joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
AS TV Play Baltics

AS TV Play Baltics (enne Viasat AS) on Balti riikides tegutsev ettevõte, mille põhitegevusalaks on era- ja äriklientidele digitaalsete telekanalite edastamine satelliitside vahendusel. Kasvava tähtsusega tegevusvaldkonnaks on telekanalite müük Baltikumi televisiooniteenuse osutajatele. Satelliittelevisiooni pakutakse brändi Home3 alt.

Ettevõte kuulub investeerimiskontsernile Providence Equity Partners, olles 100% All Media Balticsi tütarettevõte Eestis. Lätis tegutsemiseks on loodud AS TV Play Balticsi filiaal ning Leedus osutatakse teenust püsiva tegevuskoha kaudu.

Ajalugu 
 1996 laiendas Viasat oma äri Baltikumi avades Eestis telekanali TV3.
 1998 avati raadiojaam Easy FM (praegune Star FM). 2003 avati telekanal TV1000 East.
 2004 alustas Viasat tegevust Baltikumis. 2008 avati telekanal TV6.
 2009 avati spordikanal Viasat Sport Baltic (praegune TVPlay Sports).
 2014 sai MTG juhatusse Johannes Leppänen, kes vastutas Viasati tegevuse eest Baltikumis ja Soomes.
 2016 sai MTG juhatusse Marika Alise, kes vastutab Viasati tegevuse eest Baltikumis.
 2017 USA erakapitalifirma Providence Equity ostis Eesti telekanalid TV3, TV3+ ja TV6, samuti Viasati äri.
2019 All Media Baltics sai uue nime TV3 Grupp

Omakanalid 
Filmikanalid
TV3 Film (endine TV1000 Premium),

Spordikanalid
TV3 Sport (endine TVPlay Sports)

TV Play meedias 
 Kui vabalevi ei rahulda, on praegu soodne aeg valida tasuline teleoperaator Ajakiri Tiiu, 1. juuli 2015
 Tasulise teleteenuse pakkujad on nõus lepingud üle vaatama Majandus24.ee, 12. juuni 2015
 Kommentaar: Vaadatumaid Eesti telekanaleid saab endisel moel ja täiesti tasuta vaadata ka pärast 1. juulit. Maaleht.ee, 1. juuni 2015
 Tasuline teleteenus puudutab valusaimalt maainimesi Järva Teataja, 30. mai 2015
 Aet Viira: Kuidas vaadata kõiki Eesti telekanaleid pärast 1. juulit? Maaleht.ee, 29. mai 2015
 Milline soodsaim pakett pärast kanalite vabalevist kadumist valida? Tarbija24.ee, 22. mai 2015
 Viasat: kanalite vabalevist lahkumisest võidavad vaatajad Ärileht.ee, 22. mai 2015
 Viasat: eratelekanalite vabalevi ongi ajalugu Delfi.ee, 7. aprill 2015
 Viasati vaatajanumbrid näitavad tõusutrendi E24.ee, 9. märts 2015
TV3 Grupp ja The Walt Disney Company Nordic and Baltic alustasid koostööd
Discovery Inc. ja TV3 Grupp teatavad discovery+ käivitamisest Baltikumis

Viited

Välislingid 
Home3 koduleht
Milline TV pakett sobib Sulle?
Milline näeb välja töö Home3 telemarketingi osakonnas?
Home3 telemarketingi osakond kasvatas kaugtööga efektiivsust
Veel üks hea põhjus, miks olla Home3 teleteenuse klient!
Kuidas telepilti edasi näha, kui ERRi SD-kanalid peaksid vabalevist kaduma?
Home3 või Go3 – milline teleteenuse pakkuja sobib just Sinule?

Televisioon
Ilma lõputa

"Ilma lõputa" on 1984. aastal valminud Poola mängufilm.

Sisu
Filmi tegevus toimub 1982. aastal Poolas. Tõlkija Urszula Zyro mees advokaat Antoni Zyro on hiljuti 36-aastasena ootamatult surnud ja jälgib nüüd vaimuna oma naise ja poja elu. Üks Antoni klientidest oli Dariusz Stach, kes on streigi organiseerijana vahistatud ja kohtu alla antud. Dariuszi naine Joanna palub nüüd Urszulalt    oma mehe toimikut. Urszula ei anna seda Joannale kaasa, selgitades, et see on keelatud, kuid võimaldab tal sellega  tutvuda. Urszula soovitab võtta uueks advokaadiks staažika ja kogenud Mieczysław Labradori. Pragmaatiline Labrador, kes ei ole juba kolmkümmend aastat poliitiliste süüasjadega tegelenud,  keeldub algul kohtuasja vastu võtmast, lõpuks aga siiski nõustub. Kohtuprotsessil õnnestub Labradoril saavutada leebe karistus: Dariusz pääseb tingimisi vabadusekaotusega ja vabaneb vahi alt. Urszula ei suuda kuidagi kaotusvalust üle saada ja oma meest unustada. Ta pöördub kahel korral hüpnotiseerija poole, kuid sellest ei ole abi. Lõpuks viib ta poja Jaceki oma ämma juurde ja sooritab enesetapu. Filmi lõpus kohtub ta teispoolsuses Antoniga.

Osatäitjad
Grażyna Szapołowska – Urszula Zyro
Jerzy Radziwiłowicz – advokaat Antoni Zyro vaim
Aleksander Bardini – advokaat Mieczysław Labrador
Michał Bajor – Mietek, Labradori assistent
Artur Barciś – Dariusz Stach, poliitvang
Maria Pakulnis – Joanna Stach, Dariuszi naine
Marek Kondrat – Tomek, Zyrode sõber
Krzysztof Krzemiński – Jacek, Zyrode poeg
Marzena Trybała – Marta, Joanna sõbranna
Adam Ferency – "Rumcajs", opositsioonitegelane
Jerzy Kamas – kohtunik Biedroń
Tadeusz Bradecki – hüpnotisöör
Katarzyna Figura – hüpnotisööri assistent
Jan Tesarz – Joanny isa, parteitöötaja
Daniel Webb – ameeriklane
Jacek Domański – opositsioonitegelane, Stachide tuttav
Anna Dymna – Antoni ema
Andrzej Szalawski – advokaat, Labradori tuttav
Barbara Kurzaj – tüdruk

Poola filmid
1984. aasta filmid
Šakiai rajoon

Šakiai rajoon (leedu keeles Šakių rajono savivaldybė) on  2. järgu haldusüksus (rajoon) endise Marijampolė maakonna aladel Leedus. Rajoon piirneb läänes Venemaa Kaliningradi oblastiga.

Rajoonis on 14 omavalitsust, selle pindala on 1453 km2 ja elanike arv oli 2014. aastal 30852 inimest.

Rajoon moodustati 1950. aastal. Rajoon koosneb järgmistest valdadest: Barzdai, Gelgaudiškise, Griškabūdise, Kiduliai, Kriūkai, Kudirkos Naumiestise, Lekėčiai, Lukšiai, Plokščiai, Sintautai, Slavikai, Sudargase, Šakiai ja Žvirgždaičiai vald.

Suurim asula on halduskeskus Šakiai (5864 inimest). Rajoonis on veel Gelgaudiškise ja Kudirkos Naumiestise linnad. Lisaks asuvad rajoonis Barzdai, Griškabūdise, Kriūkai, Lekėčiai, Lukšiai, Sintautai, Žemoji Panemunė ja Žvirgždaičiai alevid. 2011. aasta seisuga olid elanikest 98,78% leedulased, 0,36% venelased, 0,1% valgevenelased, 0,09% poolakad, 0,08% ukrainlased, 0,06% sakslased ja 0,5% oli teistest rahvustest.

Rajooni suurimaks jõeks on põhjapiiril voolav Nemunas. Teised tähtsamad jõed on Rajooni läänepiiril voolav Šešupė ja selle lisajõed Nova, Siesartis ja Jotija. Rajoon asub Šešupė madalikul, kõrgeim koht (78 meetrit) asub Kaunase rajooni piiri ääres. Madalaim koht (10 meetrit) asub rajooni loodetipus Nemunase ääres.

