joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Leave (Get Out)

"Leave (Get Out)" on pop rock–R&B laul, mis on kirjutatud Soulshocki, Kenneth Karlini, Alexander Cantrelli ja Philip "Silky" White'i poolt Ameerika laulja-laulusõnade kirjutaja JoJo's debüütalbumi jaoks, JoJo (2004). Välja antud 2004. aasta veebruaris albumi juhtsinglina, sai Soulshock & Karlini-produtseeritud lugu rahvusvaheliseks hitiks, jõudes 12. kohale USA Billboard Hot 100 edetabelis ja 2. kohale Inglismaal, Euroopas, Austraalias ja Uus-Meremaal. Lisaks sertifitseeriti see kullaks RIAA poolt 2004. aasta oktoobri lõpus.

Kui singel jõudis esikohale USA Billboard]]i Top 40 Mainstreamis, sai JoJost 13-aastasena noorim sooloartist, kel on esikohasingel USA-s ja ka kõige nooremaks MTV Video Muusika Auhindade nominendiks, kui loo muusikavideo (režissöör Erik White) nomineeriti "Parima uue artisti" kategoorias 2004. aastal.

2006. aastal Singapore Idolis, võistleja Gayle Nerva laulis seda laulu Spectacular 2, aga hääletati välja samast voorust.

Lood ja formaadid
Ameerika topelt A-pool singel koos looga "Not That Kinda Girl" ja Austraalia CD 1
"Leave (Get Out)" (Album Version) – 4:03
"Leave (Get Out)" (Hip Hop Club Mix) – 3:50
"Leave (Get Out)" (Dance Mix) – 3:54
"Leave (Get Out)" (Main Instrumental) – 4:40
"Not That Kinda Girl" – 3:28

Austraalia enhanced CD 2
"Leave (Get Out)" (Radio Edit) – 4:00
"Leave (Get Out)" (Album Version) – 4:03
"Leave (Get Out)" (Hip Hop Club Mix) – 3:50
"Leave (Get Out)" (Dance Mix) – 3:54
"Leave (Get Out)" (Video) (Disney/Nickelodeon versioon)

Ameerika digitaalne maxi single
"Leave (Get Out)" (Radio Edit) – 3:47
"Leave (Get Out)" (Dance Mix) – 3:54
"Leave (Get Out)" (Mike Rizzo Club Mix/The Syndicate Vocal Mix) – 8:09
"Leave (Get Out)" (The Popstar Dark Anthem Mix/P.S. House Mix) – 9:38

Briti CD 1
"Leave (Get Out)" (Radio Edit) – 3:49
"Leave (Get Out)" (Dance Mix) – 3:54

Briti enhanced CD 2
"Leave (Get Out)" (Radio Edit) – 3:48
"Leave (Get Out)" (Hip Hop Club Mix) – 3:50
"Not That Kinda Girl" – 3:28
"Leave (Get Out)" (Video)

Saksamaa CD singel
"Leave (Get Out)" (Radio Edit) – 3:49
"Leave (Get Out)" (Hip Hop Club Mix) – 3:50

Euroopa Maxi CD singel
"Leave (Get Out)" (Radio Edit) – 3:49
"Leave (Get Out)" (Hip Hop Club Mix) – 3:50
"Leave (Get Out)" (Dance Mix'') – 3:54
"Leave (Get Out)" (Instrumentaal) – 4:04

Edetabelid

2004. aasta singlid
JoJo singlid
Burgstädt

Burgstädt on linn Saksamaal Saksimaa Kesk-Saksimaa kreisis.

Linnaosad 
 Göppersdorf ja Herrenhaide (1935)
 Burkersdorf ja Heiersdorf (1935)
 Helsdorf (1974)
 Mohsdorf ja Schweizerthal (1995)

Välislingid
 Linna kodulehekülg

Saksimaa linnad
Saksimaa vallad
Kesk-Saksimaa kreis
Geringswalde

Geringswalde on linn Saksamaal Saksimaa Kesk-Saksimaa kreisis.

Linnaosad 
Aitzendorf, Altgeringswalde, Arras ja Holzhausen

Viited

Välislingid
 Linna kodulehekülg

Saksimaa linnad
Saksimaa vallad
Kesk-Saksimaa kreis
Limburg an der Lahn

Limburg an der Lahn on linn Saksamaal Hesseni liidumaal, Limburg-Weilburgi kreisi keskus. Asub Taunuse ja Westerwaldi vahel Lahni jõe ääres. 

Esmakordelt mainitakse Limburgi 910. aastal. 1214. aastal sai linnaõigused. 1235 pühitseti sisse romaani stiilis Limburgi toomkirik.

Linna elanike arv on umbes 33 800.

Viited

Välislingid 

Limburgi koduleht

Hesseni linnad
Kari Hotakainen

Kari Matti Hotakainen (sündinud 9. jaanuaril 1957 Poris) on soome kirjanik. Ta on sündinud Poris, kuid elanud Helsingis juba 1986. aastast. Ta on olnud copywriter ja Helsingin Sanomate kolumnist, aastast 1996 vabakutseline kirjanik. 

Hotakainen alustas kirjanikukarjääri 1980. aastate alguses luulega. Esimene raamat "Harmittavat takaiskut" ilmus 1982. aastal. Luulest siirdus ta laste- ja noorteraamatute kaudu romaanide kirjutamise juurde. Enne vabakutseliseks jäämist töötas ta uudistetoimetajana ja WSOY reklaamiosakonnas. Hotakaise läbimurdeteoseks oli 1997. aasta Finlandia kirjandusauhinna kandidaat, osalt autobiograafiline "Klassikko". 2002. aastal ilmunud romaan "Kaitsekraavi tee" ("Juoksuhaudantie") sai Finlandia auhinna ja raamatust tehti mängufilm. Põhjamaade Nõukogu kirjandusauhinna sai ta 2004 ja Põhjamaade näitekirjandusauhinna näidendi "Punahukka" eest 2006. Aastal 2010 sai ta romaani "Ihmisen osa" eest Runebergi auhinna.

Ta on kahe lapse isa ja on abielus helitehnik Tarja Laaksosega 1983. aastast alates.

Teosed

Romaanid 

 Buster Keaton: elämä ja teot (1991)
 Bronks (1993)
 Syntisäkki (1995)
 Pariskunta, pukki ja pieni mies (1997)
 Klassikko (1997) 
 Sydänkohtauksia, eli kuinka tehtiin Kummisetä (1999)
 Juoksuhaudantie (2002; eesti keeles Kaitsekraavi tee, 2005) 
 Iisakin kirkko (2004)
 Huolimattomat (2006)
 Finnhits (2007)
 Ihmisen osa (2009)
 Jumalan sana (2011)

Luulekogud 

 Harmittavat takaiskut (1982)
 Kuka pelkää mustaa miestä (1985)
 Hot (1987)
 Runokirja (1988)
 Kalikkakasa, kootut runot (2000)

Laste- ja noorteraamatud 

 Lastenkirja (1990; eesti keeles Lasteraamat 2001)
 Ritva (1997)
 Näytän hyvältä ilman paitaa (2000)
 Satukirja (2004)

Kuuldemängud 

 Puutteellinen, Radioteatteri (1996)
 Hurmaus, Radioteatteri (1997)
 Keihäänheittäjä, Radioteatteri (1997)
 Tulisuihku, Radioteatteri (1999)
 Sitten kun kaikki on ohi, Radioteatteri (2000)

Näidendid 

 Hukassa on hyvä paikka, musiikkinäytelmä, Helsingin Kaupunginteatteri (1999)
 Sydänkohtauksia, Tampereen työväen teatteri (2002), Kuopion kaupunginteatteri (2003)
 Punahukka, KOM-teatteri (2005)
 Kuka kukin on, Kansallisteatteri (2009)

Soome kirjanikud
Põhjamaade Nõukogu kirjandusauhinna laureaadid
Sündinud 1957
Vanderbilti Ülikool

Vanderbilti Ülikool (inglise Vanderbilt University) on Ameerika Ühendriikides Nashville'is asuv eraülikool, mille asutas 1873. aastal laevandus- ja raudteemagnaat Cornelius Vanderbilt.

