 22, lk. 9.

Välislingid 
 Ervin J. ja E. Nõmmera Fond

Eesti eksiilvalitsuse liikmed
Eesti Demokraatliku Uniooni poliitikud
Eesti agronoomid
Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonna vilistlased
]Üliõpilasselts Liivika liikmed
Vabadussõja veteranid
Eestistatud nimega inimesed
Eestlased Rootsis
Sündinud 1900
Surnud 1988
Joachim Burwitz

Joachim Burwitz (surnud enne 1573) oli Liivimaa päritolu Rootsi diplomaat.

Burwitz oli alates 1541. aastast Gustav I Saksa kantselei sekretär, enne seda pole tast kuigipalju teada. Tema Liivimaa päritolu on äärmiselt tõenäoline seetõttu, et tema vend Hans oli Tartus gildivanem ja 1550. aastatel käis Joachim tihti diplomaatilistel missioonidel Liivimaal, jäädes 1555. aastast püsivalt Riiga elama. Varasematel aastatel oli Burwitz käinud rohketel diplomaatilistel missioonidel ka Saksamaal.

1554. aasta lõpus saatis Gustav Burwitzi Liivimaale, et too uuriks liivimaalaste meelsust, eriti aga nende suhteid Moskva riigiga.  Mõni aasta varem oli Liivi ordu intensiivselt taotlenud Rootsilt abi tsaari vastu, kuid toona polnud kuningas sellest huvitatud olnud, sest tema suhted Venega olid olnud rahuldavad ja pealegi oli suureks tüliküsimuseks Tallinna ja Soome lõunaranniku linnade kaubandusvõistlus, kus Liivimaa kaubalinn selgelt domineeris. Kuid 1554. aastast oli Rootsi positsioon hakanud muutuma, sest piiritülid Venega sagenesid, samas kui Liivimaa sõlmis tsaariga uue rahulepingu, millega küll pea keegi liivimaalastest rahul ei saanud olla. Et asjast täpsemat ülevaadet saada, läkski Burwitz Liivimaale, kus viibis ka 1555. aasta alguse Maapäeval, kus rahuleping ratifitseeriti. Burwitz saatis pärast seda kuningale raporti, kus kujutas liivimaalaste meelsust äärmiselt Moskva-vaenulikena, kuid kohalikke valitsejaid jõuetutena, kutsudes kuningat asjusse sekkuma, kinnitades, et ta leidvat kindlasti enamiku liivimaalaste poolehoiu. Gustav polnud Burwitzi ideest siiski vaimustuses, sest see oleks tähendanud lisaks konfliktile Liivimaa riikidega ka ilmselt vastuseisu Poola-Leedu, Venemaa ja Saksa-Rooma riigi poolt.

Pärast 1555. aasta suve asus Burwitz Riiga, kuid jätkas ka Rootsi kuningakoja teenimist. Sama aasta lõpus püüdis Gustav tema kaudu Liivimaa isandaid meelitada rahulepingut Venega murdma ja koos temaga nendega sõtta astuma. Liivimaalased otsustasid siiski neutraalseks jääda, mis tekitas kuningas tõsist pettumust. Tema suhtlus Liivimaaga katkes sisuliselt kuni Liivi sõja alguseni. Kuni selle ajani polnud ka Burwitzil Rootsi diplomaadina eriti tööd ja nõnda asus ta Riia kodanikuna kaubandusega tegelema, jäi aga võlgadesse ning sattus Riia raega vastuollu. Siiski õnnestus tal olukorrast ilmselt tänu Rootsi toele välja tulla ja vähemalt kuni 1565. aastani elas ta Riias. Kuni 1562. aastani jätkas ta ka Rootsi huvide eest seismist, püüdes 1561 riialasi meelitada Tallinna eeskujul Rootsile alistuma. Pärast 1565. aastat pole Burwitzist aga midagi teada, peale selle, et 1573. aastaks oli ta surnud.

Kirjandus
Wilhelm Lenz noorem. Joachim Burwitz' Bericht über Livland aus dem Jahre 1555. In: Zeitschrift für Ostforschung 1971, lk-d 708–729.

Rootsi diplomaadid
Surnud 16. sajandil
Vana-Liivimaa
Jaan Kitzberg

Jaan Kitzberg (ka Jaan August Oskar Kitzberg; 25. august 1904 Tartu – 12. september 1988 Worcester) oli eesti ajakirjanik.

Ta lõpetas aastal 1923 Hugo Treffneri Gümnaasiumi ja aastal 1932 Tartu Ülikooli õigusteaduskonna. Akadeemiliselt kuulus ta Eesti Üliõpilaste Seltsi.

Postimehe peatoimetaja, põgenes 1944 Saksamaale, kust lahkus aastal 1949 USA-sse. Oli Ameerika Hääle eestikeelsete saadete juhataja.

Isiklikku 
Tema isa oli August Kitzberg. 

Eesti ajakirjanikud
Eesti tuletõrjujad
Hugo Treffneri Gümnaasiumi vilistlased
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmed
Eestlased Ameerika Ühendriikides
Sündinud 1904
Surnud 1988
Eduard Viirsoo

Eduard Voldemar Viirsoo (kuni 1935 Viirasson; 4. august 1903 Uderna vald, Tartumaa – 24. september 1988 Tucumán, Argentina) oli Eesti ja Argentina agronoom.

Lõpetas 1924. aastal Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Õppis aastatel 1924-1930 ja 1932 Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonnas, lõpetas 1932. aastal agronoomina. 

Ta töötas aastatel 1930-1934 Türi gümnaasiumis õpetajana, oli aastatel 1934–1944 Tallinna linnaagronoom.

Aastal 1944 põgenes Rootsi, töötas Landskronas Weibullsholmi Sordiaretuse Instituudis assistendina.

1949 siirdus Argentinasse. Töötas Tucumáni Ülikoolis õppejõuna, oli 1957. aastast kartuli- ja aedviljasordiaretuse professor. Töötas Tucumáni provintsi taimekasvatuse katsejaamas, oli aastatel 1972-1982 Tafí del Valle kartulikasvatuse katsejaama ja "Banco de Germoplasma" direktor. Läks 1982 pensionile.

Teadustöö
Aretas kohalikele tingimustele sobivaid kartulisorte, töid kartuli ja aedviljade sordiaretuse alalt.

Tunnustused
Tafí del Valle linna aukodanik

Isiklikku
Tema vend oli jurist, ajakirjanik ja poliitik Osvald Viirsoo (1901–1989).

Ta abiellus 1935. aastal Paula Tambergiga, nende tütar Maela Viirsoo (sündinud 1937) on Argentina radiokeemik ja tuumateadlane.