Šakiai rajooni territooriumile jääb osaliselt Panemunė regionaalpark.

Välislingid

 Šakiai rajooni koduleht

Marijampolė maakonna omavalitsused
Endel Mändma

Endel Mändma (22. september 1929 Kenni, Pärnumaa – 29. jaanuar 1985 Tallinn) oli eesti metsandustegelane.

1948. aastal lõpetas Vändra Keskkooli. 1953. aastal lõpetas Eesti Põllumajanduse Akadeemia metsamelioratsiooni eriala. 

1953. aastast töötas Pärnu Metsamajandi insenerina, lühikest aega Tõstamaal turbainsenerina, 1955–1957 oli Surju metsaülem, 1957–1958 Suure-Jaani Metsamajandi peametsaülem, 1958–1959 töötas Kuremaa Metsamajandustehnikumis, 1959–1966 oli Läänemaa Metsamajandi direktor. 1966. aastast surmani oli Eesti NSV Metsamajanduse ja Looduskaitse Ministeeriumis ministri asetäitja (minister Heino Tederi asetäitja).

Ta oli ka Metsatööstuse ja Metsamajanduse Teaduslik-Tehnilise Ühingu esimees (1982–1985) ja Eesti NSV Jahimeeste Seltsi Tallinna Jahindusklubi esimees.

Ta oli mängufilmide "Kõrboja peremees", "Jõulud Vigalas", "Nukitsamees", "Corrida", "Nipernaadi" ja  "Hundiseaduse aegu" filmigruppide looduskaitse konsultant.

Endel Mändma on maetud Tallinna Metsakalmistule.

1985. aasta mais avati tema sünnikohas Eidapere lähedal Kenni külas mälestuskivi.

Tunnustused
1979 Eesti NSV teeneline metsakasvataja

Viited

Välislingid
Rahvusarhiivi fotode andmebaas. Mändma, Endel – Eesti NSV metsamajanduse ja looduskaitse ministri asetäitja (fotograaf Oskar Juhani, ajaleht Õhtuleht), 1969
Rahvusarhiivi fotode andmebaas. Endise Eesti NSV looduskaitse ja metsamajanduse ministri asetäitja Endel Mändma mälestuskivi tema sünnikohas Eidapere lähedal avavad Eesti NSV metsamajanduse ja looduskaitse minister Heino Teder ja Rapla Metsamajandi direktor Evald Rõigas (paremal). Ajaleht Ühistöö, 13.05.1985
Lembitu Twerdianski. Pärandkultuur maastikus. Lk. 22 foto: mälestuskivi metsamees Endel Mändmale

Eesti metsaülemad
Eesti Maaülikooli metsanduse ja maaparanduse teaduskonna vilistlased
Vändra Gümnaasiumi vilistlased
Eesti NSV teenelised metsakasvatajad
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1929
Surnud 1985
Mukatševo

Mukatševo (kuni 2017. aastani Mukatševe) on linn Ukrainas Taga-Karpaatia oblastis.

2001. aasta seisuga oli linna elanike hulgas 77,1% ukrainlasi, 9,0% venelasi ja 8,5% ungarlasi.

Nimi
Linna ungarikeelne nimi Munkács on saadud isikunimest, mis on tuletatud nimisõnast munka 'töö'.

Ukraina keeles on paralleelselt käibel olnud mitu varianti linna nimest. Normeeritud variant linna nimest oli kuni 23. maini 2017 Mukatševe. Siis sai Ülemraada otsusega linna ametlikuks nimeks Mukatševo. Kasutusel on olnud ka nimekuju Mukatšiv (Мукачів).

Ajalugu 
Linna tekkimisaeg pole teada, kuid linna lähedalt on leitud paleoliitikumi asulakohti. 6. sajandil oli nüüdse linna piirkonnas slaavi asustus. Legendi järgi ehitas linnuse 9. sajandil ungari vürst Álmos. Ungari kroonikas mainitakse asulat esmakordselt 1064. aastal ning 1138. aastal nimega Muncas. Linn kuulus 10. või 11. sajandist alates 1538. aastani Ungari kuningriigile. 1445. aastal sai linnaõigused. Seejärel kuulus Munkács Transilvaania vürstiriigi ja aastatel 1867–1918 Austria-Ungari keisririigi, 1918–1938 Tšehhoslovakkia ja 1938–1944 taas Ungari koosseisu.

1910. aastal oli linnas 17 275 elanikku, neist 12 686 (73,44%) ungarlased, 3078 (17,82%) sakslased ja 1394 russiinid.

Mukatševo tulistamine
11. juulil 2015 sai linnas alguse relvastatud konflikt Parem Sektori võitlejate ja miilitsa vahel, mille põhjuseks oli Parem Sektori tungimine kriminaalse taustaga parlamendisaadiku Mõhhailo Lanjo valdustesse. Tulevahetuse käigus sai surma vähemalt kolm inimest, kellest kaks olid Parem Sektori võitlejad. Väidetavalt olid Mukatševo sündmused ajendiks mitmete muudatuste tegemisele oblasti juhtkonnas.

Sõpruslinnad
Mátészalka (Ungari)
Kisvárda (Ungari)
Nyírmeggyes (Ungari)
Eger (Ungari)
Mielec (Poola)
Prešov (Slovakkia)
Humenné (Slovakkia)
Subotica (Serbia)
Senta (Serbia)
Pelhřimov (Tšehhi)
Vugledar (Ukraina)
Kolomõja (Ukraina)
Hartsõzk (Ukraina)

Tuntud isikuid
Mukatševost on pärit ansambli Okean Elzy solist Svjatoslav Vakartšuk.

Viited

Ukraina linnad
Taga-Karpaadi oblast
Karaiimid

Karaiimid (karaiimi keele Krimmi murdes къарайлар, Trakai murdes karajlar) on väikesearvuline turgi rahvas Ukrainas, Poolas, Leedus ja Venemaal. Vähesel määral elab karaiime ka Rumeenias ja Ameerika Ühendriikides. Karaiimid järgivad judaismi vähemusvoolu, mis ei tunnista talmudit. Turgi keelte kõptšaki-polovetsi rühma kuuluvat karaiimi keelt kõneleb tänapäeval hinnanguliselt 120–300 inimest.

Ukrainas oli karaiimide üldarv 2001. aasta rahvaloenduse andmetel 1196. Enamik Ukraina karaiimidest elab Krimmis ja Lääne-Ukrainas. Poolas elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 346 karaiimi. Leedus oli 2011. aasta rahvaloenduse tulemuste järgi karaiimide arv 241. Venemaa 2010. aasta rahvaloendusel registreeriti 205 karaiimi.

Eestis elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 6 karaiimi, neist kõik Tallinnas.

Karaiimi rahva tekkimine ja varasem ajalugu on seotud Kasaari kaganaadiga. Karaiimid kujunesid välja 8.–10. sajandil Kasaari kaganaadi äärealadel (põhiliselt Krimmis) juudi meeste ja kasaari rahvusest naiste abieludest sündinud lastest. Judaismi seaduste kohaselt ei loetud neid juutideks, kuna juut on ainult see, kelle ema on juudi rahvusest. Samuti ei olnud neil lubatud talmudit õppida.

Leedu karaiimi elanikkond sai alguse 1397. aastal, kui suurvürst Vytautas tõi Krimmist Leedusse Trakai piirkonda 383 karaiimi perekonda. Trakai on olnud Leedu karaiimide keskus. Tänapäeval elab enamik Leedu karaiime Vilniuses (138), Trakais (65) ja Panevėžysis (31).

Eestis (Tallinnas) elas 1931. aastal 22 karaiimi, kellest tuntuim (ja esimene) oli Boris Kara (1869-1931); kellele kuulus maja Viru 19, kus ta pidas tubakapoodi.

Viited

Rahvad
Turgi rahvad
Leedu
Ukraina
Acuba Film

Acuba Film on 27. märtsil 1998 Arko Okki ja Jaan Tätte asutatud filmistuudio.