2007. aastal õpib ülikoolis 11600 üliõpilast.

U.S. News & World Report paigutab oma edetabelis Vanderbilti Ülikooli 18. kohale USA ülikoolide seas.

Välislingid 

http://www.vanderbilt.edu/

Ameerika Ühendriikide ülikoolid
Al Gore

Albert Arnold Gore (sündinud 31. märtsil 1948) on USA poliitik, äritegelane ja keskkonnakaitsja. 

Gore töötas aastatel 1977–1985 Ameerika Ühendriikide Esindajatekojas, 1985–1993 Senatis, kus esindas Tennessee osariiki. Aastatel 1993–2001 oli ta Bill Clintoni ametiajal 45. Ameerika Ühendriikide asepresident.

Al Gore oli 2000. aasta USA presidendivalimistel Demokraatliku Partei presidendikandidaat. Gore'i ja George W. Bushi valimisvõitlus oli üsna vastuoluline, millest võitjana väljus viimane, hoolimata sellest, et Gore sai kokku rohkem hääli (543 895). 

 Gore on olnud Ameerika televisioonikanali Current TV president ning on investeerimisfirma Generation Investment Management eesistuja, suurettevõtte Apple Inc. juhtkonna liige ja Kliimakaitse Liidu (Alliance for Climate Protection) eesistuja.

Gore kui keskkonnakaitsja 
Gore peab ülemaailmselt loenguid globaalsest soojenemisest, mida ta kutsub "kliimakriisiks". Aastal 2006 mängis ta peaosa Oscariga pärjatud dokumentaalfilmis "Ebamugav tõde" ("An Inconvenient Truth"), kus peateemadeks on globaalne soojenemine ja keskkonna seisund ning sellega seotud probleemid. 

Al Gore'i juhtimisel annab tema organisatsioon Save Our Selves heategevuslikku kontserti "Live Earth", millega soovib inimestele selgitada kliimamuutusprobleeme. 2007. aasta 7. juulil (07.07.07) kanti kontserti üle kogu maailmas. 2007. aasta juulis juhtis ta koos Cameron Diaziga televisioonis kliimateemalist saadet "60 Seconds to Save the Earth", et toetada inimeste püüdu lahendada kliimakriisi.

Tunnustus
Albert Arnold Gore pälvis 2007. aastal koos organisatsiooniga Valitsustevaheline Kliimamuutuste Paneel Nobeli rahuauhinna.

2008. aastal valiti ta Ameerika Filosoofiaseltsi liikmeks.

Ameerika Ühendriikide asepresidendid
Ameerika Ühendriikide senaatorid
Nobeli rahuauhinna laureaadid
Keskkonnakaitsjad
Sündinud 1948
Eesti soojuselektrijaam

Eesti soojuselektrijaam (lühendatult Eesti SEJ; ametlik nimi Eesti Elektrijaam) on 100-protsendiliselt ettevõttele Eesti Energia kuuluva aktsiaseltsi Narva Elektrijaamad osa, soojuselektrijaam Narva lähedal Auvere külas Mustajõel, mis töötab alates 1969. aastast. Eesti SEJ põhikütuseks on põlevkivi, ent elektrijaama 2005. aastal valminud keevkihtplokis on võimalik asendada kuni 50% põlevkivist biokütusega. 

Eesti SEJ on Eesti suurim elektrijaam: selle elektriline võimsus on 1615 MW ja soojuslik võimsus 84 MW. Ühtlasi on tegu maailma suurima põlevkivielektrijaamaga. Kokku töötab jaamas kaheksa energiaplokki, sealhulgas ka 2005. aastal rajatud keskkonnasõbralikul keevkihttehnoloogial kaasaegne energiaplokk. Kokku katab elektrijaam ja selle tuhaärastussüsteem 810 hektari suuruse maa-ala. 

Algselt kandis elektrijaam Uus-Balti Elektrijaama nime. 1965. aastal algas elektrijaama vundamendi süvendi kaevamine. Esimene energiaplokk käivitati 30. juunil 1969. Projekteeritud võimsuse – 1600 MW – saavutas elektrijaam neli aastat hiljem. Kahe korstna kõrgus on 250 meetrit. 

2014. aasta lõpus töötas Eesti Energia Narva Elektrijaamades, kuhu lisaks Eesti soojuselektrijaamale kuulub ka Balti soojuselektrijaam, 693 töötajat.

Viited

Välislingid
Eesti SEJ kohta info Narva Elektrijaamade kodulehel

Eesti soojuselektrijaamad
Narva-Jõesuu linn
Eesti Energia
Eesti põlevkivitööstus
Sillamäe Soojuselektrijaam

Sillamäe soojuselektrijaam (lühendatult Sillamäe SEJ) on ettevõttele Silmet Grupp kuuluv soojuselektrijaam Sillamäel, mis töötab alates 1997. aastast.

Sillamäe SEJ põhikütuseks on maagaas ja põlevkivi.

Välislingid
Koduleht

Eesti soojuselektrijaamad
Sillamäe
Heinrich Caspar von Stackelberg

Heinrich Caspar von Stackelberg (1702 – 30. august/10. september 1778 Triigi) oli Eestimaa ja Saaremaa mõisnik ning Preisimaa sõjaväelane (leitnant).

Heinrich Caspar von Stackelberg sündis  Triigi mõisniku Friedrich von Stackelbergi (1662–1710) ja Gertruda Regina von Radinghi (1675–1751) pojana.

Talle kuulusid Triigi, Vaemla, Kassari ja Aunaku mõis. Samuti maja Kuressaares (krunt nr. 96, 1747).

Ajaloomuuseumis on trükitud kujul säilinud Karja kirikuõpetaja Friedrich Wilhelm Willmanni (1746–1819) koostatud Heinrich Caspar von Stackelbergi matusejutlus.

Perekond

Heinrich Caspar von Stackelberg abiellus 1735. aastal oma onutütre Friederika Christina Catharina von Radinghiga (1708–1789), kes oli Tiinuse mõisniku kindralmajor Justus Heinrich von Radinghi (1665–1742) ja Johanna Christina von Costi tütar.

Abielust sündis 9 last, kellest vaid neli said täiskasvanuks:
 Justus Friedrich von Stackelberg (1737–1800), Kassari ja Mõisamaa mõisnik;
 Caspar Adolph von Stackelberg (1739–1799), Vaemla ja Triigi mõisnik;
 Johann Ernst von Stackelberg (1741–1818), Vene major, Väike-Rõude mõisnik;
 Wilhelm Gottfried von Stackelberg (1749–1809), Saastna ja Matsalu mõisnik.

Esivanemad
Viited:

Vaata ka
Stackelberg

Viited

Vaemla mõisnikud
Friedrich
Baltisakslased
Sündinud 1702
Surnud 1778
Beniamino Gigli

Beniamino Gigli (20. märts 1890 Recanati – 30. november 1957 Rooma) oli itaalia tenor.

Ta astus esmakordselt lavale 1914. aastal Enzo rollis Amilcare Ponchielli ooperis "Gioconda", rahvusvahelise tunnustuse tõi talle debüüt La Scala's 1918 Arrigo Boito ooperis "Mefistofeles". Giglit peetakse selle sajandi üheks suuremaks tenoriks nii hääle erakordselt kauni tämbri kui ka äärmiselt laia haardega repertuaari poolest. Suure populaarsuse tõi Giglile ka Naapoli laulude esitamine.

Välislingid
Beniamino Gigli M. Malkovi saidil (vene keeles)

Itaalia lauljad
Sündinud 1890
Surnud 1957
Mirella Freni

Mirella Freni (õieti Fregni; 27. veebruar 1935 Modena – 9. veebruar 2020 Modena) oli itaalia ooperilaulja (sopran).

Debüteeris 20-aastaselt Modenas Bizet' ooperis "Carmen". Võitis 1958 Viotti lauljate konkursi ja sealt algas tema rahvusvaheline karjäär. Laulnud maailma suurimates ooperimajades (La Scala, Viini Riigiooper, Londoni Covent Garden, New Yorgi Metropolitan Opera jpt). On tuntud eelkõige Wolfgang Amadeus Mozarti ja Giacomo Puccini teoste interpreedina. Tähtsamad rollid: Mimi (G. Puccini "Boheem"), Cio-cio-san (G. Puccini "Madama Butterfly"), Susanna (W.A. Mozarti "Figaro pulm").