Kirjandus
Artur Tarmet. "Prof. Eduard Viirsoo surnud". Teataja nr 19, 15. oktoober 1988. Lk 9

Välislingid 
Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944
http://isik.tlulib.ee/index.php?id=1727

Eesti agronoomid
Argentina teadlased
Konstantin Päts'i Riigivanemaks Valimist Korraldava Komitee poliitikudEesti Põllumeeste Kogude Esinduse Paguluses poliitikud
Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonna vilistlased
Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmed
Hugo Treffneri Gümnaasiumi vilistlased
Perekonnanimede kaitseregister
Eestistatud nimega inimesed
Eestlased Argentinas
Sündinud 1903
Surnud 1988
Arnold Kivimäe

Arnold Kivimäe (kuni 1934 Arnold Steinberg; 19. detsember 1908 Eivere, Järvamaa – 28. august 1988 Uppsala) oli eesti agronoom.

Lõpetas Tartu Ülikooli 1931. Dr. agr. 1959 (Chemical composition and digestibility of some grassland crops with particular refernce to changes caused by growth, season and diurnal varination, Ultuna põllumajandusülikool). ÜS Raimla vilistlane. Põllutöökoja loomakasvatuse nõunik 1935–1940. Loomakasvatuse Valitsuse juhataja 1941–1944. 1944 põgenes Rootsi.

Eesti Agronoomide Seltsi Rootsis esimees ja auliige.

Ta valiti 1966., 1968. ja 1970. aastal Eesti Komitee Asemike Kogusse.

Välislingid 
TÜ üliõpilased

Agronoomide Koja liikmed
Eesti Teadusliku Seltsi Rootsis liikmed
Põllutöökoja ametiisikud
Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonna vilistlased
Üliõpilaste Selts Raimla liikmed
Eestistatud nimega inimesed
Eestlased Rootsis
Sündinud 1908
Surnud 1988
Poliitiline ökonoomia

Poliitiline ökonoomia ehk poliitökonoomia on majandusteaduse haru, mis mõtestab majandusliku arengu seaduspärasusi lähtudes ühiskonna ajaloolise arengu astmetest ja majanduse analüüsil on vajalik samaaegne ühiskonna analüüs.

Mõistet "poliitiline ökonoomia" käsitles esmakordselt 17. sajandi alguses Prantsusmaal Antoine de Montchrestien teoses "Poliitilise ökonoomia traktaat". Seda kasutati feodalismis tekkinud absolutistliku riigi põhiprobleemi, riikliku võimu majandusliku (rahalise) aluse analüüsiks (maksud ja nende otstarbekas kasutamine).

Arusaama, et valitseja ja riigi võimsus sõltub riigi käsutuses olevast rahast, kasutasid ka merkantilistid.

18. sajandi keskel tekkis Prantsusmaal poliitökonoomia uus suund, mida esindasid füsiokraadid, kelle arvates oli uue rikkuse loomine võimalik ainult selles majandusharus ja vaid tänu looduslikele protsessidele, mille kaudu toimub väärtuse suurenemine. Seetõttu oli maaomand füsiokraatide arvates tähtsaim rikkuse loomise eeldus. Niisugune arusaam rikkuse tekkimisest aga äratas aga valitsejates huvi oma maavalduse suurendamise ning uute maade vallutamise vastu.

Klassikalise poliitilise ökonoomia kui teaduse rajajaks peetaks Adam Smithi, kes 1776. aastal avaldas uurimuse "An Inquiry into the Nature and Wealth of Nations" ("Uurimus riikide rikkuse iseloomust ja põhjustest", eesti keeles 2005). Selles käsitluses olid seisukohad kaubanduse, kui majandusliku mehhanismi ühe osa, kasulikkusest tööjaotuse kujunemisele ühiskonnas ning tööjaotuse seosest ühiskondliku rikkusega.

Smithi mõttekäigud rikkusest ja selle allikast panid poliitilises ökonoomias aluse töö väärtusteooriale, mida arendasid edasi David Ricardo ("Principles of Political Economy and Taxation", 1817), Karl Marx (Kapital. Poliitilise ökonoomia kriitika, 1864) jpt. Nende töödes seostati tööväärtuse teooria kaupade hindadega ja selgitati, miks mõned kaubad on odavad, teised aga kallid. Marx täiendas väärtusteooriat lisaväärtusteooriaga.

Vähehaaval vähenes poliitilises ökonoomias poliitika ja majanduse sümbioosi uurimiselt otseselt majanduslike probleemide analüüsile ning mõistet "poliitiline ökonoomia" kasutati kuni 20. sajandi alguseni majandusteaduse üldises tähenduses. Hiljem asendus poliitiline ökonoomia mõiste mõistega majandusteadus (inglise keeles economics), mis omakorda harunes paljudeks spetsiaaldistsipliinideks.

Tunnused 
Poliitökonoomia omab järgmisi tunnuseid:
 Poliitökoloogiat tuleb käsitleda, kui interdistsiplinaarset teadust. Seda analüüsides, lisaks majanduslikele muutujatele, tuleb arvesse võtta ka sotsioloogiat ja poliitikat.
 Aitab mõista, kuidas raha- ja eelarvepoliitilisi otsuseid valitsuse poolt tehakse.
 Hõlmab ka ajaloolisi aspekte, arvestades eelnevaid mõttevoole ja teooriaid, et teha kindlaks, kus nad on õnnestunud ja kus mitte.
 Annab laiema ülevaate sellest, kuidas riik majandust juhib. Seletab, miks valitsuse poolt pealtnäha halvad otsused on reaalsuses kasulikud.

Vaata ka 
 Majandusteaduse ajalugu
 Poliitiline geograafia
 Poliitiline ökoloogia

Viited 
Politoloogia
Majandusteadus
Pigeons' Discrimination of Paintings by Monet and Picasso

"Pigeons' Discrimination of Paintings by Monet and Picasso" ("Monet' ja Picasso maalide eristamine tuvidel") on artikkel, mis ilmus 1995. aastal ajakirjas Journal of the Experimental Analysis of Behavior.

Tööle anti Ig Nobeli auhind psühholoogia alal.

Artikli sisu
Uurimuse autorid püstitasid küsimuse – kas tuvid suudavad eri kunstnike maale eristada? Ja kui suudavad, kas nad suudavad teha üldistusi eri stiilide, näiteks impressionismi või kubismi kohta? Autorid võtsid aluseks 1984. aastal Debra Porteri ja Allen Neuringeri avaldatud artikli, kus tulemused näitasid, et tuvid suudavad eristada Johann Sebastian Bachi ja Igor Stravinski loodud muusikat.