Filmid
"Ristumine peateega" (1999)
"Intiimne linn" (2003, dokumentaalfilm)
"Buss" (2004, dokumentaalfilm)
"Mees animatsoonist" (2005, dokumentaalfilm)
"Koer, lennuk ja laulupidu" (2006)
"Seal, kus lõpeb luule" (2009, dokumentaalfilm)
"Monoloogid 3D" (2011, dokumentaalfilm)
"Lootus 3D" (2011, lühifilm)
"Lisa, Go Home" (2012, dokumentaalfilm)
"Allan" (2014, dokumentaalfilm)
"Hei, Rasma!" (2015, dokumentaalfilm)
"Jüri!" (2015, dokumentaalfilm)

Välislingid
Acuba Filmi koduleht

Acuba Film Facebookis

Eesti filmistuudiod
Samuel Pepys

Samuel Pepys ([piips]; 23. veebruar 1633  London – 26. mai 1703 Clapham, Surrey) oli inglise mereväeametnik ja parlamendiliige, keda nüüd tuntakse tänu tema päevikule, mida ta pidas peaaegu kümme aastat ja mis on oluliseks ajalooallikaks sellest perioodist. Ta pidas päevikut aastatel 1660–1669 ja kirjeldas seal nii oma igapäevaelu kui ka ajaloolisi sündmusi, nagu nt 1665.–66. aasta Londoni katkupuhang ja Londoni suur tulekahju.

Ta sündis rätsepa perekonnas üheteistkümnest lapsest viiendana, kuid laste suure suremuse tõttu oli neist vanim täiskasvanuks elanu.

1650. aastal astus ta Cambridge'i ülikooli ning sai bakalaureusekraadi 1654. aastal. 1655. aastal abiellus ta 14-aastase Elisabeth de St. Micheliga, kes oli prantsuse hugenottidest immigrantide järeltulija.

Alates noorest east kannatas Pepys põiekivide käes. Haigus tekitas talle pidevat valu. 1657. aastal otsustas ta lasta ennast opereerida, mis oli valus ja ohtlik protseduur. Järgmisel aastal toimuski operatsioon, mis õnnestus.

1. jaanuaril 1660 hakkas ta pidama päevikut. Ta jäädvustas oma elu peaaegu kümme aastat ja kirjutas kokku üle miljoni sõna. Tema päevikut peetakse Suurbritannia kõige kuulsamaks päevikuks ja Pepysi kõigi aegade suurimaks päevikupidajaks. Selle põhjusteks on tema ausus iseenda nõrkuste kirjeldamisel ja täpsus Briti igapäevaelu ja sündmuste jäädvustamisel. Ta kirjutas õukonna- ja teatrielust (sealhulgas oma afääridest näitlejannadega), oma majapidamisest ja ka poliitilistest ja sotsiaalsetest juhtumistest. Ajaloolased kasutavad tema päevikut olulise ajalooallikana, et saada ettekujutust elust 17. sajandi Londonis. Ta kirjutas oma rahaasjadest, millal ta hommikul üles tõusis, milline oli ilm ja mida ta sõi. Kuna ta kirjeldas kõike detailselt, on võimalik saada hea ülevaade 1660. aastate Briti ülemkeskklassi inimeste igapäevaelust. Ta kirjutas ka olulistest muutustest ühiskonnas. Ta kirjeldas Charles II kroonimist ja monarhia restauratsiooni.

Ta ei kavatsenud oma päeviku sisu teistega jagada ja kasutas kirjutamiseks stenograafiat ning teisi krüpteerimisviise, eriti oma armuafääride kirjeldamisel. Ta kirjutas kõigest ausalt ja avameelselt, oma armukadedusest, kahtlustest, tähtsusetutest muredest ja ka suhetest oma naisega.

Ta lõpetas päeviku kirjutamise 1669, kuna tema nägemine halvenes ja ta kartis, et tuhmi valguse käes kirjutamine ei mõju sellele hästi. Oma viimastes kannetes kaalus ta võimalust lasta teistel dikteerimise järgi tema päevikut kirjutada, kuid see oleks rikkunud privaatsuse ja näib, et ta nii siiski ei teinud. Tema hirm oma nägemise kaotuse pärast oli alusetu ja ta elas veel 34 aastat, ilma et oleks pimedaks jäänud, kuid ei jätkanud kunagi päevikukirjutamist.

Kuigi päeviku sisust on selge, et ta ei kavatsenud seda avaldada, on näha, et Pepys tegi pingutusi selle säilimiseks. Ta köitis käsikirjalised lehed kuueks köiteks ja katalogiseeris need oma raamatukogus teiste raamatute seas. Tõenäoliselt kahtlustas ta, et tema päevik võib kunagi kedagi huvitada. Pepysi päevik avaldati esmakordselt 19. sajandil.

Suurbritannia inimesed
Sündinud 1633
Surnud 1703
Agar.io

Agar.io (mõnikord Agario) on brauseripõhine pealtvaates mitmikmäng, mille loojaks on Redditi kasutaja Zeach.  

Mängus kontrollib mängija rakku, mida saab mänguväljal liigutada arvutihiirega. Eesmärgiks on enda rakku kasvatada. Selleks tuleb süüa mänguväljal tekkivaid värvilisi graanuleid või teiste mängijate juhitavaid rakke. Massi suurendamiseks tuleb süüa enda rakust väiksemaid rakke, kuid samal ajal hoiduda suurematest, mis raku hoopis ise ära sööks.

Viited

Välislingid
 Agar.io kodulehekülg
Arvutimängud
Dekonstruktsionism

Dekonstruktsionism on Jacques Derrida dekonstruktsioonil, kui erinevuse mängu kasutamisele, rajanev tänapäeva filosoofia mõttemuster. Dekonstruktsionism on teksti avatud käsitlus, kindla struktuuri või keskpunkti puudumine; tähenduste, väidete ja mõistete ebapüsivus (strukturalismis oli vastupidi). Dekonstruktsionistid peavad kõiki mõttemustreid tõlgendusteks ja mingit ainulist tõde pole. Kõikehõlmavust (totaalsust) tähistavad sõnad asendati paljususe, erinevuse ja erisugususe mõistetega. Dekonstruktsionism algas Jacques Derrida tekstikriitikast ja Roland Barthesi lugemisõpetusest, aga lähtus varasemast Friedrich Nietzsche ja Sigmund Freudi hoiakumuutustest.

Dekonstruktsionism algas Jacques Derrida ettekandest Struktuur, märk ja mäng humanitaarteaduste diskursuses, Ameerika Ühendriikides 1966. aastal. J. Derridast alguse saanud tekstide, märkide ja märgisüsteemide tõlgendamise mängu või menetlust hakkasid kasutama ka teised mõtlejad. Dekonstruktsiooni eesmärk on vabaneda mõistekesksusest (logotsentrismist), sellisest mõtlemisest (idealismist) mille tipp oli Hegeli filosoofia.

1960ndatel ja 1970ndatel algas võimas mõttesuund, mis tõukus Claude Lévi-Straussi ja Jacques Lacani strukturalistlikest teooriatest. Uuel mõttesuunal oli alguses palju nimetusi. Dekonstruktsionism kujunes Ameerika ülikoolides poststrukturalismi rööpnimetuseks strukturalismi järgsete prantsuse mõtlejate kohta. Tänapäeva filosoofias on ühe võimalusena pakutud poststrukturalismi ja postmodernismi nimede asemel ühisnimetajana ka dekonstruktsionismi.

Kõik dekonstruktsionistlikud mõtlejad on väga isikukesksed: ühelt poolt autorite kesksed, kes kirjutavad (Derrida, Ernesto Laclau, Julia Kristeva), teiselt poolt autorite kesksed, keda ümber mõtestatakse (Marx, Freud, Nietzsche, de Sade).

Viited 

Filosoofia
Kaasani metroo

Kaasani metroo (vene Казанский метрополитен, tatari Казан метросы, Казан метрополитены) on metroo Venemaal Tatarstani Vabariigis Kaasanis.

27. augustil 2005 avati linna 1000. aasta juubeliks metroo. Praegu on valmis üks 15,8-kilomeetrine kümne jaamaga metrooliin.