Itaalia lauljad
Sündinud 1935
Surnud 2020
Leontyne Price

Mary Violet Leontyne Price (sündinud 10. veebruaril 1927) on USA sopran. On üks esimesi mustanahalisi ooperilauljaid, kes saavutas rahvusvahelise tuntuse. Laulnud maailma suuremates ooperimajades ja salvestanud hulgaliselt erinevatele väljaandjatele. Oli hinnatud Giuseppe Verdi dramaatilisemate ooperikangelannade esitaja.

Olulisemad ooperid tema repertuaaris: G. Verdi "Aida", "Saatuse jõud", "Ernani", "Trubaduur" ja "Maskiball". Leontyne Price oli Herbert von Karajani lemmiklaulja. Ta lahkus lavalt 1985. aastal Aida rolliga New Yorgi Metropolitan Operas.

Ameerika Ühendriikide lauljad
Sündinud 1927
Victoria I

Victoria I on Eesti laevandusettevõtte Tallink parvlaev, mis on ehitatud 2004. aastal Soomes Rauma laevatehases.

Laev sõidab liinil Tallinn–Stockholm–Tallinn Eesti lipu all. Sõsarlaev Romantika sõidab alates 13. detsembrist 2016 Riia-Stockholmi liinil.

Laev nimetati Rootsi kroonprintsessi Victoria järgi. Kuid laeva ei saanud nimetada Victoriaks, sest Eesti laevaregistris juba oli sellenimeline laev. Seepärast on laeva nimi Victoria I.

Tehnilised andmed 

Victoria I on 193,8 m pikk, 29 m lai ja süvisega 6,5 m. Laeva kogumahutavus on 40 975 ja suurim kiirus 22 sõlme. Laeva jääklass on 1A Super.

Laeva jõuallika moodustavad 4 Wärtsilä 16V32 peamasinat, võimsus kokku on 26,24 megavatti.

Laeva autotekil on 1030 rajameetrit ning see mahutab 400 autot.

Victoria I oli veeskamise järel kajutite arvu poolest maailmas 6. parvlaev. Tal on 740 kajutit.

Victoria I kasutab 16 400 tonni kütust aastas.

Victoria I läbib aasta jooksul 90 000 meremiili ehk teisisõnu teeks ta aastaga 4,2 ümbermaailmareisi.

Laeva plaan

Laeva ajalugu

15. oktoobril 2002 allkirjastati laevaehitusleping Stockholmis Eesti saatkonnas.

Laev ehitati Soomes Raumas tollases Aker Finnyardsi laevatehases. 11. märtsil 2003 pandi laevale tehasenumbriga NB 434 kiil.

16. oktoobril 2003 lasti laev vette. Seega kulus laevaehituslepingu allkirjastamisest laeva veeskamiseni aasta ja 1 päev. Ehitamine maksis 2,4 miljardit Eesti krooni. Laeva ristiema on Ilon Wikland.

2004. aasta veebruaris toimusid laeva proovisõidud. 21. ja 22. veebruaril pidi laev Naantalis vööripõtkurite vea tõttu dokkima. 9. märtsil andis tehas laeva Tallink Grupile üle.

18. märtsil 2004 lahkus Victoria I Raumast ja saabus järgmisel päeval Tallinna. 20. märtsil esitleti uut laeva Helsingis ja päev hiljem saabus ta Stockholmi. Samal päeval alustas ta liiklust liinil Tallinn–Stockholm.

Pärast Eesti astumist Euroopa Liitu 1. mail 2004 lisandus liinile sissesõit Maarianhamina sadamasse. See oli vajalik tax-free kaubanduse õiguse säilitamiseks.

10. septembril 2005 oli Victoria I Stockholmi sadama päeval Stadsgårdenis.

19. ja 20. novembril 2005 korraldas Victoria I tšarterreisi. Liinil Helsingi–Tallinn korraldati valimiskohtumised Soome presidendi Tarja Halose tagasivalimiskampaania käigus.

7.–11. juunil 2007 korraldas Victoria I tšarterreisi konverentsilaevana Peterburi IX majandusfoorumi jaoks, 8.–10. augustil 2008 Gotlandile Visbysse ja 11.–12. septembril 2008 Peterburi.

17. ja 18. jaanuaril 2011 sõitis Eesti presidendipaar liinireisiga riigivisiidile Rootsi.

Šotimaa valitsus rentis 2022. aastal laeva kuueks kuuks, et majutada sinna Ukraina sõjapõgenikke.

Viited

Välislingid

 Victoria I Tallinki kodulehel
 Victoria I Fakta om Fartyg (rootsi keeles)
 Ukraine refugees: Scotland pauses super sponsor scheme. BBC News, 11. juuli 2022
 Angie Brown & Katy Scott. The Ukrainians living on a cruise ship in Edinburgh. BBC News, 31. juuli 2022

Tallinki reisilaevad
Rabarock

Rabarock oli muusikafestival, mis toimus Järvakandis juuni esimeses pooles aastatel 2005–2009 ja 2011–2012. Aastal 2010 jätsid Rabarocki korraldajad festivali ära tuues ettekäändeks majanduskriisist tulenevad raskused.

Esinejad
2012, 15.-16. juunil 
The Big Pink (UK), Dwarves (USA), The Experimental Tropic Blues Band (BEL), Reckless Love (FIN), Skyforger (LAT), The Stranglers (UK), von Hertzen Brothers (FIN).
2011, 17–18 juuni
Abraham (EST), Aides (EST), Anal Thunder (FIN), Apelsin (EST), The Bad Ass Brass Band (FIN), Circle (FIN), Def Räädu (EST), DND (UK), Electric Wizard (UK), Ewert and The Two Dragons (EST), Filter (USA), Goresoerd (EST), IAMX (UK), J.M.K.E. (EST), Kurjam (EST), Metsatöll (EST), Mustasch (SWE), Nevesis (EST), NoMeansNo (CAN), Orelipoiss (EST), Pendulum (AU), Public Image Ltd (UK), Rock-Hotel plays Rock-Hotel 1983 (EST), Rock Reality band (EST), Singer Vinger (EST), Sunrise Avenue (FIN), Teräsbetoni (FIN), Ultima Thule (EST), Winny Puhh (EST).
2010, Ei toimunud majanduskriisi tõttu
2009, 12–13 juuni
A.Human (UK), Anthrax (USA), B.D.Ö. (EST), Gary Numan (UK), KMFDM (GER), Kosmikud (EST), Ladytron (UK), Metsatöll (EST), No-Big-Silence (EST), Pantokraator (EST), Pedigree (EST), Popidiot (EST), Robots in Disguise (UK), Static-X (USA), Velikije Luki (EST), Viikate (FIN), The Wildhearts (UK), Zetod (EST).
2008, 13–14 juuni
Black Lips (USA), Compromise Blue (EST), Danko Jones (CAN), Electric Eel Shock (JAP), The Fall (UK), Fujiya & Miyagi (UK), Helloween (GER), HU? (EST), Kotiteollisuus (FIN), Los Bastardos Finlandeses (FIN), Metsatöll (EST), Pitchshifter (UK), Propeller (EST), Psychoterror (EST), Silvi Vrait & Ultima Thule (EST), Sparks (USA), Truckfighters (SWE), Vaiko Eplik ja Eliit (EST).
Rabarocki ööklubis esinesid Me, Myself & I (EST) ja DJ Hämäläinen (FIN).
2007, 15–16 juuni
Agent M (EST), Apoptygma Berzerk (NOR), Clawfinger (SWE), Dagö (EST), The Datsuns (NZL), Electric Six (USA), Kosmikud (EST), Laibach (SLO), Metsatöll (EST), Nick Oliveri And The Mondo Generator (USA), Mr. Lawrence (EST), Pain (SWE), Pedigree (EST), Peer Günt (FIN), Poets of the Fall (FIN), Shelton San (EST), Tanel Padar & The Sun (EST), Tharaphita (EST).
2006, 9–10 juuni
Brides in Bloom (EST), Cleaning Women (FIN), The Cooper Temple Clause (UK), Hardcore Superstar (SWE), J.M.K.E. (EST), Korpiklaani (FIN), Kreator (GER), Metsatöll (EST), The Misfits (USA), Negative (FIN), No-Big-Silence (EST), Onu Bella Band (EST), Oomph! (GER), Rosta Aknad (EST), The Skreppers (FIN), Slide-Fifty (EST), Suburban Tribe (FIN), Ultima Thule (EST).
2005, 10–11 juuni
22-Pistepirkko (FIN), The 69 Eyes (FIN), Boomhauer (FIN), East Trading Wang (EST), Eläkeläiset (FIN), The Exploited (UK), Extra Virgin (FIN), Kometa (FIN), Led R (EST), Melody Club (SWE), Mesh (UK), Metsatöll (EST), Röövel Ööbik (EST), Singer Vinger (EST), SuperHuman (LAT), Tanel Padar & The Sun (EST), Therapy? (UK), Tõnis Mägi & Muusik Seif (EST)