Küsimuse püstitamise järgselt andsid autorid lühiülevaate kirjandusest, millest nähtub, et lindudel ja sealhulgas ka tuvidel on suurepäraselt arenenud võime eristada erinevaid objekte (näiteks pilte, millel on inimene ja mille ei ole inimest). Katsed on näidanud, et tuvid suudavad eristamist üle kanda fotodelt reaalsetele objektidele ja vastupidi. Autorite arvates võib maale metoodilisest aspektist võrdsustada fotodega, kuigi maalid ei peegelda täpselt reaalset maailma, vaid tihtipeale peegeldavad kunstnikku subjektiivset nägemust maailmast. Inimene suudab eri autorite maalidel objekte adekvaatselt identifitseerida või teisisõnu: me suudame leida seoseid maalide ja reaalsete objektide vahel. Kuid selline seos võib olla nõrk näiteks Pablo Picasso, Henri Matisse'i ja Georges Braque'i maalide puhul. Realism on oluline ainult tajuja jaoks, kes näeb maalis kolmemõõtmelise maailma esitlust. Lõpuks esitasid autorid küsimuse, kas tuvid suudavad maalides näha reaalse kolmemõõtmelise maailma esindatust.

Uuringu käigus õpetati tuvid edukalt eristama Claude Monet' ja Picasso maale. Treeningu tulemusena olid tuvid suutelised eristama ka Monet' ja Picasso maale, mida neile varem õppimisprotsessi jooksul ei näidatud. Veelgi enam, nad ilmutasid üldistusvõime olemaolu, mis võimaldas neil eristada Monet' maale Paul Cezanne'i ja Auguste Renoir' maalidest või Picasso maale Braque'i ja Matisse'i maalidest. Autorid jõudsid järeldusele, et tuvide käitumist mõjutavad komplekssed visuaalsed stiimulid sel määral, et võiks eeldada kategoriseerimisvõime olemasolu tuvidel.

Viited

Teadusartiklid
Ig Nobeli auhind
Psühholoogia
Kunstiteadus
Kontsern

Kontsern on kahest või mitmest ettevõttest koosnev majanduslik tervik, kus emafirmal on üksi või koos sama kontserni kuuluvate firmadega otsustamisõigus ühes või mitmes teises tütarfirmas. Otsustamisõigus saavutatakse üldjuhul siis, kui firmal on omanikuna üle 50 protsendi hääleõigust teises firmas.

Kontserni emafirma või emaettevõte on firma, millel on vähemalt üks tütarfirma ja kus ühelgi teisel firmal ei ole üle 50 protsendi hääleõigust. Tütarfirma või tütarettevõte on firma, milles on emafirmal kas otseselt või kaudselt üle 50 protsendi hääleõigust.

Kontserni majandustulemused ja positsioon esitatakse kontserni majandusaruandena, mida käsitletakse, nagu see oleks üksiku firma majandusaruanne.

Ärijuhtimine

it:Società consociata
Kernu Põhikool

Kernu Põhikool on kool Harju maakonnas Saue vallas Kernu külas, Tallinn–Pärnu–Ikla maantee 39. kilomeetril.

Kooli lähedal asub Kernu Põhikooli staadion.

Ajalugu
Kernu kooli asutas ja püstitas oma kulu ja kirjadega 1869. aastal Kohatu külas Nõukse talus peremees Kustas Ilves, õppetöö algas 15. oktoobril 1869. Püstitatud koolimaja enam pole ning selle asukohal asetseb küngas.

14. juunil 1932 otsustas vallavolikogu ehitada uue koolimaja, mille projekteeris Keila arhitekt Arnold Väli. Hoone nurgakivi pandi pidulikult maha 11. novembril 1932, kool õnnistati vaimulikul talitusel praost Thomsoni poolt 1. oktoobril 1933.

Hoone projekti koostas Põllutöökoja ehitustalitus, mille arhitektide ja ametnikkude sooviks oli ehitada kohalikest ehitustraditsioonidest lähtuvaid koolimaju ja vallamaju. Kernu koolihoone arhitektuuriline stiil põhineb rehielamul, kus silma paistab rehe kõrge kelpkatuse motiiv, ning tavapärasest erinevalt ei asu peauks hoone keskel.

Koolimaja maksis kokku 41 200 krooni, valla poolt tuli 7000 krooni, järgneval eelarveaastal (1933) tuli veel 4840 krooni. Kuna raha jäi siiski puudu (koguda loodeti veel 4000 krooni, ning riiklikust koolimajade ehitusfondist taotleti veel 15 000 krooni laenu), löödi koolimaja ots laudadega kinni, lootuses, et mitte just pika ajast pärast saab edasi ehitada. Hoonele projekteeritud tiib ehitati juurde alles 1995. aastal. 2005. aastal valmisid loodusainete klass, köök ja söökla.

1976 sai kooli nimeks Kernu algkool. 1989 sai kooli nimeks Kernu kool.

2019. aasta sügisel muudeti kool kuueklassiliseks. Kokku alustas kõigi klasside peale kooliteed 32 last.

Sümboolika
Kernu valla ja kooli sümboliks oli Kernu Põhikooli juures Tallinn–Pärnu–Ikla maantee ääres kasvanud ajalooline seitsmekeeruline Kernu kadakas ("Rootsi kuninga kepp"; ümbermõõt 1,3 m, kõrgus 4 m), mille olla Põhjasõja ajal istutanud Rootsi kuningas Karl XII. Legend ütleb, et kui kadakas kuivab, tuleb hea "Rootsi aeg" jälle Eestimaale tagasi.

Viited

Välislingid
 Kernu kooli koduleht

 

Harju maakonna koolid
Saue vald
Medal "Talvelahing Idas"

Medal "Talvelahing Idas" (saksa keeles Medaille Winterschlacht im Osten 1941/42, ka Ostmedaille) asutati 26. mail 1942 Saksamaal, et tunnustada teenistust Idarindel 15. novembrist 1941 kuni 15. aprillini 1942.

Medali sai iga maavägede sõjamees, kes ajavahemikus 15. novembrist 1941 kuni 26.aprillini 1942 viibis sõjategevuspiirkonnas vähemalt 2 kuud, osales lahinguis vähemalt 2 nädalat või sai haavata. Luftwaffe lendurid pidid medali saamiseks samas ajavahemikus tegema vähemalt 30 lahingulendu.

Saksamaa autasud
Medalid
Polüklooritud bifenüülid

Polüklooritud bifenüülid ehk polüklooritud difenüülid (lühendatult PCB-d) on tsüklilised orgaanilised ühendid, kus kahel omavahel seotud benseenituumal on 1–10 vesiniku aatomit asendunud kloori aatomi(te)ga.