Tulevik 
Edaspidi on plaanis ehitada linna metroovõrku veel kolm liini. Esialgu lisandub olemasoleval liinil kagu suunas üks jaam. Aastaks 2018 peaks olemasolevale Tsentralnaja liinile lisanduma Azinsko-Savinovskaja liin ning hiljem veel Privolžskaja ja Zanoksinskaja liinid. Sellele lisaks on plaanis üks olemasolev linnasisene rongiliin ümber ehitada maapealseks metrooliiniks.

Välislingid 

 Kaasani metroo ametlik veebisait (vene keeles)

Kaasan
Metroo
Irene Leisner

Irene Leisner (12. september 1930 Tartu – 9. juuli 2015) oli eesti õpetaja.

Ta sündis aastal 1930 Tartus, ta käis koolis Petseris ja Valgas. Ta lõpetas aastal 1954 Tartu Riikliku Ülikooli eesti keele ja kirjanduse õpetajana.

Ta töötas 1955–2009 Tartu Tamme gümnaasiumis emakeele ja kirjanduse õpetajana, seega kokku 54 aastat. Tema enda arvestuse järgi oli tal selle aja jooksul 14 lõpuklassi ja ühtekokku 3072 õpilast, nende hulgas on ka endised peaministrid Mart Siimann ja Andrus Ansip ning poliitik ja suurettevõtja Neinar Seli. Aga ka kirjamehed Mart Kivastik ja Mart Kadastik ning viimase vanem vend Tiit Kadastik. Kogemata!, ilmselt siiski ka tema kaasabil lõpetasid 1967 ühes klassis viis akadeemikut! 

Irene Leisner oli Eesti Emakeeleõpetajate Seltsi auliige, Eesti Keele Kaitse Seltsi tegevliige ning aastatel 1992–1996 Tartu linnavolikogu liige.

Tunnustus 

 2006 Tartu medal
2009 Tartu Tähe kavaler

Isiklikku
Tema abikaasa Uno Leisner (1929–1989) oli arstiteadlane, TRÜ sünnitusabi ja günekoloogia kateedri dotsent.

Viited

Välislingid
Suri teenekas õpetaja Irene Leisner, Postimees, 10. juuli 2015

Eesti õpetajad
Sündinud 1930
Surnud 2015
Puukentsefaliidi viirus

Puukentsefaliidi viirus (tick-borne encephalitis virus; lühend TBEV) on viiruseliik Flaviviridae sugukonnas.

Alamtüübid

Puukentsefaliidi viirus liigitatakse RNA-viiruste hulka. Sellel on järgmised alamtüübid: 
 Western European subtype (varem Central European encephalitis virus, CEEV; puugivektor: Ixodes ricinus);
 Siberian subtype (varem West Siberian virus – Siberi alam-tüüpi viirus; puugivektor: Ixodes persulcatus);
 Far Eastern subtype (varem Russian Spring Summer encephalitis virus, RSSEV; puugivektor: Ixodes persulcatus'').

Patogeensus

Viirust seostatakse puukentsefaliidiga.

Siberi alam-tüüpi viiruse patogeensus

Siberi alam-tüüpi viirus võib põhjustada puugihammustuse järgselt vastuvõtlikel inimestel Siberi alatüübi puukentsefaliidi vormi Siberi entsefaliiti, mis võib lõppeda surmaga ja millel ei ole veel ravi leitud.

Siberi entsefaliidi juhtumeid on diagnoositud Soomes kokku ligi 20 ning on esinenud ka surmajuhtumeid.

Viited

Kirjandus
 Sergey Y. Kovalev ja Tatyana A. Mukhacheva, Tick-borne encephalitis virus subtypes emerged through rapid vector switches rather than gradual evolution, DOI: 10.1002/ece3.1301, Ecology and Evolution, 4. väljaanne, nr 22, lk 4307–4316, november 2014
 News, Dangerous strain of tick-borne encephalitis spreads, 16.05.2015

RNA-viirused
Gelgaudiškise mõis

Gelgaudiškise mõis (Gelgaudiškio dvaras) on endine mõis Leedus Šakiai rajoonis Gelgaudiškise vallas Gelgaudiškise linnas. Mõisakompleks asub Panemunė regionaalpargi territooriumil Nemunase jõe oru lõunanõlval.

XV sajandi alguses kuulus Nemunase teisel kaldal asuv Skirsnemunė mõis Jurgis Gedgaudasele ja mõisa maad allusid temale. Sealse Gedigaudiškise karjamõisa andis Aleksander 1504. aastal Jan Sapiehale ja seda aastat loetakse mõisa asutamise ajaks.

Esimesed omanikud olid Sapiehad, hiljem kuulus mõis Massalskitele, Dembińskitele, Oziembłowskitele, Gelgaudastele, Zabiełłodele, Czartoryskitele. XVIII sajandi alguses jagati see ametlikult kaheks: Aukštosios Gelgaudiškise ja Žemosios Gelgaudiškise mõisaks, kuigi neil oli üks omanik. (Poola keeles vastavalt Giełgudyszki górne ja Giełgudyszki dolne). Kui mõis pärast Poola jagamist Preisimaa koosseisu kuuluma hakkas, hakkas see kuuluma Keudellide suguvõsale. 1887. aastal olid Keudellid sunnitud mõisa maha müüma, kuna Venemaa seadused ei lubanud välismaistel suguvõsadel piiri ääres maad omada. Kuni 1892. aastani kuulus mõis neljaliikmelisele ühistule, seejärel said omanikeks Komarid. Maade viimaseks omanikuks sai 1918. aastal J. Budrys, mille järel valdus tükeldati.

Praeguse peahoone lasi ehitada Gustav Keudell ja see valmis aastail 1842–1846. 1890. aastatel ehitasid Komarid selle veidi ümber. Hoone on uusklassitsistlik, seda liigendavad arvukad sambad. Peahoone asub Nemunase oru kohal. See on riikliku tähtsusega arhitektuurimälestis. 

Esimese maailmasõja ajal müüsid Komarid peahoone Leedu emade ühendusele, pärast sõda oli see kasutusel orbude varjupaigana. Teise maailmasõja ajal oli hoones sõjaväe staabihoone, hiljem sõjaväehaigla. Nõukogude ajal muudeti hoone lastekoduks, 1966. aastast oli see kasutusel internaatkoolina. 2009. aastal hakati hoonet restaureerima.

Lisaks peahoonele kuuluvad mõisakompleksi veel köök, kontorihoone, kaks keldrit, ait, laut, kasvuhoone ja torn. Mõisakompleksi hoonete vahele on hiljem lisandunud mitmeid uusehitisi.

Peahoone juures paikneb park, mille pindala on 118,5 hektarit; tegemist on ühe suurema pargiga Leedus. Pargi keskmeks on kaheksa allee ristumispaik, seal asub ka Keudellide suguvõsa rahula. Park on keeruka struktuuriga, range planeeringuga osa saab kokku Nemunase oru nõlvadel kasvava ürgmetsaga. 2009. aastani kasvas seal Leedu jämedaim kuusk. XX sajandi alguses istutati sinna mitmeid võõrliike, seal kasvavad hõbevaher, harilik hobukastan, must ja valge mänd, harilik robiinia ja ameerika pärn.

Viited

Välislingid
Sissekanne Leedu mõisate saidil; fotod (leedu keeles)
Sissekanne Leedu mõisate saidil; asendiplaan (leedu keeles)
Artikkel mõisa ajaloo kohta (leedu keeles)

Šakiai rajoon
Leedu mõisad
Felix Juhandi

Felix Juhandi (aastani 1934 Felix Johansson; 12. juuni 1906 Tallinn – 12. november 1975 Tallinn) oli eesti ooperi- ja operetilaulja (tenor).

Ta lõpetas aastal 1922 Tallinna poeglaste kaubanduskooli. Ta õppis laulmist Tallinna Konservatooriumis Emmeline Hellmanni, Ludmilla Hellat-Lemba ja Aleksander Arderi juures

ENSV Riikliku Filharmoonia solist-laulja (1944–1949), Estonia solist ja kooriartist (1949–1965)

Eesti ooperilauljad
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1906
Surnud 1975
Panagiótis Lafazánis

Panagiótis Lafazánis (kreeka keeles Παναγιώτης Λαφαζάνης sündinud 19. novembril 1951 Elefsínas) on Kreeka poliitik, vasakradikaalse erakonna SYRIZA liige, ta oli 27. jaanuarist 2015 kuni 17. juulini 2015 Kreeka energiaminister.