Viited

Välislingid

Festivali koduleht

Järvakandi
Eesti muusikafestivalid
Mohrenschildt

Mohrenschildt on Eestimaa aadlisuguvõsa.

Mohrenschiltide suguvõsale panid alguse Tallinna raehärra Johann Kochi pojad Johann ja Bernhard, kes aadeldati Rootsi kuninganna Kristiina poolt 20. septembril 1650. 

Vanema poja Johanni viimane meessoost järeltulija suri 1715. aastal, jättes järgi vaid perekonna noorema haru. Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse kanti Mohrenschildtide suguvõsa 1746. 

Läbi aegade kuulusid suguvõsale Nurme, Seidla, Tammiku, Jõgisoo, Hatu, Valingu, Risti, Kumna, Haiba, Laitse, Laulasmaa, Leebiku, Kurisoo, Käesalu ja veel palju teisi mõisu.

Suguvõsa liikmeid
Berend Johann von Mohrenschildt, Risti, Hatu, Tammiku ja Leebiku mõisnik
Berend Otto von Mohrenschildt (1718–1789), Vene leitnant, Eestimaa maanõunik ja tõeline riiginõunik
Reinhold Gideon von Mohrenschildt (1786–1827), Kurisoo mõisnik
Gustav Reinhold von Mohrenschildt (1787–1834), Käesalu mõisnik
Hugo Oskar von Mohrenschildt (1818–1899), Kurisoo mõisnik
Heinrich Alexander von Mohrenschildt (sündis 1831) 
Hermann Alfred von Mohrenschildt (1860–1928), Eestimaa rüütelkonna maanõunik
Sergei von Mohrenschildt (sündis 1870), Minski kubermangu aadlimarssal ja Vene sõjaväe ajaloolane
Dmitri von Mohrenschildt (1902–2002), Stanfordi Ülikooli professor, üks Raadio Vaba Euroopa asutajatest
George de Mohrenschildt (1911–1977), Ameerika naftageoloog, Lee Harvey Oswaldi sõber, (inglise wiki: George de Mohrenschildt)

Vaata ka 
Mohrenschildti suguvõsa vastastikuse abiandmise selts

Kirjandus 
Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften, Teil 2, 1-2: Estland, Görlitz, 1930, lk.129-141 Parand. ja täiend. lk.23-25

 

Rootsi aadlisuguvõsad
Eestimaa aadlisuguvõsad
Vana Tallinn (laev)

Vana Tallinn oli parvlaev, mis kuulus Eesti laevakompaniile Tallink, enne seda Inrekole ja veel varem Estline´ile.

Vana Tallinn ehitati 1974. aastal kui Dana Regina ning renoveeriti 1998. ja 2002. aastal. Aastatel 1993–1994 kandis laev Thor Heyerdahli nime.

Eestisse tuli see laev esmakordselt 17. juunil 1990 Rootsi lipuga  ja nimega Nord Estonia, et alustada liiklust liinil Tallinn-Stockholm. Sõitis sellel liinil jaanuarini 1993, mil asendati  Estoniaga. Edaspidi tegutses laev lühiajaliselt Kattegati ja Skagerraki vetes Thor Heyerdahli nime all.

Teist korda tuli laev Eestisse mais 1994. Laeva ostis Inreko, kui asus Eesti lipuga ja nimega Vana Tallinn liinile Tallinn–Helsingi. Tallinki laevana sõitis ka liinil Paldiski-Kapellskär.

Reisilaeva viimane liin oli alates 2006. aastast Riia–Stockholm, kuid 2008. aasta augustis asendati ta Läti–Rootsi liini uuendamise käigus Silja Festivaliga.

Tallinki laevana sai Vana Tallinn liinil Riia–Stockholm sõitmiseks Läti lipu.

Tallink andis Vana Tallinna väljaosturendilepinguga Allferries SA-le Albaaniasse juunis 2011, laeva nimeks sai Adriatica Queen, mis hakkas sõitma liinil Bari-Durrës. Laev sai Allferriese omaks detsembris 2013.

23. aprillil 2014 saabus laev Türgi Aliagasse, kus see lammutati.

Viited

Välislingid
 01. juuni 2011, Tallink müüb Vana Tallinna  Vahemerel seilamiseks, logistikauudised.ee, Äripäev
 17. juuni 2015, Valge laeva vaevaline tulek Eestisse, Postimees

Eesti reisilaevad
Regula

Regula on parvlaev, mis sõitis peamiselt Heltermaa–Rohuküla liinil.

Regula oli Saaremaa Laevakompanii esimene n.ö. uue põlvkonna laev, milles oli varasemast rohkem mõeldud ka reisijate mugavusele. Enne Eesti lipu alla ostmist 1997. aastal kuulus Regula Scandlines'ile ning sõitis aastail 1971–1996 Taani ja Rootsi vahelisel liinil Helsingør–Helsingborg.

Ehitatud ühena kolmest laevast sama projekti järgi perioodil 1968–1973, oli Regula algselt 800-kohaline, mahutades 75 sõidukit. 1985 ehitas Scandlines Regula, Betula ja Ursula ümber 900-kohaliseks ja 105 sõiduautot mahutavaks.

Regula sõitis Virtsu–Kuivastu liinil, kuni Saaremaa Laevakompanii kaks oma kolmest uuest parvlaevast Saksamaal rakendas ja tekkis vajadus panna laev Hiiumaa-liinile.

2016. aasta juulis ostis Regula Tallinna Sadama tütarfirma TS Laevad. Küll jäi seda esialgu edasi opereerima Saaremaa Laevakompanii. On hinnatud, et kui Saaremaa Laevakompanii soetas 1997. aastal aluse umbes 30 miljoni krooni ehk natuke vähem kui kahe miljoni euro eest, siis TS Laevad käis selle eest välja summa vahemikus 4–6,5 miljonit eurot. Hiljem täpsustati, et müügihinnaks oli 4 miljonit.

TS Laevad soetas Regula asenduslaevaks, aga on kasutanud seda ka lisareiside tegemisel. Asenduslaevana on see toiminud näiteks pärast 2017. aastal parvlaevaga Tiiu aset leidnud juhtimisseadme riket ja 2021. aastal parvlaevaga Tõll juhtunud õnnetust.

Viited

Välislingid
e-laevakinnisturaamat
"Parvlaev Regula sai 50aastaseks" Lääne Elu, 1. veebruar 2021

Eesti reisilaevad
TS Laevad
Silja Europa

Silja Europa on Eesti laevakompanii Tallink parvlaev, mis on ehitatud 1993. aastal Meyer Werfti laevatehases Saksamaal. Laeva tellis Soome laevakompanii Viking Line, kuid  sattus rahalistesse raskustesse ega ostnud laeva välja ning tehas rentis laeva Silja Line'ile. Silja Europa oli aastail 1993–2001 maailma suurim  ja kuni 2004. aastani Läänemere suurim  parvlaev. Silja Europa määrati Estonia katastroofi järel õnnetuspaiga koordinaatoriks. Selle laeva pardal oli maailma esimene ujuv-McDonald's kuni 1996. aastani, mil see asendati Silja enda kiirtoidurestoraniga. Silja Europa vahetas algul välja Helsingi-Stockholm liinil sõitnud Silja Serenade´i, mis siirdati Turu–Mariehamn/Långnäs–Stockholmi liinile. Seejärel aga vahetati laevad ümber, sest Silja Europal on parem manööverdusvõime. Turu-Stockholmi liinil sõitis Silja Europa kuni jaanuarini 2013.