PCBde keemiline üldvalem on C12H10-xClx.

Et PCB-d on keemiliselt väga püsivad ning kõrge kuumataluvusega, olid nad ajavahemikul 1930–1980 laialdaselt kasutusel elektri- ja hüdraulikaseadmetes ning määrdeainetes (näiteks jahutusvedelikena ja trafo- ning kondensaatoriõlide segudes). PCB-sid leidubki peamiselt trafodes ja kondensaatorites. Näiteks sisaldavad pea kõik kondensaatorid, mis on toodetud ajavahemikul 1930–1980, PCB-sid.

PCBd on väga toksilised ühendid, kantserogeensed, ja neil on kalduvus biomagnifitseeruda ökoloogilistes toiduahelates. Samuti on nad veekeskkonnas väga püsivad. Kuna PCB-d on kantserogeensed, on nad ohtlikud inimese tervisele. Nad võivad sattuda inimorganismi hingamis- ja neeluteede või naha kaudu.

Euroopa Liidus keelustati rangelt PCB-de kasutamine ja nendega kauplemine juba 1985. aastal, kuid hiljemalt 2010. aasta lõpuks tuli kõrvaldada või saastest vabastada kõik veel alles olevad PCB-sid sisaldavad seadmed.

Viited

Välislingid 
 "PCB-sid sisaldavad jäätmed" Keskkonnaministeerium

Kloriidid
Keskkonnakeemia
Areenid
Keravälk (film)

"Keravälk" on neljas James Bondi sarja film, mis valmis aastal 1965.

Sisu
Ärandades Inglismaal asuvast NATO sõjaväebaasist treeninglennu ajal lennuki Vulcan, saab kuritegelik organisatsioon SPECTRE enda valdusse kaks aatomipommi. SPECTRE nõuab nende loovutamise eest teemante. Vastasel korral ähvardatakse maatasa teha mõni USA ja Inglismaa linn. Bondi (Connery) leitud päästev niidiots, ta tunneb ühel pildil ära väljavahetatud lenduri, viib ta Bahamale. Seal korraldab ta kohtumise lenduri õe Dominoga (Claudine Auger), kes osutub saladusliku Emilio Largo (Adolfo Celi) armukeseks. Pärast tapmiskatset usub Bond, et ta on õigel teel. Peagi leiab ta lennuki, aga pommid on hoolikalt peidus veealuses koopas. Veealusesse võitlusse kaasatakse ka rannavalve ja merevägi, kuid tõeliseks kangelaseks jääb siiski Bond.

James Bondi filmid
1965. aasta filmid
Mart Kuurme

Mart Kuurme (sündinud 11. detsembril 1948 Põltsamaal) on eesti füüsikaõpetaja.

Ta on alates 1976. aastast vaheaegadega töötanud Tallinna Reaalkoolis, aastatel 1995–1998 oli ta selle kooli direktor.

Ta on osalenud Tallinna ja Eesti füüsikaolümpiaadide korraldamisel ja füüsika ainekomisjonides, on paljude ettevõtmiste eestvedaja. 

Kuurme juhendatavate õpilaste kaudu osaleb Tallinna Reaalkool ülemaailmses koolide keskkonnauuringute programmis GLOBE.

2001. aastal andis Vabariigi President Lennart Meri Mart Kuurmele Valgetähe IV klassi teenetemärgi.

2006. aastal tegi Tallinna Linnavalitsus ettepaneku anda talle Tallinna teenetemärk.

Aastatel 1968–1972 mängis ta klahvpille ansamblis Fix. Sama ansambliga esines ta ka Tartus 2013. ja 2018. aastal toimunud ansambli juubelikontsertidel.

Mart Kuurme on Vahur Laiapea 2014. aastal valminud dokumentaalfilmi "Päike on hea laps" peategelane.

Hariduskäik 
1956–1967 Põltsamaa Keskkool; 
1959–1966 Põltsamaa lastemuusikakool, klaver; 
1967–1972 Tartu Riiklik Ülikool, füüsik-füüsikaõpetaja; 
1984–1985 Lenini-nimeline Moskva Pedagoogiline Instituut; prantsuse keel, füüsika õpetamine prantsuse keeles (UNESCO kursused); 
1991–1997 Tallinna Pedagoogikaülikool, pedagoogikamagister

Töö 
1966–1967 klaverisaatja Põltsamaa lastemuusikakoolis; 
1972–1974 rühma- ja roodukomandör Nõukogude armees; 
1974–1976 füüsikaõpetaja Tallinna 32. keskkoolis; 
1976–1985 füüsikaõpetaja Tallinna 2. keskkoolis; 
1985–1987 füüsika- ja keemiaõpetaja Larbi Ben M’Hidi tehnikalütseumis El Eulmas Alžeerias; 
1987–1993 füüsikaõpetaja Viimsi keskkoolis;
1989 Tallinna 7. Keskkooli direktor; 
1993–1994 füüsika- ja prantsuse keele õpetaja Thomas Jeffersoni teaduse- ja tehnikagümnaasiumis Alexandrias USA-s (Fulbrighti stipendiaadina); 
1994–1995 füüsika-, loodusõpetuse ja prantsuse keele õpetaja Tallinna Vanalinna koolis; 
1995–1998 Tallinna Reaalkooli direktor; 
alates 1998 füüsika- ja loodusõpetuse õpetaja Tallinna Reaalkoolis;
2010–2013 International Baccalaureate füüsikaõpetaja Tallinna Inglise Kolledžis;
2011–2014 füüsikaõpetaja Kohila Gümnaasiumis.
2015-2019 füüsikaõpetaja Gustav Adolfi Gümnaasiumis.
2019-2021  füüsikaõpetaja Kohtla-Järve Gümnaasiumis.
 2021-2022 füüsikaõpetaja Haabneeme Koolis

Tunnustused

 2006 Vabariigi Presidendi hariduspreemia

Isiklikku 
Tema isa Herbert Kuurme oli Põltsamaa Niguliste koguduse pastor.

Viited

Kirjandus 
 Äikesepilve saladused – Horisont 2/2003, Mart Kuurme.
 Klahvpillimängijast füüsika aasta õpetajaks – Postimees, 4. oktoober 2008.