Ta sündis aastal 1951 Elefsina (asub Atika piirkonnas Lääne-Atika piirkonnaüksuses). Ta õppis Ateena ülikoolis matemaatikat.

Ta osales vastupanus kolonelide diktatuurile ja teda peeti eestvedajaks okupatsioonivastases võitluses Ateena ülikoolis aastal 1973, mis tõi talle kuuekuulise vangistuse. Ta oli aastani 1992 Kreeka Kommunistliku Partei liige. Seejärel oli ta (aastatel 1992–2013) vasakjõudude ja roheliste liidu Synaspismose poliitbüroo liige. Ta oli aastast 2000 Kreeka Parlamendi liige (alguses Synaspismose, hiljem SYRIZA poolt).

Ta oli 27. jaanuarist 2015 Aléxis Tsíprase valitsuses energiaminister. 11. juulil 2015 Kreeka parlamendis toimunud hääletusel kokkuhoiumeetmete üle hääletas Lafazánis meetmete vastu. Seejärel 17. juulil 2015 Aléxis Tsípras tagandas ta valitsusest, asendades ta Pános Skourlétisega.

Isiklikku 
Panagiotis Lafazanis on abielus ja ta on kolme tütre isa.

Viited 

Kreeka poliitikud
Sündinud 1951
Emma Wertsén

Emma Katinka Renée Wertsén (sünninimi Samuelsson; sündinud 17. oktoobril 1988 Åsas, Kungsbacka vallas, Hallandi läänis) on Rootsi epeevehkleja.

Välislingid

Rootsi vehklejad
Sündinud 1988
Augusts Voss

Augusts Voss (vene Август Эдуардович Восс; 30. oktoober 1919 Saltõkovo, Tjumeni kubermang (tänapäeval Omski oblast) – 10. veebruar 1994 Moskva) oli Nõukogude Liidu ja Läti NSV partei- ja riigitegelane.

Augusts Voss sündis 1919. aastal (teistel andmetel 1916. aastal) Siberis läti talupoja perekonnas. 1939. aastal lõpetas ta Tjumeni Õpetajate Instituudi ja töötas seejärel õpetajana. 1940. aastal kutsuti Augusts Voss Punaarmeesse. Teisest maailmasõjast võttis ta osa poliittöötajana.

1945. aastal suunati Augusts Voss Läti NSV-sse, kus esialgu töötas Läti Kommunistliku Partei Keskkomitee instruktorina. 1945–1948 õppis ta NLKP Keskkomitee juures asuvas Kõrgemas Parteikoolis. 1949–1950 oli ta Läti Kommunistliku Partei Keskkomitee teaduse ja kõrgkoolide sektori juhataja ja Läti Riikliku Ülikooli parteiorganisatsiooni sekretär. 1950–1953 õppis ta NLKP Keskkomitee juures asuv Ühiskonnateaduste Akadeemia aspirantuuris. Majandusteaduse kandidaadi kraadi sai 1953. aastal.

1953–1954 töötas Augusts Voss Läti Kommunistliku Partei Keskkomitee teaduse ja kultuuri osakonna juhatajana, 1954–1960 parteiorganite osakonna juhatajana. 1960–1966 oli ta Läti Kommunistliku Partei Keskkomitee sekretär.

15. aprillist 1966 kuni 14. aprillini 1984 oli Augusts Voss Läti Kommunistliku Partei Keskkomitee esimene sekretär..

1984–1989 oli ta Nõukogude Liidu Ülemnõukogu Rahvuste Nõukogu esimees. 1971–1990 oli Augusts Voss NLKP Keskkomitee liige.

Augusts Voss valdas hästi läti keelt, kuid avalikult esines vene keeles.

Augusts Voss on maetud Moskvasse Trojekurovo kalmistule.

Viited

Nõukogude Liidu poliitikud
Üleliidulise tähtsusega personaalpensionärid
Trojekurovo kalmistule maetud
Sündinud 1919
Surnud 1994
Augusts Kirhenšteins

Augusts Kirhenšteins (18. september (vkj. 6. september) 1872 Mazsalaca – 3. november 1963 Riia) oli läti mikrobioloog ja Nõukogude Liidu ning Läti NSV riigitegelane.

Augusts Kirhenšteins lõpetas 1902. aastal Tartu veterinaariinstituudi, seejärel töötas veterinaarina Valmieras ja Limbažis. Ta osales 1905. aasta revolutsioonilistes sündmustes ja oli sunnitud emigreeruma Šveitsi. Esimesest maailmasõjast võttis Augusts Kirhenšteins osa Serbia armee koosseisus. 

1917. aastal pöördus Kirhenšteins Lätisse tagasi, ta teenis Läti armees kaptenina. 1919. aastast oli ta Läti Ülikooli dotsent ja 1923. aastast professor.

Pärast Läti okupeerimist Nõukogude Liidu poolt määrati Augusts Kirhenšteins 20. juunil 1940 Stalini emissari Andrei Võšinski mahitusel Läti uue marionetliku valitsuse peaministriks. Sellel ametikohal oli ta kuni 25. augustini 1940. Lisaks oli Augusts Kirhenšteins 21. juulist 1940 kuni 25. augustini 1940 Läti presidendi kohusetäitja.

25. augustist 1940 kuni 11. aprillini 1952 oli Augusts Kirhenšteins Läti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimees. Samaaegselt oli ta 1941–1952 NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi esimehe asetäitja. Alates 1941. aastast oli ta Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei liige.

Alates 1949. aastast oli Kirhenšteins Läti Kommunistliku Partei Keskkomitee liige, 1949–1952 Keskkomitee büroo liige.

1946–1962 oli ta Läti NSV Teaduste Akadeemia Mikrobioloogia Instituudi direktor ja 1951–1958 Läti NSV Teaduste Akadeemia asepresident.

Viited

Nõukogude Liidu poliitikud
Läti poliitikud
Läti bioloogid
Läti NSV Teaduste Akadeemia liikmed
Tartu veterinaariinstituudi vilistlased
Lenini ordeni kavalerid
Sündinud 1872
Surnud 1963
Sampo Sarkola

Sampo Sarkola (sündinud 31. jaanuaril 1978) on Soome näitleja.

Ta on lõpetanud Helsingi Teatriakadeemia rootsikeelse kursuse. Sampo Sarkola on Helsingi Linnateatri rootsikeelse Lilla Teaterni näitleja.

Alates 2003. aastast on ta mänginud ligi kahekümnes filmis. 2015. aastal valminud Eesti filmis "Supilinna Salaselts" mängis ta Arttu Peltmaa rolli.

Isiklikku
Sampo Sarkola isa on näitleja Asko Sarkola.

Välislingid

Soome näitlejad
Sündinud 1978
Galina Prozumenštšikova

Galina Prozumenštšikova (26. november 1948 Sevastopol – 19. juuli 2015 Moskva) oli Nõukogude Liidu ujuja.

Prozumenštšikova oli esimene Nõukogude Liidu ujuja, kes võitis ujumises olümpiamängudel kuldmedali.

Oma karjääri jooksul püstitas ta viis maailmarekordit:

Viited 

Nõukogude Liidu ujujad
Sündinud 1948
Surnud 2015
Tiiu Vihalemm

Tiiu Vihalemm (sündinud 13. aprillil 1940) on eesti biokeemik ja toitumisteadlane. 

Ta lõpetas aastal 1963 Tartu Riikliku Ülikooli füüsika-matemaatikateaduskonna keemiaosakonna orgaanilise keemia erialal ja kaitses aastal 1971 väitekirja. 

Ta töötas pikka aega Tartu Ülikooli biokeemia instituudis.