2007. aasta aprillis teatas Tallink, et hakkab Turu–Stockholm liini uuendama. Esimese sammuna võeti 2008. aasta juuli lõpus liinilt ära Silja Festival ning asendati Tallinki tollase lipulaeva Galaxy'ga. 2009. aastal valmis Tallinki uus laev Baltic Queen. Laeva tellimise ajal ütles Tallink Grupi juhatuse liige Keijo Mehtonen, et uus laev võiks asendada Silja Europat. Silja Europa võiks aga saata Riia–Stockholm liinile. 2008. aasta novembris teatas aga juhatuse esimees Enn Pant, et uus laev paigutatakse hoopis Tallinn–Stockholm liinile. 

26. novembrist 11. detsembrini 2009 teenindas Silja Europa erakorralise remondi ajal Turu-Stockholmi liinil reisijaid Baltic Queen, mistõttu sel ajal sõitis Tallinn-Stockholmi liinil vaid ülepäeviti Victoria I.

23. jaanuarist 2013  kuni 6. augustini 2014 sõitis Silja Europa Eesti lipu all Tallinn-Helsingi liinil. Pärast seda prahiti laev Austraalia ettevõttele Bridgemans Services Ltd., mis hakkas seda edaspidi kasutama majutuslaevana. 

12. septembril 2014 väljus Silja Europa Paljassaare sadamast  ja  saabus Austraaliasse  oktoobris 2014. Teel tegi laev peatuse Hispaanias Algecirases.

Septembris 2015 ilmus Silja Europa müügikuulutus portaali yachtworld, kuid laevakompanii teatel pole Tallink sinna kuulutust pannud.

20. jaanuaril 2016  teatas Tallink meediale, et Silja Europa tuleb märtsis taas Tallinna-Helsingi liinile. Enne liinile tulekut uuendati laeva kajuteid, restorane, showbaari ja kauplusi.  Tallinn-Helsingi liinil sõidab Silja Europa 13. märtsist 31. augustini 2016 ning teeb juulis ja augusti algul 6 erireisi Gotlandile.

12. septembril 2016 teatas Tallink, et Baltic Queen naaseb 13. detsembril Tallinna-Stockholmi liinile ning Tallinna-Helsingi liinil hakkavad sõitma Silja Europa ning kiired parvlaevad Star ja Megastar.

Viited

Välislingid
 Silja Europa Tallinki kodulehel
 Tallinki suurim laev Austraaliasse, firma koondab kuni 90 töötajat Õhtuleht, 22. juuli 2014

Tallinki reisilaevad
Nihilistikrypt

Nihilistikrypt on 2004. aastal loodud eesti death metal-bänd. Tegutsemiskohaks on Tallinn. Varasematel albumitel käsitletud oletuslikud teemad nagu “predeath”, “postdeath” ning “lots of killer-side effort demanding process of during the unnecessarily painful way of dying death” metal on vahepeal sujuvalt põhjus-tagajärg põhimõttel arenenud süngemaks ja mõtlikumaks, kuid endiselt kurjaks death metaliks. Uue materjaliga toob bänd kuulajani oma muusikalise arusaama sarimõrtsuka värvikast mõttemaailmast ning kirjeldab sellest tulenevaid valdavalt ühevärvilisi tagajärgi.

Koosseis

Praegused liikmed
Meriliis Ojamäe – vokaal (2014–…)
Raino “Uziel” Suurna – kitarr, taustavokaal (2004–…)
Simo Atso – kitarr (2021–…)
Andrus “Doomhand” Suik – basskitarr (2004–…)
Madis Kaljurand – trummid (2018–…)

Endised liikmed
Riho “Sorts” Kiiber – kitarr (2004–2007)
Tarmo Premet – trummid (2004–2005)
Marko “Orc” Murulauk – vokaal (2005–2013)
Mart “Port” Metsma – trummid (2005-2006)
Ken Takmazjan – trummid (2006-2012)
Markus Saar – trummid (2013-2016)
Are Kangus – kitarr (2013–2016)
Simo Männiste – kitarr (2018–2021)

Diskograafia
2005 “Required Sacrifices” (album)
2007 “Catakrypt” (split koos Catafalciga)
2008 “Perverse Dark Somnolence” (lühialbum)
2011 “Psykhosis” (album)
2016 “Serial Killer Diaries” (album)
2021 “Diemension” (album)

Ajajoon
<div align="left">

Välislingid
 https://www.facebook.com/nihilistikrypt

Eesti ansamblid
Dessant

Dessant (prantsuse keeles descente 'maabumine') on sõjaline operatsioon, kus väed (õhudessantväed, meredessantväed või selleks dessandiks ette valmistatud muud üksused) maanduvad või maabuvad vaenlase valduses oleval territooriumil.  

Dessandid jagunevad strateegilisteks, operatiivseteks, taktikalisteks ja eriotstarbelisteks.

Õhudessandid jagunevad järgmiselt: 
langevarjudessant – võitlejad hüppavad välja lennukitest ja maanduvad langevarjudega; 
maandedessant – võitlejad väljuvad maapinna lähedal rippuvatelt kopteritelt või maandub lennuk või plaaner dessantväelastega;
kombineeritud dessant – kasutatakse erinevaid dessantüksuste vaenlase tagalasse paiskamise võimalusi.

II maailmasõjas nimetati tankidessandiks tankile või liikursuurtükile paigutatud 8–10 võitlejat, kes koos masinaga saadeti rünnakule või reidile vaenlase tagalasse.

Vaata ka
Dessantide loend
Dessandi lahingumasin
Dessantlaev

Sõjaline taktika
Alfred Tanimäe

Alfred Johannes Tanimäe (a-ni 1935 Alfred Johannes Tanilov; 16. juuni 1914 Tartu – 5. veebruar 2009 Tartu) oli eesti üliõpilastegelane ja väliseesti (Austraalia) majandustegelane.

Elu
Tanimäe lõpetas 1933. aastal Tartu Linna Poeglaste Gümnaasiumi. Ta õppis Tartu Ülikoolis matemaatikat 1934–1940 ja majandust 1942–1944, kuid mõlemad stuudiumid jäid lõpetamata. Teenis 7. Jalaväerügemendis (lipnik, 1935). Ta oli 1939–1940 ajakirja Tänapäev ärijuht. Ta osales Teises maailmasõjas Saksa sõjaväes 1944. aastal. 

Ta põgenes 1944. aastal Saksamaale ja läks sealt 1949. aastal Austraaliasse. 

Ta töötas Austraalias mitme ettevõtte finants- ja tegevdirektorina.

1964. aastal valiti Tanimäe Austraalia Eesti Seltside Liidu esimeheks.

1995. aastal pöördus tagasi Eestisse ja elas Tartus.

Organisatsioonid
Astus 1934. aasta sügissemestril Eesti Üliõpilaste Seltsi (EÜS) ja oli 1938. aasta sügissemestril selle esimees. Oli 1938–1939 Üliõpilasseltside Liidu esimees.

Valiti 3. detsembril 2005 EÜS-i auvilistlaseks.

Tunnustus
2001 Valgetähe IV klassi teenetemärk, tegevuse eest eestluse säilitamisel võõrsil

Isiklikku
Tema tütar oli pediaater ja arstiteadlane Tiina Talvik.

Viited

7. Jalaväerügemendi koosseis
Eesti sõjaväelased Saksa sõjaväes Teises maailmasõjas
Eestlased Austraalias
Eesti Üliõpilaste Seltsi auvilistlased
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1914
Surnud 2009
Pontes novi

"Pontes novi" on Eesti Üliõpilaste Seltsi, Pohjois-Pohjalainen Osakunta, Etelä-Pohjalainen Osakunta ja Vasa Nationi 1995. aastal Helsingis ilmunud ühisväljaanne.