Eesti füüsikaõpetajad
Tallinna Reaalkooli õpetajad
Gustav Adolfi Gümnaasiumi õpetajad
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Põltsamaa Ühisgümnaasiumi vilistlased
Sündinud 1948
Rašid Nurgalijev

Rašid Nurgalijev (vene keeles Рашид Гумарович Нургалиев; sündinud 8. oktoobril 1956 Kasahstanis Kostanaj oblastis) on Venemaa julgeolekutöötaja. Ta oli Venemaa Föderatsiooni siseminister 9. märtsist 2004 kuni 21. maini 2012. Tal on armeekindrali auaste (27. detsembrist 2005) ja majandusteaduste kandidaadi kraad.

Rašid Nurgalijev lõpetas 1979 O. W. Kuusineni nimelise Petroskoi riikliku ülikooli.

Aastatel 1979–1981 töötas ta Karjala ANSV Nadvoitsi asula kooli füüsikaõpetajana.

1981 asus ta teenistusse Karjala ANSV Riikliku Julgeoleku Komitees: töötas Kalevala rajooniosakonna ja Kostomuški linnaosakonna operatiivvolinikuna, oli Medvežegorski riikliku julgeoleku rajoonijaoskonna ja Karjala Vabariigi terrorismivastase osakonna ülem.

1995 viidi Nurgalijev üle teenistust jätkama Venemaa Föderaalse Vastuluureteenistuse keskasutusse ja selle reorganiseerimise järel Venemaa Föderatsiooni Föderaalsesse Julgeolekuteenistusse, kus teenis organisatsioonilis-inspektorvalitsuses peainspektorina ning Sisejulgeolekuvalitsuse osakonnajuhatajana.

Aastatel 1998–1999 teenis Nurgalijev Venemaa presidendi kontrolli peavalitsuses osakonnajuhatajana.

Aastatel 1999–2000 oli ta Venemaa Föderaalse Julgeolekuteenistuse majandusjulgeoleku departemangu salakauba ja ebaseadusliku naгkootikumise käitlemise vastu võitlemise valitsuse ülem.

Aastatel 2000–2002 oli Nurgalijev FSB direktori asetäitja, inspektorvalitsuse ülem. 

2002. aasta juunis määrati Nurgalijev Venemaa siseministri esimeseks asetäitjaks ja kriminaalmiilitsa ülemaks. Ta juhtis siseministeeriumi organiseeritud kuritegevuse ja narkokaubandusega tegeleva allüksuse tööd, sealhulgas võitlust rahvusvahelise terrorismi ja ekstremismiga.

2004. aasta jaanuarist oli Nurgalijev Venemaa siseministri kohusetäitja. Sama aasta märtsis määrati ta siseministriks.

Alates 2006. aasta veebruarist on Nurgalijev ametikohast lähtudes Venemaa Rahvusliku terrorismivastase komitee liige ja komitee esimehe asetäitja.

Tema ametiajal siseministrina nimetati 2011. aastal miilits ümber politseiks ja algatati ümberakrediteerimine, mille käigus vähendati politsei isikkoosseisu enam kui viiendiku võrra. Augustis 2011 väitis Nurgalijev, et selle kava rakendamise käigus on korruptsioon tema ministeeriumis välja juuritud.

Isiklikku

Rašid Nurgalijev on abielus. Tal on kaks poega, kes on mõlemad ohvitserid. Nurgalijev on rahvuselt tatarlane.

Viited

Välislingid
 Lentapedia artikkel Rašid Nurgalijevist

Venemaa Föderatsiooni armeekindralid
Venemaa poliitikud
Sündinud 1956
Nõukogude Liidu marssal

Nõukogude Liidu marssal (vene keeles Маршал Советского Союза) oli de facto Nõukogude Liidu kõrgeim sõjaväeline auaste (de iure oli kõrgeim auaste Nõukogude Liidu generalissimus, mida kandis vaid Jossif Stalin).

Ajalugu
Auaste asutati 22. septembril 1935 NSV Liidu Kesktäitevkomitee ja NSV Liidu Rahvakomissaride Nõukogu määrusega, see loodi Tööliste ja Talupoegade Punaarmee või Tööliste ja Talupoegade Merelaevastiku isikkoosseisule. Nõukogude Liidu marssali vaste mereväes oli Nõukogude Liidu laevastikuadmiral.

Esimesena anti auaste 21. novembril 1935 viiele isikule: Vassili Blücherile, Semjon Budjonnõile, Aleksandr Jegorovile, Mihhail Tuhhatševskile ja Kliment Vorošilovile. Neist Tuhhatševski, Blücher ja Jegorov represseeriti mõne lähema aasta jooksul.

Nõukogude Liidu marssal oli NSV Liidu kõrgeim sõjaväeline auaste kuni 26. juunini 1945, mil Jossif Stalin sai Nõukogude Liidu generalissimuse auastme, olles läbi aegade ainus seda auastet kandnud isik. Pärast tema surma 5. märtsil 1953 oli Nõukogude Liidu marssal taas NSV Liidu kõrgeim auaste.

Kokku anti Nõukogude Liidu marssali auaste 41 isikule. Algul anti seda sagedamini, nii et korraga oli elus kümmekond marssalit, pärastpoole harvemini. Viimasena sai selle auastme NSV Liidu kaitseminister Dmitri Jazov 1990. aasta aprillis; pärast tema surma 2020. aastal ei ole enam ühtegi elusolevat Nõukogude Liidu marssalit.

Pärast Nõukogude Liidu lagunemist 1991. aastal lõpetati auastme väljaandmine. 1993 kehtestati selle asemel Venemaa marssali auaste, mida on läbi aegade välja antud vaid korra: 11. novembril 1997 Igor Sergejevile. Nõukogude Liidu marssali auastet ei tunnistatud kehtetuks ega asendatud Venemaa marssali auastmega.

Auastme pälvinud isikud olid üldiselt kaadrisõjaväelased, neli neist olid ka sõjaväelisi ametikohti täitnud poliitikategelased: Stalin, Lavrenti Beria, Nikolai Bulganin ja Leonid Brežnev. Beria sai marssali auastme sellepärast, et kogu KGB isikkoosseis võrdsustati sõjaväelastega ja julgeolekutöötajate erilised auastmed asendati automaatselt vastavate sõjaväeliste auastmetega.

Kuuelt Nõukogude Liidu marssalilt võeti marssali auaste hiljem ära. Need olid Tuhhatševski, Blücher, Jegorov, Grigori Kulik, Beria ja Bulganin. Sealjuures Blücher suri ülekuulamise ajal peksmise tagajärjel, kui ta oli veel marssal, ja marssali auaste võeti talt ära postuumselt. Bulganin üksnes alandati kindralpolkovnikuks. Postuumselt Tuhhatševski, Blücher, Jegorov ja Kulik rehabiliteeriti ning neile anti marssali auaste tagasi. Beria ja Bulganin oma auastet tagasi ei saanud.