Tiiu Vihalemm oli teadusfilosoof Rein Vihalemma abikaasa ja on sotsioloog Triin Vihalemma ema

Viited

Välislingid

Eesti biokeemikud
Tartu Ülikooli füüsika-matemaatikateaduskonna vilistlased
Tartu Ülikooli õppejõud
Sündinud 1940
Anatoli Lunatšarski

Anatoli Vassiljevitš Lunatšarski (vene keeles Анатолий Васильевич Луначарский; 23. november (vkj. 11. november) 1875 Poltava, Venemaa – 26. detsember 1933 Menton, Prantsusmaa) oli Vene revolutsionäär, nõukogude riigi- ja haridustegelane, kirjanik, tõlkija, publitsist, kriitik ja kunstiteadlane. 

Lunatšarski osales nii Vene 1905. aasta revolutsioonis kui ka Oktoobrirevolutsioonis, mille järel oli ta 26. oktoobrist 1917 kuni 12. septembrini 1929 Nõukogude Venemaa esimene rahvavalgustuse rahvakomissar.

1905. aastal oli ta Genfis ajalehe Vperjod toimetuses. Ajalehe peatoimetaja oli Vladimir Lenin ning kuigi sellest ilmus 4 kuu jooksul ainult 18 numbrit, on väljaanne tähelepanuväärne selle poolest, et see oli esimene bolševike maailmavaadet väljendanud ajaleht pärast VSDTP jagunemist menševikeks ja bolševikeks.

Aastatel 1930–1932 esindas ta NSV Liitu Rahvasteliidus.

20. augustil 1933 nimetati ta NSV Liidu täievoliliseks esindajaks (diplomaatilise esinduse juhiks) Hispaanias ajal, mil Hispaania kodusõda tundus möödapääsmatuna. Kuid Hispaaniasse ta ei jõudnudki ja suri veel samal aastal. Ta on maetud Moskva Kremli müüri äärde Punasel väljakul.

Venemaa Teatrikunsti Instituudi (GITIS) nimi aastatel 1934–1992 oli Anatoli Vassiljevitš Lunatšarski nimeline Riiklik Teatrikunstiinstituut.

Teoseid eesti keeles
 Karl Marx ja sotsialistline revolutsioon. Peterburi, 1919
 Kuidas sündis teadus? Kuidas sündis kunst? Peterburi, 1919 
 Üleilmlik ja klassiline kultuur. Peterburi, 1919
 Karl Marx. Peterburi, 1920
 Vendlus. Tõlkinud K. Dixi. Omsk, 1920
 Võimu hullustuses. Tõlkinud Artur Adson. Tallinn, 1924
 Anatoli Lunatšarski "Valitud artiklid" Tallinn: Eesti Raamat, 1975
 Anatoli Lunatšarski "Vene ja nõukogude kirjandusest" Tallinn: Eesti Raamat, 1976
 Vabastatud Don Quijote. Tallinn, 1977 
 Anatoli Lunatšarski "Väliskirjandusest". (Tõlkinud Aleksander Klejnot.) Tallinn: Eesti Raamat, 1977

Kirjandus
 Zara Mints "A. Lunatšarski kriitikuna" – eessõna raamatule: A. Lunatšarski, "Valitud artiklid" Tallinn: Eesti Raamat, 1975, lk 5–25

Vene kirjanikud
Venemaa tõlkijad
Venemaa kirjanduskriitikud
Kunstiteadlased
Revolutsionäärid
Nõukogude Liidu täievolilised esindajad
Ülevenemaalise Asutava Kogu liikmed
Kremli müüri äärde maetud
Sündinud 1875
Surnud 1933
Lollapalooza

Lollapalooza on iga-aastane muusikafestival, mis toimub Ameerika Ühendriikides Chicagos Grant Parkis. 

Muusikafestivalile pani aluse Perry Farrell 1991. aastal, kes korraldas oma bändi Jane's Addiction hüvastijätuturnee raames suurejoonelise kontserdi.

Festivalil esinevad tuntud ja vähem tuntud heavy metal'i, alternatiivroki, punk rock'i ja hiphopbändid. Teiste seas on festivalil esinenud eesti laulja Kerli 2011. aastal.

Viited

Välislingid 

Koduleht

Muusikafestivalid
Chicago
Bahmuti rajoon

Bahmuti rajoon (ukraina keeles Бахмутський район; kuni 2016. aastani Artemivski rajoon) on rajoon Ukrainas Donetski oblastis.

2013. aastal elas seal 44 759 inimest.

Asulad
Bahmut
Kodema
Logvõnove
Oleksandrivsk
Verhnjokamjanske
Vuglegirsk

Viited

Ukraina rajoonid
Donetski oblast
Mike Nichols

Mike Nichols (sünninimi Mihhail Igor Peškovski; 6. november 1931 Berliin – 19. november 2014 New York) oli USA teatrilavastaja ja filmirežissöör ning filmiprodutsent.

Valik filme

Tunnustus

Auhinnad 
Oscar
1968 – parima lavastaja Oscar filmi "Elluastuja" eest
Briti Akadeemia auhind
1967 – filmi "Who's Afraid of Virginia Woolf?" eest
1969 – parima filmi ja lavastaja kategoorias filmi "Elluastuja" eest
Kuldgloobus
1968 – parima lavastaja kategoorias filmi "Elluastuja" eest

Nominatsioonid 
Oscari nominatsioonid
1967 – filmi "Kes kardab Virginia Woolfi?" eest
1984 – filmi "Silkwood" eest
1989 – filmi "Working Girl" eest
1994 – filmi "The Remains of the Day" eest
Kuldgloobuse nominatsioonid
1967 – filmi "Kes kardab Virginia Woolfi?" eest
1984 – filmi "Silkwood" eest
1989 – filmi "Working Girl" eest
2005 – filmi "Tule lähemale" eest

Välislingid 

Ameerika Ühendriikide filmilavastajad
Sündinud 1931
Surnud 2014
Níkos Kotzías

Níkos Kotzías (kreeka keeles Νίκος Κοτζιάς; sündinud 19. novembril 1950 Ateenas) on kreeka poliitik. Ta oli 27. jaanuarist 2015 28. augustini 2015 ja taas 23. septembrist 2015 20. oktoobrini 2018 Aléxis Tsíprase valitsuses välisminister.

Ta on õppinud Ateena ülikoolis majandust (lõpetas diplomiõppes), politoloogiat ja filosoofiat (lõpetas magistrikraadiga). Mustade kolonelide režiimi ajal oli ta Ühinenud Demokraatliku Vasakpartei noorsoo-organisatsiooni liige. Hiljem sai tast Kreeka Kommunistliku Partei liige. Selle eest oli ta Mustade kolonelide režiimi ajal mitu korda kohtu all. Gießeni ülikoolis õppis ta Eurointegratsiooni õigust ja poliitikat, ta omandas seal PhD kraadi.

Ta on töötanud õppejõuna Marburgi, Oxfordi ja Harvardi ülikoolis. Aastatel 1993–2008 oli ta diplomaatilises teenistuses Kreeka välisministeeriumis. Aastast 2008 töötas ta rahvusvaheliste ja euroopa uuringute professorina Pireuse ülikoolis.

Ta oli 27. jaanuarist 2015 Aléxis Tsíprase valitsuses välisminister. Ta ei kuulu vasakradikaalsesse erakonda SYRIZA, kuigi tema vaated on selle erakonna vaadetega lähedased.

Kreeka välisministrid
Sündinud 1950
Zypliai mõis

Zypliai mõis (Zyplių dvaras) on endine mõis Leedus Šakiai rajoonis Lukšiai vallas Lukšiai alevi ja Tubeliai küla piiril. Mõisa peahoone jääb Tubeliai külla.

XIX sajandi alguses andis Napoleon I sealsed maad, mis toona kuulusid Varssavi hertsogiriiki, Józef Poniatowskile. Too müüs oma valduse, mille juurde kuulus 155 küla, 1813. aastal Teresė Tyszkiewiczite suguvõsast. Toonane mõisasüda asus Zypliais. Uus omanik mõisa vastu suurt huvi ei tundnud, kuna ta elas Pariisis.