216-leheküljeline raamat sisaldab artikleid soome ja rootsi keeles.

Raamatud
Üliõpilasorganisatsioonid
Pen y Fan

Pen y Fan [pänöv'an] on mägi Suurbritannias Walesis, Lõuna-Walesi ja Brecon Beaconsi kõrgeim tipp.

Mägi koosneb punasest Devoni liivakivist.

Kõrgus 886 m.

Mägi on tuntud oma muutlike ilmaolude poolest. Seal on surma saanud nii kogenematuid matkajaid kui briti eriüksuslasi.

Tippu viiva tee ääres asub Tommy Jonesi obelisk, mis on püstitatud seal 1900. aastal hukkunud 5-aastase poisi mälestuseks. 

Suurbritannia mäed
Walesi geograafia
Tempo

Tempo (itaalia keeles tempo, ladina keeles tempus "aeg", "ajavahemik") on muusika esitamise kiirus. 

Alates 17. sajandist on kasutusel itaaliakeelsed tempotähised, näiteks largo, adagio, andante, presto, allegro. 

Pärast metronoomi patenteerimist 1815. aastal kasutatakse tempo tähistamiseks ka metronoominäitu "lööki minutis" ehk bpm (beat per minute).
Aeglasemast kiiremani:
    Larghissimo – väga,väga aeglane (24 bpm või vähem)
    Adagissimo – väga aeglane
    Grave – väga aeglane (25–45 bpm)
    Largo – laialt (40–60 bpm)
    Lento – aeglaselt (45–60 bpm)
    Larghetto – üsna laialt (60–66 bpm)
    Adagio – aeglase väljendusrikkusega (66–76 bpm)
    Adagietto – aeglasem kui andante (72–76 bpm) või kergelt kiirem kui adagio (70–80 bpm)
    Andante – kõndimisrütmis (76–108 bpm)
    Andantino – veidi kiirem kui andante (80–108 bpm)
    Marcia moderato – mõõdukalt, marsitaktis (83–85 bpm)
    Andante moderato – andante ja moderato vahel(92–112 bpm)
    Moderato – mõõdukalt (108–120 bpm)
    Allegretto – võrdlemisi kiirelt (112–120 bpm)
    Allegro moderato – allegrolähedane (116–120 bpm)
    Allegro – kiirelt, liikuvalt, säravalt (120–156 bpm) 
    Vivace – elavalt ja kiirelt (156–176 bpm)
    Vivacissimo – väga kiirelt ja elavalt (172–176 bpm)
    Allegrissimo ehk Allegro vivace – väga kiirelt (172–176 bpm)
    Presto – väga, väga kiirelt (168–200 bpm)
    Prestissimo – veel kiiremalt kui presto (200 bpm ja rohkem)

 Tempo
Lied

Lied ehk kunstlaul (saksa keeles Kunstlied, inglise keeles lied) on muusikas soololaulu allžanr.
Terviku moodustavad vokaal- ja saatepartii.
Kunstlaul sai tuntuks 19. sajandil eelkõige Saksamaal.
Erinevalt rahvalaulust, kus on oluline meloodia kerge lauldavus, on kunstlaulu meloodia keerukam. Kunstlaule esitab solist koos instrumentaalsaate, kõige sagedamini klaveriga.
Kunstlaul erineb rahvalaulust ka selle poolest, et kunstlaulus on saade helilooja poolt täpselt komponeeritud. Kunstlaulu tekke ajal 19. sajandil kõlas see enamasti sõpraderingis väiksemates salongides. Tänapäeval esitatakse neid peamiselt kontserdisaalides.
Kunstlaulus ei pea meloodia ja saade iga laulusalmi juures ühesugused olema. Laule, kus salmid on erinevate muusikaliste lahendustega, nimetatakse läbikomponeeritud lauludeks. Peale salmiliste kunstlaulude, kus iga salm on ühesuguse meloodia ja saatega ning läbikomponeeritud kunstlaulude, kus iga salm on uue muusikalise lahendusega, on olemas mitmesuguseid erinevaid segavormiga kunstlaule.
Üks tuntumaid kunstlaulu loojaid oli Franz Schubert, kes kirjutas elu jooksul  üle 500 laulu, millest u 100 olid Goethe tekstidele.
Eestis komponeeriti esimesed kunstlaulud 20. sajandi algul. Tunntumad laululoojad on Mart Saar, Artur Kapp, Ester Mägi, Eino Tamberg ja  Veljo Tormis.

Vaata ka
 Hanna laul kooriga ("Vilja laul") „Es lebt'ein Vilja” operetist Lõbus lesk (Vilja-Lied)

Kasutatud kirjandus
 Kangro, Raimo "Helisev maailm:  VIII klassi muusikaõpik"; Tallinn, 1998

Muusikažanrid
Antonio Pappano

Antonio Pappano (sündinud 30. detsembril 1959 Eppingis) on dirigent ja pianist.

Elulugu 

Tema vanemad olid itaalia päritolu emigrandid, kes olid suundunud Inglismaale tööd otsima. Tema isa oli Milano konservatooriumis hariduse saanud laulja. Peatselt hakkas ta Inglismaal lauluõpetajana tööle. Just isa laulustuudios hakkas Antonio juba kümneaastaselt lauljaid klaveril saatma.

1973. aastal suundus perekond Ameerika Ühendriikidesse, kus Antonio jätkas klaveriõpinguid ja õppis Gustav Meieri käe all dirigeerimist. Ehkki Antonio on õppinud muusikat alates kuuendast eluaastast, pole tal akadeemilist muusikaharidust. Hoolimata sellest sai noor mees neil aastail töötada mitme suure dirigendi assistendina. Aastal 1981 alustas ta koostööd New York City Operaga.

Antonio Pappano on kõigi aegade noorim dirigent, kes on dirigeerinud Londoni kuningliku ooperi (Covent Garden) orkestrit. Daniel Barenboimi assistendina äratas ta Bayreuthi festivalil enda vastu huvi. 1990. aastal sai temast Oslo ooperi (Den Norske Opera) peadirigent. 1992–2002 töötas Pappano Belgia kuningliku Le Monnaie ooperimaja muusikalise juhina. Vahepeal (1999) nimetati Antonio Pappano Londoni kuningliku ooperi muusikaliseks juhiks, sellele kohale asus ta 2002. aastal. Sel perioodil dirigeeris ta mitmes suures maailmakuulsas ooperimajas – New Yorgi Metropolitan Operas, Firenze Maggio Fiorentinos, San Francisco ooperis, Berliini riigiooperis ja mujal.

2005. aastal nimetati Antonio Pappano Rooma Accademia di Santa Cecilia peadirigendiks.

Salvestisi 

Antonio Pappano salvestab ainult EMI kaubamärgi all.

 Jules Massenet: "Manon", "Werther"
 Giacomo Puccini: "Il Trittico", "La Bohème", "La Rondine", "Tosca"
 Giuseppe Verdi: "Don Carlo", "Il Trovatore"
 Richard Wagner: Tristan und Isolde", "Der Ring des Nibelungen"
"

Välislingid 
Accademia Nazionale di Santa Cecilia

Dirigendid
Sündinud 1959
Metropolitan Opera

Metropolitan Opera on Ameerika Ühendriikides New Yorgis Lincoln Centeris asuv ooperiteater. Selles majas avati teater 16. septembril 1966 Samuel Barberi ooperi "Antonius ja Kleopatra" maailmaesietendusega. 

Varem asus teater alates asutamisest 1883. aastal kuni 1966. aastani vanas hoones, mis pärast uue maja valmimist lammutati.

Ooperiteatri hoone on kaetud valge travertiiniga ja sellel fassaadiks on viis kaart. Teatrisse mahub eri tasanditele kokku ligikaudu 4000 vaatajat. Lava on 16 meetrit lai ja 16 meetrit kõrge. Kuldkaunistustega eesriie on maailma suurim. Lava tehnilised võimalused on väga head, seetõttu saab seal kasvõi sama nädala jooksul etendada mitut lavateost. Tavaliselt on kavas seitse etendust nädalas, esitatakse nelja või viit ooperit).