Nõukogude Liidu marssalid 1935−1991

Vaata ka
Marssal

Välislingid
Маршалы и адмиралы Советского Союза saidil marshals.su

 
Nõukogude Liidu sõjaväelised auastmed
Anu Aavik

Anu Aavik (kuni 1997 Teslon; sündinud 5. aprillil 1973) on eesti kasvatusteadlane. 

Ta lõpetas 1991. aastal Türi 1. Keskkooli, 1998. aastal Tartu Ülikooli eripedagoogika eriala bakalaureuseõppe ja 2001. aastal sama eriala magistriõppe.

Välislingid

Eesti kasvatusteadlased
Tartu Ülikooli sotsiaalteaduskonna vilistlased
Sündinud 1973
Jean Cocteau

Jean Maurice Eugène Clément Cocteau (5. juuli 1889 Maisons-Laffitte –  11. oktoober 1963 Milly-la-Forêt) oli prantsuse kirjanik, kunstnik ja filmilavastaja.

Teosed eesti keeles 
 "Kolm näidendit" (Inimese hääl; Hoolimatu armuke; Hirmsad vanemad). Prantsuse keelest tõlkinud Tatjana Hallap, Häidi Kolle ja Henno Rajandi, järelsõna: Tatjana Hallap. Tallinn, Loomingu Raamatukogu 1978, nr 15/17, 128 lk
 "Oopium: mürgi mõju lahtumise päevik; Ingel Heurtebise; Eiffeli torni noorpaar". Tõlkinud ja eessõna: Hasso Krull. EÜS Veljesto kirjastus, Tartu 1997, 248 lk; ISBN 9985908562
 "Kohutavad lapsed; Orpheus; Inimese hääl; Kirjutusmasin" (Les enfants terribles; Orphée; La voix humaine; La machine à écrire). Tõlkinud Tatjana Hallap. Sari Europeia, nr 59. Perioodika, Tallinn 1999, 288 lk; ISBN 5797906899
 "Ristilöömine" (poeem). Prantsuse keelest tõlkinud Ilmar Laaban, saateks: U. U. (= Udo Uibo) – Looming 1999, nr 4, lk 518–528
 "La Crucifixion 1–25 = Ristilöömine 1–25" (poeem). Tõlkinud Ilmar Laaban – I. Laabani teoses "Magneetiline jõgi: värsitõlked prantsuse ja rootsi luulest", Eesti Keele Sihtasutus, Tallinn 2001, lk 108–157; ISBN 9985933273
 Eessõna teosele: Édith Piaf, "Õnnepeole". Tõlkinud Sirje Keevallik ja Lauri Leesi. Tänapäev, Tallinn, Tänapäev 2010; ISBN	9789985628850

Kirjandus 
 Vladimir Fedorovski, "Vene balleti kulissidetagune ajalugu: Djagilevist Picassoni, Cocteau'st Stravinski ja Nurejevini". Prantsuse keelest tõlkinud Kaja Riesen. Olion, Tallinn 2004, 152 lk; ISBN 9985663659

Välislingid 

 Linnar Priimägi, "Jean Cocteau: joonistus, alastus, meelelisus ning isiksus" – Eesti Ekspress 28. juuni 2001, lk B12–B13

  
Prantsuse kirjanikud
Prantsuse kunstnikud
Prantsuse Akadeemia liikmed
Sündinud 1889
Surnud 1963
Vladimir Beklemišev

Vladimir Nikolajevitš Beklemišev (22. september 1890 Grodno – 4. september 1962 Moskva) oli vene zooloog-entomoloog ja parasitoloog.

Tema üheks tuntumaks tööks on selgrootute võrdleva anatoomia käsiraamat, mis ilmus kolmes trükis (1944, 1950, 1964). Ta on ka konsortsiumi mõiste kasutuselevõtjaid ökoloogias.

Välislingid
Lühiülevaade Beklemiševi teoreetilistest vaadetest

Venemaa entomoloogid
Venemaa zooloogid
Parasitoloogid
Sündinud 1890
Surnud 1962
Albaania Eurovisiooni lauluvõistlusel

Albaania on osalenud Eurovisiooni lauluvõistlusel alates 2004. aastast, kui Anjeza Shahini saavutas lauluga "The Image Of You" 7. koha. Kuna jõuti esikümnesse, pääses Albaania 2005. aastal automaatselt finaali. Albaaniat esindas Ledina Çelo, kes esitas laulu "Tomorrow I Go". Ledina ei saavutanud samasugust edu kui Anjeza. Ta sai finaalis 16. koha, mis tähendas, et 2006. aastal pidi Albaania taas poolfinaalis osalema. 2006. aastal esindas Albaaniat Luiz Ejlli, kes oli ühtlasi esimene Albaaniat esindanud meesartist ning esimene, kes laulis albaania keeles. Siiski ei suutnud ta Albaaniat finaali viia. Seda ei suutnud ka Frederik Ndoci 2007. aastal.

Albaaniat 2008. aastal teises poolfinaalis esindanud Olta Boka pääses küll finaali, kuid jäi seal vaid 16. kohale. 2009. aastal esindas Albaaniat Kejsi Tola, kes lauluga "Carry Me in Your Dreams" saavutas poolfinaalis 7. koha, kuid pidi finaalis leppima 17. kohaga. 2010. aastal esindas Albaaniat Juliana Pasha lauluga "It's All About You", mis jäi finaalis 16. kohale.

2012. aastal saavutas Rona Nishliu lauluga "Suus" viienda koha, mis on seni Albaania parim koht Eurovisiooni lauluvõistlusel.

Osalused

Hääletamise ajalugu (2004–2019)
Albaania on andnud kokku kõige rohkem punkte järgmistele riikidele:

Albaania on saanud kokku kõige rohkem punkte järgmistelt riikidelt:

Galerii

Vaata ka
 Festivali i Këngës

Välislingid
 Eurovisioon.ee – Albaania
 Eurovisiooni lauluvõistluse koduleht
 Kõigi Albaania laulude laulusõnad

Riigid Eurovisiooni lauluvõistlusel
E
Andorra Eurovisiooni lauluvõistlusel

Andorra on osalenud Eurovisiooni lauluvõistlusel kuus korda. 

Debüteeriti 2004. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel 2004. aastal İstanbulis. Andorra ei ole kunagi finaali pääsenud. Enne debüteerimist olid andorralased võistlusest väga huvitatud, kuid kohalik ringhääling seda ei edastanud (võistlust sai vaadata Prantsusmaa ja Hispaania telekanalite kaudu). 2007. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel ennustati Andorrale edasipääsu, kuid poolfinaalis jäädi 12. kohale ning finaali ei pääsetud. Andorra on andnud finaalides Hispaaniale iga kord 12 punkti, välja arvatud ainult 2007. aastal.