Millalgi aastatel 1845–1855 müüs Teresė mõisa Jonas Bartkovskisele. Uus omanik lasi rajada uue mõisasüdame selle praegusse asukohta. Tema surma järel päris mõisa tema kasutütar Joana Volfersaite-Kučinskiene. Too külastas oma valdust vaid kaks korda: kohaliku kiriku ehitamise alustamisel ja selle sissepühitsemisel.

Vahepeal Ljudvika Ostroskienele kuulunud mõisa ostis krahv Tomas Potocki, kes asus sinna rajama esinduslikku mõisakompleksi. Potockite suguvõsa kätte jäi mõis kuni Teise maailmasõjani.

Tomas Potocki lasi mõisakompleksi aastail 1891–1901 põhjalikult ümber ehitada. Vanale klassitsistlikule peahoonele ehitati juurde kahekorruselised tiibhooned, ka lasi ta sillutada mõisa pargis olevad alleed ja rajas pargi põhjapoolse osa. 1897. aastal süttisid aurumasinast pärit sädemest mõisa puidust kõrvalhooned ja põlesid maha; nende asemele rajas krahv uued kivist hooned.

Peahoone kuulus küll 1912. aastast Tomas Potocki lesele, aga too andis hoone 1919. aastal Sejny vaimulike seminari käsutusse ning hiljem asus hoones põllumajanduskool. Pärast võõrandamist oli hoone kasutusel haiglana, kohaliku kolhoosi kontorihoonena ja kohaliku külanõukogu administratiivhoonena. 2012. aastal alustati hoone restaureerimist ja 2014. aastast asub hoones muuseum.

Lisaks peahoonele kuuluvad mõisakompleksi veel kaks kontorihoonet, köök (oli kasutusel ka saunana), kaks lauta, teenijate maja (kasutusel ka mõisavalitseja majana), ait, hoone koertele, tõllakuur ja galeriiks ümber ehitatud tallihoone. Mõisakompleksi hoonete vahele on hiljem püstitatud mitu uusehitist.

Peahoone juures paikneb park, mille pindala on 21 hektarit. Pargis kasvavad hõbevaher ja mägivaher, harilik ja punane tamm, hõbepappel ja palsamipappel, must mänd, Euroopa ja Sukatšovi lehis, arukask ja sookask, harilik jalakas ja korgijalakas.

Viited

Välislingid
Sissekanne Leedu mõisate saidil; fotod (leedu keeles)
Sissekanne Leedu mõisate saidil; asendiplaan (leedu keeles)
Mõisakompleks Leedu kultuuriväärtuste registris (leedu keeles)
Pildid hoonest enne selle restaureerimist

Šakiai rajoon
Leedu mõisad
Martin Sajdik

Martin Sajdik (sündinud 14. jaanuaril 1949) on Austria diplomaat, Austria alaline esindaja ÜRO juures alates 2012. aasta algusest.

Ta on alates 14. jaanuarist 2014 ÜRO Majandus- ja Sotsiaalnõukogu eesistuja. 22. juunil 2015 nimetas OSCE tegevjuht Ivica Dačić ta Heidi Tagliavini asemel OSCE Ukraina eriesindajaks Donbassi konflikti reguleerimise kolmepoolses kontaktgrupis.

Karjäär
Aastatel 1980–1985 oli ta Austria Moskva saatkonna nõunik ja pressiatašee, aastatel 2007–2011 oli ta Austria saadik Hiinas, Mongoolias ja Põhja-Koreas, alates 4. jaanuarist 2012 on ta Austria alaline esindaja ÜRO juures.

Haridus
Sajdik on omandanud ja täiendanud teadmisi Viini ja Moskva ülikoolis ning Johns Hopkinsi Ülikooli Bologna keskuses (The Johns Hopkins University SAIS Bologna Center), tal on õigusteaduste doktori kraad ning ta valdab lisaks saksa keelele veel inglise, vene, prantsuse ja itaalia keelt.

Isiklikku
Martin Sajdik on abielus, perekonnas on neli last.

Tunnustused
Maarjamaa Risti teenetemärk, III klass (02.02.2005)

Viited

Välislingid

 Curriculum Vitae Martin Sajdik, Ambassador (CV, publikatsioonid, ingliskeelne pdf vormingus fail aadressil bmeia.gv.at; 69 kB)

Maarjamaa Risti III klassi teenetemärgi kavalerid
Austria diplomaadid
Sündinud 1949
Lenini mälestusmärkide loend

Siin on loetletud Vladimir Lenini auks püstitatud mälestusmärgid.

Ameerika Ühendriikides
 Lenini monument Seattle'is

Eestis 

 Haapsalus, 1947?- 
 Jõgeval, 21. juuli 1952–, keskväljakul
 Jõgeval, 1952?, keskkooli ees, Tartu samba koopia
 Jõhvis Võidu väljakul, 30.08.1953–08.1991
 Kohtla-Järvel Lenini väljakul, 20.07.50-1960?, betoon
 Kohtla-Järvel Lenini väljakul, 1960?-13.02.92, pronks
 Kohtla-Järvel Slantsõhimi ees, 1950-ndad
 Kallastel, 1952?-1988
 Kallastel, 22. aprill 1988–, skulptor Aime Kuulbusch
 Mäekülas, 1952
 Narvas Kreenholmi Manufaktuuris, 01.05.1952–1982?, betoon
 Narvas Kreenholmi Manufaktuuris, 05.1982–?, skulptor Kalju Reitel
 Narvas Pimeaias, 1949?-? 
 Narvas mööblikombinaadis
 Narvas Peetri väljakul, 07.11.1957–21.12.1993, nüüd asub Narva linnuses
 Pärnus, 1948/49-1981?, betoon
 Pärnus, 04.11.1981–20.09.1990, Kotka mälestusmärgi koopia
 Pärnu-Jaagupis, Lenin ja Stalin Gorkis, 1952
 Rakveres 1950-ndad – aprill 1993, betoon 
 Rannus, 1970–, graniit
 Sillamäel, 1950-ndad-, betoon
 Tallinnas, 30.04.1950–23.08.1991, pronks, 1999. aastal renditi Pärnu kaasaegse kunsti muuseumile
 Tallinnas Pääskülas, −1952, betoon
 Tallinnas Dvigateli tehases, 1974–, skulptor Kalju Reitel, büst
 Tartus, november 1949−1952
 Tartus, asus Tartus Riia mäel 1952−1990
 Turbas, november 1951–
 Türil, 1952? – 1982, betoon
 Türil, 1982–, büst
 Võrus, 21. aprill 1957–

Saksamaal
Lenini monument Schwerinis

Soomes
Lenini monument Kotkas (fi)
Lenini monument Turus (fi)

Ukrainas

Demonteeritud Lenini monumendid 
 Lenini monument Kiievis
Stalini mälestusmärkide loend

Siin on loetletud Jossif Stalini auks püstitatud mälestusmärgid.

Eestis 

 Stalini ausammas, Jõgeval keskkooli ees, 1952-1957 
 Stalini ausammas, Kohtla-Järvel, 21. juuli 1952–?
 Stalini ausammas, Maardus
 Missos teemeistrimaja ees, Harkovi tehase betoonskulptuur, 1952–?
 Stalini ausammas, Märjamaal
 Stalini ausammas, Narvas
 Stalini ausammas, Pärnus Rüütli tänava lõpus, betoon (1952-1961)
 Stalini ausammas, Pärnus mudaravila ees, kips (1949-1961)
 Suure-Jaanis, Harkovi tehase betoonskulptuur, 1952–?
 Stalini ausammas, Tallinnas Balti jaama vastas, 20. juuli 1950–1957(1954?)
 Stalini ausammas, Tartus teedevalitsuse ees, Harkovi tehase betoonskulptuur
 Vastseliinas, Harkovi tehase betoonskulptuur, 1952–?
 Viru-Jaagupis teemeistrimaja ees, Harkovi tehase betoonskulptuur, 1952–?

Mälestusmärgid
Jossif Stalin
Loendid
Hachim Mastour

Hachim Mastour (araabia: هاشم مستور‎; sündinud 15. juunil 1998 Reggio Emilias) on Maroko jalgpallur. 