Metropolitan Opera on tuntud ka oma raadioülekannete poolest. Esimene raadioülekanne tehti 25. detsembril 1931 Engelbert Humperdincki ooperist "Hans ja Grete".

Koroonapandeemia ajal 2020. aasta märtsis hakkas teater kampaania "Nightly Met Opera Streams" raames näitama tasuta veebiülekannetes paljusid ooperisalvestisi.

Viited

Välislingid 
Ametlik koduleht

New York
Ooperiteatrid
Ameerika Ühendriikide teatrid
Dinslaken

Dinslaken on linn Saksamaa lääneosas Nordrhein-Westfaleni liidumaal Weseli kreisis.

Ajalugu 

Dinslakenit mainitakse esmakordselt 12. sajandil. 1273. aastal sai linnaõigused. 1540 liitus Hansa Liiduga.

Linnas on keskaegsed kindlusevaremed.

Välislingid 

 Dinslakeni koduleht

Nordrhein-Westfaleni linnad
Kukruse linnaosa

Kukruse linnaosa on Kohtla-Järve lahuslinnaosa. Asub Järve linnaosast 3 km kagu pool.

1987. aastal elas Kukrusel 1200 inimest. 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Kukruse elanike arv vähenenud 572-ni. Eestlasi oli neist 135 (23,6%).

Kukrusel asuvad Tallinna Tervishoiu Kõrgkooli Kohtla-Järve osakond ja Kukruse polaarmõis. Aastatel 2007–2016 tegutses seal Kohtla-Järve Põlevkivimuuseum.

Vanas allmaakaevanduse asulas Kukrusel, Narva maantee ääres moodustavad omaette rühma enne II maailmasõda ehitatud kahekorruselised töölismajad. Asula regulaarse tänavavõrguga hoonestus on valdavalt sõjajärgne ja 1-2-korruseline. Asula keskel väljakul asuvad klubi ja koolihoone. Kauplused ja teenindustöökojad on koondunud Narva maanteele viiva põiktänava äärde. Ehitus Kukruse asulas lõpetati pärast Kohtla-Järve liitlinna moodustamist 1960. aastal, Kukruse kaevandus suleti 1968. aastal.

Pildid

Viited

Kohtla-Järve linnaosad
Kahur

Kahur on pika raua, suure laskekiiruse ja lameda laskejoonega suurtükiväe tulirelv. Kahur on ette nähtud peamiselt lahtiste püstmärkide hävitamiseks. 

Kahuri raua pikkus on tavaliselt 30 raua kaliibrit või rohkem . Laskekaugus on 18–40 km . Kahuriks loetakse tulirelva raua kaliibriga  vähemalt 20 mm ja üle selle. Kahuri mürsu algkiirus on 700 m/s või üle selle.

Otstarbelt ja kasutusalalt eristatakse järgmisi kahuriliike: 
kindlusekahur, 
välikahur, 
laevakahur, 
lennukikahur,
tankikahur 
tankitõrjekahur, 
õhutõrjekahur 
rannakaitsekahur.   
    
Mobiilsuse järgi jagunevad kahurid
järelveetavateks ehk välikahuriteks ehk lafett-tüüpi kahuriteks
iseliikuvateks ja 
paikseteks ehk statsionaarseteks ehk kindlusekahuriteks.   

Kaliibri järgi jaotatakse kahurid kergeteks (kuni 75 mm), keskmisteks (76–155 mm) ja rasketeks (üle 155 mm).

Kahurit käsitseb tavaliselt jaoga võrdsustatud allüksus: relvameeskond (ka suurtükimeeskond, kahurimeeskond).

Ajalugu

Ajaloolisi suurtükke, millega tulistati ümaraid kuule, nimetatakse tavaliselt samuti kahuriteks, need võeti laialt kasutusele 13.–14. sajandil.

Vanima teadaoleva kahuri ehitas 3. sajandil eKr Ktesibios Aleksandriast. Sellest tulistamisel ei kasutatud püssirohtu, mis oli veel leiutamata, vaid suruõhku. Sellest algelisest leiutisest on vähe teada, sest enamik Ktesibiose töid on läinud kaotsi. Tema kahuri olemasolust teame tema kaasaegse, Kreeka inseneri, mehaaniku ja kirjaniku Philoni Byzantiumist vahendusel.

Hiinas leiutati püssirohuga laetavaid niinimetatud tulepiike, mis sisuliselt olid õlal kantavad leegiheitjad. Vanim tulepiigi kujutis on 10. sajandi joonistusel. Tulepiike ei valmistatud siis veel metallist, vaid õõnsatest bambustüvedest.

Edaspidi asendati tulepiigi bambusmaterjal  metalliga. 28. jaanuaril 1132 kasutas Songi dünastia kindral Shizhong Hani armee õlal kantavat kahurit ühe linna vallutamisel Fujiani provintsis. Maailma vanim säilinud kahur on leitud Mandžuuriast, mis sel ajal kuulus mongolitele, ja on dateeritud aastasse 1282.

Euroopas kasutasid kahurit esimestena maurid Sevilla piiramisel 1248 ja Niebla piiramisel 1262. Saja-aastase sõja ajal kasutasid kahureid juba nii inglased kui prantslased, ehkki lahingut otsustavat tähtsust kahureil siis veel polnud.

Esimene lahing Euroopas, milles suurtükiväel oli otsustav osa, oli Konstantinoopoli piiramine 1453, mille käigus osmanid Konstantinoopoli müüri 55-päevase piiramise jooksul oma 68 Ungaris valmistatud kahuritega järk-järgult purustasid. Nii tähendas Konstantinoopoli langemine pööret maailma ajaloos mitmel viisil.

19. sajandil asendati  sileraudse rauaõõnega kahurid vintraudsega, kuid tänapäeval on uuesti kasutusele võetud ka sileraudse õõnega kahurid.

Vaata ka
Veekahur 
Õhutõrje
Suurtükivägi
Soomusvägi

Viited
A. Le Coqi Õllemuuseum

A. Le Coqi Õllemuuseum asub Tartus A. Le Coqi õlletehase territooriumil.

Muuseum avati 1. juulil 2003 õlletehase 1898. aastal valminud linnasetornis.

Muuseum asub kuuel korrusel ja väljapanekul on üle 2000 eksponaadi. Ekspositsioon jutustab maailma ja Eesti õlletegemisest alates muinas-Egiptuse õllekultuurist kuni tänapäevani. Vaadata saab nii koduõlle tegemise riistu kui ka vanu tööstuslikke õlleseadmeid. Loomulikult ei puudu muuseumist õllekorgid, -pudelid, -kannud ja -vaadid. Muuseumieksponaadid pajatavad tudengite õllekommetest, välja on pandud ka tehase oma rahad ning medalid maailmanäitustelt.

Muuseumi juures tegutseb ka kingipood, kust leiab ligi 200 erinevat meenekingitust, sh. A. Le Coqi sümboolikaga õlleklaase ning riide- ja tarbeesemeid.

Tugikirjandus
Õllemuuseumi info A Le Coqi kodulehel

Tartu muuseumid
Õlu
Haubits

Haubits (tšehhi keeles houfnice, saksa keeles Haubitze) on:

 ajalooliselt suurema kaliibriga ja lühikese rauaga suurtükk, mille raua pikkus on alla 30 kaliibri ning mürsul on suhteliselt järsk lennujoon ja väike algkiirus;
 tänapäeval kaudse sihtimisega laskmiseks valmistatud suurtükk, millega on võimalik tulistada nii kinniselt kui ka avatud tulepositsioonilt.

Mitmes riigis, sealhulgas Venemaal ja Soomes, loetakse ka tänapäeval haubitsaks vaid suurtükke, mille raua pikkus on alla 30 kaliibri.