Andorra pole pärast 2009. aastat lauluvõistlusel rahapuuduse tõttu osalenud.

Andorra ringhääling RTVA teatas märtsis 2019, et nad on valmis Kataloonia ringhäälinguga Televisió de Catalunya (TVC) Eurovisiooni lauluvõistlusel osalemisel koostööd tegema. Need ringhäälingud tegid koostööd ka aastal 2004, kui Andorra debüteeris. Mais 2019 kinnitas RTVA 2020. aasta lauluvõistlusel mitteosalemist. Andorra valitsev erakond Demokraadid Andorra Eest (Demòcrates per Andorra) teatas novembris 2019, et RTVA plaanib Eurovisiooni lauluvõistlusele naasta, kuid enne tuleb teha kulude hindamine. Andorra naasmist Eurovisiooni lauluvõistlusele on toetanud Andorra turismiministeerium ja paljud endised Andorra esindajad Eurovisiooni lauluvõistlusel. 15. mail 2020 ütles Andorra esindaja 2009. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Susanne Georgi, et on taganud rahastamise riigi naasmiseks lauluvõistlusele. 1. augustil 2020 teatas Georgi, et koosolekul Andorra peaministri Xavier Espot Zamoraga leppisid nad suuliselt kokku, et riik naaseb lauluvõistlusele aastal 2022, pärast koroonapandeemia loodetavat lõppu.

Osalused

Hääletamise ajalugu (2004–2009)
Andorra on andnud kokku kõige rohkem punkte järgmistele riikidele:

Andorra on saanud kokku kõige rohkem punkte järgmistelt riikidelt:

Galerii

Viited

Välislingid
 Eurovisioon.ee – Andorra
 Eurovisiooni lauluvõistluse koduleht
 Andorra kõikide laulude laulusõnad

Riigid Eurovisiooni lauluvõistlusel
E
Armeenia Eurovisiooni lauluvõistlusel

Armeenia tegi debüüdi Eurovisiooni lauluvõistlusel 2006. aastal Ateenas. Armeeniat esindas André lauluga "Without Your Love". Et Armeenia osales lauluvõistlusel esimest korda, pidi André läbima ka poolfinaali. Finaalõhtul saavutati 8. koht.

Kuni 2011. aastani pääses Armeenia alati poolfinaalist finaali ning lõpetas finaalis esikümnes. 2011. aastal jäi Armeenia lauluga "Boom Boom" poolfinaalis 12. kohale ning seega ei pääsenud esimest korda finaali.

2014. aasta Eurovisioonil kordas Aram Mp3 lauluga "Not Alone" Armeenia kõige paremat kohta, kui saavutas neljanda koha.

Osalused

Hääletamise ajalugu (2006–2019) 
Armeenia on andnud kokku kõige rohkem punkte järgmistele riikidele:

Armeenia on saanud kokku kõige rohkem punkte järgmistelt riikidelt:

Välislingid 
 Eurovisioon.ee – Armeenia
 Eurovisiooni lauluvõistluse koduleht
 eurovision.am

Riigid Eurovisiooni lauluvõistlusel
E
Aserbaidžaan Eurovisiooni lauluvõistlusel

Aserbaidžaan tegi oma debüüdi Eurovisiooni lauluvõistlusel 2008. aastal Belgradis pärast seda, kui Aserbaidžaani telekanal İctimai Televiziya (İTV) sai EBU aktiivseks liikmeks. İTV oli näidanud võistlust ka varem, ostes EBU-lt edastusõiguse.

2007. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel oli  tahtnud osaleda Aserbaidžaani rahvuslik telekanal AzTV, kuid EBU reeglid ei lubanud seda, sest AzTV polnud EBU aktiivne liige. AzTV ei saanud 18. juunil 2007 EBU liikmestaatust, sest kanalit peeti liiga sõltuvaks Aserbaidžaani valitsusest.

5. juulil 2007 sai liikmestaatuse İTV ning 15. oktoobril 2007 sai İTV õiguse osaleda Eurovisiooni lauluvõistlusel.

Aserbaidžaan oli viimane Kaukaasia riik, kes lauluvõistlusega liitus. Esimesena liitus 2006. aastal Armeenia. Gruusia liitus 2007. aastal. Aserbaidžaan kvalifitseerus oma esimesel korral finaali ning saavutas 132 punktiga 8. koha.

2011. aastal esindasid Aserbaidžaani Eldar & Nigar lauluga "Running Scared", mis on kirjutatud rootslaste Stefan Örn, Sandra Bjurman ja Lain Farguhansoni poolt. Laul võitis võistluse 221 punktiga.

2018. aastal ei pääsenud Aserbaidžaan esimest korda finaali. Seejuures poolfinaalis jäädi 11. kohale.

Osalused

Hääletamise ajalugu (2008–2019)
Aserbaidžaan on andnud kokku kõige rohkem punkte järgnevatele riikidele:

Aserbaidžaan on saanud kokku kõige rohkem punkte järgnevatelt riikidelt:

Korraldatud Eurovisiooni lauluvõistlused

Galerii

Märkused

Välislingid
 Eurovisioon.ee – Aserbaidžaan
 Eurovisiooni lauluvõistluse koduleht
 Kõigi Aserbaidžaani laulude laulusõnad

Riigid Eurovisiooni lauluvõistlusel
E
Belgia Eurovisiooni lauluvõistlusel

Belgia on üks riikidest, mis kuulus 1956. aastal Eurovisiooni lauluvõistluse osavõtjate algkoosseisu. Belgia on osalenud 51 korral ning on eelnevate aastate halbade tulemuste tõttu vahele jätnud vaid aastad 1994, 1997 ja 2001. Belgia on ühe korra lauluvõistluse võitnud. 1986. aastal esindas Belgiat Sandra Kim, kes võitis võistluse lauluga "J'aime la vie". Kuigi Sandra laulis, et on 15-aastane, oli ta tegelikult kõigest 13-aastane. Praegu on osalejate minimaalne vanus 16, seega ongi Sandra Kim noorim Eurovisiooni lauluvõistluse võitja läbi aegade. Belgia oli viimane algkoosseisu kuulunud riikidest, kes võistluse võitis. Tänu võidule toimus 1987. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus Brüsselis.