Ta mängib Maroko rahvuskoondises ja Itaalia kõrgliiga klubis Milan poolkaitsjana.

Klubikarjäär 
Mastour alustas jalgpalli mängimist kodulinna klubi Reggiana noortemeeskonnas. 2012. aasta juulis liitus 14-aastasena Milaniga. 2014. aastal kutsus klubi peatreener Clarence Seedorf ta hooaja 2013–14 viimaseks mänguks põhimeeskonna juurde. Kui ta oleks väljakule pääsenud, oleks ta olnud Milani noorim debütant.

Koondisekarjäär 
Mastour mängis kuus korda Itaalia alla 16-aastaste meeskonnas ja lõi ühe värava. Tal oli võimalus mängida nii Itaalia kui ka Maroko rahvuskoondises. 2015. aasta mais teatas ta, et on otsustanud viimase kasuks. Itaalia ajaleht La Gazzetta dello Sport kirjutas, et Itaalia kaotas iseenda otsuse tõttu andeka mängija.

Ta tegi debüüdi Maroko rahvuskoondises 2015. aasta 12. juunil 2017. aasta Aafrika rahvaste karikavõistluste valikmängus Liibüaga, pääsedes mängu viimaseks kaheks minutiks. 16 aasta ja 363 päeva vanuselt sai ta sellega Maroko noorimaks debütandiks.

Viited 

Maroko jalgpallurid
AC Milani mängijad
Sündinud 1998
Lefortovo vangla

Lefortovo vangla on eeluurimisvangla Moskvas Lefortovo linnaosas.

Vangla asutati 1881. aastal, peale Oktoobrirevolutsiooni läks Tšekaa alluvusse. 1954–1991 oli KGB eeluurimisvangla ning 1995–2005 FSB eeluurimisvangla. 2005. aastast on vangla Venemaa justiitsministeeriumi alluvuses.

Moskva
Venemaa vanglad
IT Koolitus

IT Koolitus (ärinimi IT Koolituskeskuse OÜ) on info- ja kommunikatsioonitehnoloogia ning IT projektijuhtimise koolitusteenuse pakkuja Baltikumis.

IT Koolitus on Eestis Microsoft Silver Learning Partner, EC-COUNCIL akrediteeritud koolituskeskus (ATC), ORACLE Silver Partner ning Eesti Töötukassa poolt kinnitatud koostööpartner.

Eksamikeskuses pakutakse Prometric, Pearson VUE, EPSO, Kryterion ja ECDL (AO) sertifitseerimisteenuseid.

Ajalugu
IT Koolituse asutasid Henn Sarv ja IT Grupp AS (Jaak Ennuste isikus) 1995. aastal. 

2006. aastal alustati laienemist Baltikumis, mille käigus liideti Leedus Protraining Academy UAB ning samal aastal asutati tütarettevõte Lätis (IT Protraining Latvija SIA). Samal perioodil laiendati oma tegevust Eestis äri- ja IT-konsultatsioonide valdkonnas koos Rootsi firmaga BiTA Holding AB (ITIL koolitused).

9. juulil 2011 omandas Elion Ettevõtted AS 100% IT Koolituskeskuse OÜ osakutest.

Välislingid 
Kodulehekülg

Eesti infotehnoloogiaettevõtted
Urve-Anne Kade

Urve-Anne Kade (17. aprill 1943 Tartu – 7. juuli 2015) oli eesti kaubandustegelane.

Kade lõpetas aastal 1976 Tartu Riikliku Ülikooli majandusteaduskonna kaubandusökonoomika erialal.

Ta läks Tartu kaubamajja tööle 1966. aastal müüjana, oli seal osakonnajuhataja, asedirektor ja ka direktori ülesannetes.

1985. aastal sai  ta Tartu rajooni täitevkomitee esimehe asetäitjaks, plaanikomisjoni esimeheks ning jaanuaris 1990 kinnitati Tartu maavalitsuse maasekretäriks.

Ta on olnud Tartu linnavalitsuse kaubandusosakonna juhataja. 

Ta on töötanud firmades Taurus, FETA, BROM, Tartu Viljasalv ja Tartu Veevärk.
Oli Tartu linnavolikogu liige aastatel 1999–2009.

Kade kuulus Reformierakonda.

Viited 

Eesti inimesed
Sündinud 1943
Surnud 2015
Jelgava Püha Siimeoni ja Püha Anna katedraal

Jelgava Püha Siimeoni ja Püha Anna katedraal (läti keeles Jelgavas Sv. Simeona un Sv. Annas pareizticīgo katedrāle) on õigeusu katedraal Lätis Jelgava linnas aadressil Akadēmijas ielā 12 / Raiņa iela 5. Katedraal kuulub Läti Õigeusu Kiriku Riia piiskopkonnale. 

Kirikutornis asub üheksa kella, kõige raskem neist kaalub 830 kg.

Ajalugu

Vanem ajalugu 

Jelgavasse õigeusu kiriku rajamise nõude esitas Peeter I aastal 1711, mil Friedrich Wilhelm Kettler abiellus Anna Ivanovnaga. Algselt rajati kirik Jelgava lossi juurde, aga linna rajati Siimeonile ja prohvet Annale pühendatud puidust kirik 1726. aastal.

1774. aastal andis Katariina II korralduse rajada Jelgavasse katedraal. Vana kiriku asemele hakati rajama barokkstiilis hoonet 1774. aastal, aga pühitseti katedraal 1980. aastal. Kirik oli ühe altariga, selle juures asus ühekorruseline kupliga kaetud kellatorn. Üks kuppel oli ka kirikul. Puidust ikonostaas toodi sinna vanast lossi juures asunud kirikust.

Ametlikult sai sellest kirikust katedraal alles 1850. aastal. Kirik tegutses 12. veebruarini 1890. Selleks ajaks oli linna rahvaarv nii suureks kasvanud, et sealsed ruumid jäid kitsaks. Ka oli selle sisustus mitmete tulekahjude läbi kannatada saanud.

Uus hoone 

Aastail 1890–1892 ehitati vana hoone kardinaalselt ümber; suurema osa selleks vaja minevast rahast annetas Aleksander III (30 000 rubla), 12 000 rubla annetas Sinod ja 8000 rubla annetasid kohalikud elanikud. Barokkstiilis hoonest säilis vaid vundament ja altari ümbruses asunud osa. Uue ehitise projekti autor oli Nikolai Tšagin. Vana hoone kohal asub uue hoone tamburiga kuppel.

Ehitus algas 3. juunil 1890. Katedraali pühitses 14. novembril 1892 Riia ja Miitavi piiskop Arseni.

Aastail 1936–1943 oli kirik Jelgava vikaarpiiskopkonna katedraaliks.

Katedraal sai Teise maailmasõja lahingutes kannatada. Pärast sõda rekvireerisid Nõukogude võimud kiriku ja kandsid hoone kultuurimälestiste nimekirja; hoone võeti kasutusele kemikaalide laona. Hoone taastamist juhtis arhitekt Vladimir Šervinski, aga tööd katkestas tema arreteerimine 1951. aastal. 

Läti taasiseseisvumisel tagastati kirik kogudusele. See taastati aastatel 1993–2003.

Viited

Välislingid

Katedraali koduleht

Läti kirikud
Jelgava
Kuno Plaan

Kuno Plaan (1. detsember 1930 – 21. juuli 2015) oli Eesti üks tuntumaid kondiitreid.

Kuno Plaan töötas alates 1948. aastast kondiitrina kohvikus Tallinn, pärast Viru hotelli valmimist 1972. aastal juhtis sealset kondiitritsehhi. 

1995. aastal lõi Kuno Plaan oma firma Kuno Plaan & Kondiitrid, mis tegutseb siiani.

Välislingid
Valve Raudnask, "KUNO PLAAN JA VIRU KRINGEL", Tammerraamat, 2013, ISBN 9789949482849
Lahkus legendaarne Viru kondiiter, Postimees, 23. juuli 2015
Kuno Plaan ja kuulsad Viru hotelli kohviku kringlid, Elukiri, jaanuar 2015

Eesti inimesed
Kondiitrid
Sündinud 1930
Surnud 2015
Metsakalmistule maetud