Ajaloost 
Haubitsa tüüpi relvad (kivipüssid) võeti kasutusele juba 15. sajandil. Esimesed andmed pärinevad 1410. aastast Grünwaldi lahingust, kus neid kasutas Saksa Ordu. Haubitsaid kasutati hussiitide sõdade ajal, eriti aktiivselt tegid seda hussiidid, kes kindlustasid nende abil oma vankerkantse. Sel ajal said nad endale ka praeguse nimetuse (houfnice). On arvatud, et hiliskeskajal oli haubits lisaks lihtsalt laskerelvaks olemisele ka oluline kõrvalmõju: tugev pauk hirmutas hobuseid ja ajas võitlejaid segadusse.

Kuni 19. sajandini kasutati haubitsa puhul tavaliselt tšehhipärast nimekuju, alles siis mindi üle saksapärasele (Haubitze), millega hakati tähistama lühikese rauaga suurtükke.

Haubitsad tänapäeval 

Haubitsateks nimetatakse vastavalt NATO terminoloogiale kaudtuleotstarbelisi suurtükke sõltumata raua pikkusest või kaliibrist. Haubitsatega on võimalik vajadusel siiski tulistada ka otsesihtimisega – peamiselt enesekaitseks. 

Haubits on suurtükiväe relvasüsteem ning seda käsitseb reeglina jaoga võrdsustatud allüksus – relvameeskond (ka suurtükimeeskond, haubitsameeskond).

Haubitsa mürsul on tulenevalt kasutuseesmärgist märgatavalt järsk lennujoon ja reeglina erineva või muudetava tugevusega (laske-) laengud erinevatele laskekaugustele laskmiseks. Uuematel haubitsatel on olemas võimalus laskmiseks nii tavapärases alumises, kui ka ülemises tõstenurgagrupis (üle 45 kraadi). Ülemise tõstenurga võimaldab nii ehitus, kui laskeandmete arvutussüsteemi iseärasus. Ülemise tõstenurga kasutamine võimaldab asetada haubitsa tulepositsioonile otse kõrgema varje taha, lastes samas väiksema laenguga ja väga järsu mürsu lennujoonega ka lähematele laskekaugustele. 

Kaudtulelaskmisel sihtimiseks kasutatakse optilist panoraamsihikut, mis võib olla kombineeritud elektroonikaploki ja güroskoobiga. Paljudel haubitsatel on lisaks panoraamsihikule ka eraldi teleskoopsihik otselaskmiseks. 

Haubitsad jagunevad mobiilsuselt: 

 liikurhaubitsateks;
 välihaubitsateks ehk järelveetavateks haubitsateks, 

Põhilised NATO standardile vastavate 155 mm (kasutatavaim kaliiber) haubitsate rauapikkused kaliibrimõõdus on 39, 45 ja 52 kaliibrit.

Vaata ka 
Kahur
Mortiir
Suurtükk
Suurtükivägi

Kirjandus
 Eesti Nõukogude Entsüklopeedia köide 3, lk 331
Harivesilik

Harivesilik ehk põhja-harivesilik (Triturus cristatus) on salamanderlaste sugukonda vesiliku perekonda kuuluv kahepaikne.

Levila 

Harivesilik on levinud Põhja- ja Kesk-Euroopa aladel, mis jäävad Alpidest ja Doonaust põhja poole. Isendeid pole leitud Iirimaalt, harvad on leiud Skandinaavia maadest. Levila ei ulatu kuigi kaugele itta, ulatudes Jekaterinburgi oblasti lõunaosani. Ta on levinud Kaukaasias ja Krimmis. Eestis elab peamiselt mandriosas, eriti Kagu-Eestis.

Harivesilikud on Eestis looduskaitse all.

Välimus 

Täiskasvanud harivesilik on tähnikvesilikust suurem, kuni 18 cm pikkune. Isane on mõne sentimeetri võrra emasest lühem. Värvus sõltub elupaigast, tavaliselt on see tumedat tooni. Harivesilik on ülalt must, pruunikas või hallikas, tumedate täppidega, alt kollakas või oranž mustade laikudega. Nahk on jämedate teradega. Noortel harivesilikel võib seljal esineda kollane triip. Pulmarüüs isastel on saba külgedel sinakasvalged triibud.

Isastel isenditel on suhteliselt kõrge hambuline hari, mis katkeb saba tüviku juures. Selle harja tõttu kannavad nad ka harivesiliku nime. Emastel kulgeb piki selga sageli kitsas kollane joon, kuid harja neil ei ole.

Elupaik 

Harivesilik ei ole arvukas. Teda on 4–6 korda vähem kui tähnikvesilikku. Harivesiliku jaoks on nähtavasti parimad elutingimused metsastepis, kus teda on ainult 2–3 korda vähem kui tähnikvesilikku.

Ta eelistab metsajärvi, soote, tiike, veeauke, soid, rabasid ja kraave. Teda võib kohata ka laiade jõeorgudega kultuurmaastikul. Kui ta veest lahkub, peitub ta mahalangenud puude all, aukudes, urgudes, isegi pehkinud kändudes. Vees on ta aktiivne ööpäev läbi, kuival ainult öösiti. Veekogudes viibib ta kevade ja suve alguses, aga alates juuni keskpaigast siirdub kuivale.

Toitumine 

Vees sööb harivesilik veemardikaid (ujurid, kukrikud, vesimardikad), limuseid, eriti herneskarpe, sääsevastseid, vesilutikaid, kiilivastseid, kahepaiksete kudu, kalamarja, vähilaadseid ja kulleseid.

Kuival toituvad nad vähe. Kolmandiku kuival püütud harivesilike maod olid täiesti tühjad. Nad söövad vihmausse, nälkjaid, putukaid ja nende vastseid ning mõnikord teiste vesilikuliikide maismaale siirdunud noorloomi.

Viited

Kirjandus
Riinu Rannap; Piret Pappel; Merike Linnamägi 2008. "Harivesiliku kaitse Eestis". "Abiks loodusevaatlejale" 99.

Välislingid 

 

Harivesiliku kaitse korraldamine

Salamanderlased
Eesti kahepaiksed
II kaitsekategooria loomaliigid
Ringi kvadratuur

Ringi kvadratuur on klassikaline matemaatikaprobleem.

Ülesandeks on konstrueerida antud ringiga võrdse pindalaga ruut kasutades sirklit ja joonlauda.

Antiikajast saadik üritasid ringi kvadratuuri lahendada paljud tuntud õpetlased, näiteks Leonardo da Vinci ja Thomas Hobbes.

1882. aastal tõestas Ferdinand von Lindemann, et ülesanne on lahendamatu, sest arv pii on transtsendentne.

Kuigi päris täpne lahendus on võimatu, on leitud üsna täpseid meetodeid, näiteks järgmine poola matemaatiku Adam Adamandy Kochański konstruktsioon:

Selle põhjal saame aproksimatsiooni 

Geomeetria
Emilijan Stanev

Emilijan Stanev (Емилиян Станев, pärisnimega Nikola Stojan Stanev; 28. veebruar 1907 Veliko Tărnovo – 15. märts 1979 Sofia) oli bulgaaria kirjanik. 

Ta on avaldanud romaane, jutustusi, laste- ja noortekirjandust.

Veliko Tărnovos asub tema majamuuseum.

Tunnustus 

Bulgaaria RV teeneline kultuuritegelane
Sotsialistliku töö kangelane
Dimitrovi preemia

Teosed eesti keeles 

"Virsikuvaras. Tărnovo kuninganna." Tallinn, Eesti Raamat 1989. Tõlkinud Reet Kääni.

Välislingid 

Stanevi majamuuseum Veliko Tărnovos

Bulgaaria kirjanikud
Sotsialistliku töö kangelased
Sündinud 1907
Surnud 1979
Busseto vald

Busseto on vald Itaalias Parma provintsis Emilia-Romagna maakonnas. Vald on tuntud, sest ühes selle osas Le Roncoles (tänapäeval Le Roncole Verdi) sündis üks suuremaid itaalia 19. sajandi heliloojaid Giuseppe Verdi. 

Bussetos asub ka Giuseppe Verdi majamuuseum.

Valla keskus on Busseto linn.

Viited

Välislingid 

http://www.comune.busseto.pr.it/

Itaalia vallad
Emilia Romagna