Belgia on olnud kahel korral teine (1987 ja 2003) ning kaheksal korral viimane. 2003. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel laulis Urban Trad väljamõeldud keeles laulu "Sanomi" ning saavutas 165 punktiga teise koha. See oli 2 punkti vähem kui Türgil, kes tookord võitis. Ishtar laulis ka 2008. aastal väljamõeldud keeles, kuid pidi leppima 17. kohaga 1. poolfinaalis ega kvalifitseerunud finaali.

Rahvuslik valimisprotsess
Belgial on spetsiaalne valimisprotsess. Belgias on kaks ringhäälingut, VRT ja RTBF. Laulu valida saab üks ringhäälingutest üle aasta. Enne 1999. aasta Eurovisiooni lauluvõistlust esitati kõik laulud kas hollandi või prantsuse keeles, välja arvatud 1977. aastal, kui Belgia esindaja laulis inglise keeles. Belgiat ei ole kunagi esindanud laul, mis oleks Belgia kolmandas riigikeeles saksa keeles.

Osalused

Hääletamise ajalugu (1957–2019)
Belgia on andnud kokku kõige rohkem punkte järgnevatele riikidele:

Belgia on saanud kokku kõige rohkem punkte järgnevatelt riikidelt:

Korraldatud Eurovisiooni lauluvõistlused

Galerii

Märkused

Välislingid
 Eurovisioon.ee - Belgia
 Eurovisiooni lauluvõistluse koduleht

Riigid Eurovisiooni lauluvõistlusel
E
Bosnia ja Hertsegoviina Eurovisiooni lauluvõistlusel

Bosnia ja Hertsegoviina tegi oma debüüdi Eurovisiooni lauluvõistlusel 1993. aastal. Riik on osalenud igal aastal, välja arvatud aastatel 1998 ja 2000, mil madal keskmine skoor sundis võistluse vahele jätma, ning aastatel 2013–2015. Alates 2017. aastat ei ole osaletud.

Bosnia ja Hertsegoviina parim tulemus on aastast 2006, mil Hari Mata Hari saavutas lauluga "Lejla" kolmanda koha.

Bosnia ja Hertsegoviina on võistelnud Eurovisiooni lauluvõistlusel ka aastatel 1961–1991 Jugoslaavia osana. Bosnia ja Hertsegoviina on Jugoslaaviat esindanud aastatel 1964, 1973, 1976 ja 1981.

Osalused
Osalejate vaatamiseks enne 1993. aastat vaata Jugoslaavia Eurovisiooni lauluvõistlusel.

Hääletamise ajalugu (1993–2016)
Bosnia ja Hertsegoviina on andnud kokku kõige rohkem punkte järgmistele riikidele:

Bosnia ja Hertsegoviina on saanud kokku kõige rohkem punkte järgmistelt riikidelt:

Galerii

Vaata ka
 Jugoslaavia Eurovisiooni lauluvõistlusel

Välislingid
 Eurovisioon.ee – Bosnia ja Hertsegoviina
 Eurovisiooni lauluvõistluse koduleht

Riigid Eurovisiooni lauluvõistlusel
E
Real Betis

Real Betis Balompié on Hispaania linna Sevilla jalgpalliklubi. Klubi mängib Hispaania kõrgliigas La Liga alatest hooajast 2015–2016.

Klubi on asutatud 12. septembril 1907. Klubi on tulnud korra Hispaania meistriks (hooajal 1934–35) ning võitnud kahel korral Hispaania karika (hooaegadel 1976–77 ja 2004–05).

Real Betis on jõudnud korra UEFA Meistrite Liiga alagrupiturniirile (hooajal 2005–2006. UEFA Euroopa Liigas ehk endises UEFA karikas on parim tulemus 16 sekka jõudmine (hooaegadel 2005–06 ja 2013–14).

Klubi kodustaadion on Benito Villamarín, mis mahutab 60 720 pealtvaatajat.

Praegune koosseis
Seisuga 31. jaanuar 2022

Saavutused 
La Liga
Võidud (1): 1934–35
Copa del Rey
Võidud (2): 1976–77, 2004–05
Teised kohad (2): 1931, 1996–97
Supercopa de España
Teised kohad (1): 2005
Segunda División
Võidud (7): 1931–32, 1941–42, 1957–58, 1970–71, 1973–74, 2010–11, 2014–15
Tercera División
Võidud (1): 1953–54

Peatreenerid 
 ...
  Julio Velázquez (2014)
  Juan Merino (2014)
  Pepe Mel (2014–2016)
  Juan Merino (2016)
  Gus Poyet (2016)
  Víctor Sánchez (2016–2017)
  Alexis Trujillo (2017)
  Quique Setién (2017–2019)
  Rubi (2019–2020)
  Manuel Pellegrini (2020–)

Viited

Välislingid 

 Koduleht

 
Hispaania jalgpalliklubid
Sevilla
Getafe CF

Getafe Club de Fútbol on Hispaania linna Getafe jalgpalliklubi, mis mängib alates hooajast 2017–2018 Hispaania kõrgliigas La Liga.

Klubi on asutatud 1983. aastal. Esimesel hooajal alustas klubi Hispaania jalgpalli 7. liiga tasemelt. Hooajaks 1994–1995 oldi jõutud juba esiliigasse. Esimest korda jõuti Hispaania kõrgliigasse hooajal 2004–2005. Pärast 12 aastat langeti kõrgliigast esimest korda välja hooajal 2015–2016, mil jäädi üheksateistkümnendaks. Kõrgliigasse jõuti tagasi hooajaks 2017–2018.

Getafe parim koht Hispaania kõrgliigas on kuues, mis saavutati hooajal 2009–2010. Klubi on kahel korral jõudnud Hispaania karikavõistluste finaali (hooaegadel 2006–07, 2007–08), kuid mõlemal korral on kaotatud. Hooajal 2007–2008 osales klubi Euroopa karikal, kus jõuti lõpuks kaheksa parima sekka.

Getafe suurimaks rivaaliks on CD Leganés.

Getafe kodustaadion on alates 1989. aastast Coliseum Alfonso Pérez, mis mahutab 17 393 pealtvaatajat.

Praegune koosseis
Seisuga 1. veebruar 2022

Saavutused 
Copa del Rey
Teised kohad (2): 2006–07, 2007–08

Peatreenerid 
 ...
  Víctor Muñoz (2008–2009)
  Míchel (2009–2011)
  Luis García (2011–2014)
  Cosmin Contra (2014–2015)
  Quique Sánchez Flores (2015)
  Pablo Franco (2015)
  Fran Escribá (2015–2016)
  Juan Esnáider (2016)
  José Bordalás (2016–21)
  Míchel (2021)
  Quique Sánchez Flores (2021–)

Viited

Välislingid 
 Koduleht

Hispaania jalgpalliklubid
 
Madridi autonoomne piirkond