joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Pealetung Kiievile

Pealetung Kiievile (ukraina keeles Бої за Київ) oli 2022. aasta 24. veebruaril alanud Venemaa sissetungi käigus Ukrainasse toimunud lahingutegevus, mille eesmärk oli kehtestada kontroll Ukraina pealinna Kiievi ja oblasti üle ning moodustas osa Vene-Ukraina sõja põhjarindest.

Sündmuste käik
Venemaa relvajõud sisenesid Ukraina-Valgevene piiri suunalt Ukrainasse, kus alustasid sõjategevust Ukraina regulaarväega. Kiievi oblastis asusid riigi valitsus ja sõjaline väejuhatus. Pealetung koosnes mitmest lahingust, millest üks oli Kiievi lahing.

24. veebruar
24. veebruari hommikul algas rünnak Kiievi peamisele lennujaamale Borõspili rahvusvahelisele lennujaamale. Samal päeval tabas Vene raketilöök ka Vassõlkivi lennuväebaasi.

24. veebruaril vallutasid Valgevenest põhjasuunalt sisenenud Vene väed Tšornobõli tuumaelektrijaama.

24. veebruaril 2022 ründasid Venemaa õhu- ja kosmosejõudude (VKS) helikopterid Antonovi lennujaama Hostomelis.

25. veebruar
Keskhommikul sisenesid Ukraina sõjaväevormi riietunud Vene diversandid Kiievi põhjapoolsesse Oboloni rajooni.

27. veebruar
27. veebruaril algas Irpini lahing, mis lõppes 2022. aasta märtsis.

28. veebruar
28. veebruaril toimus Butšas lahing Ukraina relvajõudude ja Novokuznetski OMONi vahel.

Märtsi algus 
Märtsi alguses vabastasid 14. üksik mehhaniseeritud brigaad ja 95. dessantbrigaad Kiievist eemal asuva Makarivi. Hiljem pidid taanduma.

21.-28. märts 
 21. märtsil õnnestus Ukraina vägedel tõrjuda Vene väed välja Moštšunist.
 22. märtsil võtsid Ukraina relvajõudude üksused Kiievi lähedal asuva Makarivi alevi taas enda kontrolli alla.
 23. märtsil teatas Ukraina politsei, et taastas Irpinis enda tegevuse. 
 24. märtsil 2022 taastasid Ukraina relvajõud Kiievi oblasti Lukjanivka küla üle kontrolli.
 28. märtsil 2022 teatas Irpini linnapea Oleksandr Markušõn, et linn on okupantidest vabastatud.

31. märts-3. aprill 
31. märtsil lahkusid Vene väed Hostomelist ja Hostomeli lennujaama territooriumilt.
1. aprillil 2022 teatas Butša linnapea Anatoli Fedoruk, et linn ei ole enam Vene okupantide käes. Samal päeval taastasid Ukraina relvajõud kontrolli Ivankivi üle. 2. aprillil 2022 alustas Ukraina Rahvuspolitsei eriotstarbeline polk Safari Butša linna puhastamist diversantidest ja Vene vägede kaasajooksikutest.
Ukraina teatas kontrolli taastamisest Kiievi oblasti üle 2022. aasta 2. aprillil.
3. aprillil 2022 võtsid Ukraina dessantvägede üksused enda kontrolli alla Prõpjati piirkonna.

Galerii

Vaata ka
 Kiievi lahing (2022)
 Harkivi lahing (2022)
 Butša massimõrv

Viited

Välislingid
 Russian military convoy north of Kyiv stretches for 40 miles -Maxar. Reuters, 28. veebruar 2022

Ukraina ajalugu
K
Vene-Ukraina sõda
Kiievi koobaskloostri Jumalaema Uinumise kirik

Kiievi Jumalaema Uinumise katedraal, ka Kiievi Uspenski katedraal, on Kiievi koobaskloostri peakirik, silmapaistev barokse dekoori ja siluetiga kirik Kiievis.

Ajaloost 
Kirikut hakati ehitama 1073. aastal Theodosiuse eestvõttel ning see valmis 1078. aastal peamiselt vürst Svjatoslav II Jaroslavitši rahastamisel ja toetusel. Kirik ehitati Kiievi-Venemaal valitsenud Bütsantsi ehituspõhimõtete järgi ja see oli pikka aega Kiievi-Vene tähtsaim sakraalhoone.

Katedraal oli ühekorruseline kuppelehitis, mille keskkuplit toetas kuus ristikujulise läbilõikega piilarit. Ruum oli kolmelööviline, siseruumi poolümarad apsiidid olid välisküljel bütsantsipäraselt polügonaalsed. Hoone proportsioon 3:2 sai eeskujuks paljudele järgnevatele vanavene ehitistele. Hoone fassaadid olid liigendatud lamedate pilastritega, välisseinu kaunistasid tellistest meanderfriisid.

Siseruumi keskosa oli kaunistatud mosaiikidega, nende hulgas palvetava jumalaema (Oranta) kujutis, ülejäänud ruumi seinad olid kaetud freskodega. Kiriku maalingute autoriks arvatakse olevat munk Alimpi. Algsed maalingud ja mosaiigid on hilisemate ümberehituste käigus hävinud. 11. sajandi lõpul ehitati kirikut suuremaks ja lisati põhjaküljele väike Püha Ristija Johannese ristimiskirik.

17.-18. sajandil ehitati kirik ümber ukraina barokkstiilis: katusele lisati kupleid, kusjuures ümarate kuplite asemele püstitati stiilile iseloomulikud pirnjad kuppelkatused, dekooris lisati karniise, ornamentaalset stukkdekoori ja muid kaunistusi.

Nõukogude ajal suleti kirik 1920. aastate lõpul ja enamlased müüsid ikoone ja kiriku sisustust raha hankimiseks. Teise maailmasõja ajal, 3. novembril 1941. aastal lasti kirik õhku. Ehitisest säilis vaid seitsmendik ja paljud ajaloolised esemed hävisid või kadusid igaveseks. Kiriku õhkijateks on peetud nii Kolmanda riigi sõjaväge kui ka Nõukogude armee sõdureid, kes mineerisid taganemisel suure osa Kiievi ajaloolistest hoonetest.

Aastail 1998–2000 ehitati kirik varemetest võimalikult 18. sajandi välimust järgides uuesti üles. See pühitseti Ukraina iseseisvuspäeval 2000. aasta augustis.

Pildid

Viited 

Kiiev
Ukraina kirikud
Vene-Ukraina sõja lõunarinne

Vene-Ukraina sõja lõunarinne on 2022. aasta 24. veebruaril Krimmi suunalt alanud Venemaa relvastatud sissetung Hersoni, Mõkolajivi ja Zaporižžja oblastisse eesmärgiga kehtestada kontroll Lõuna-Ukraina üle; hiljem ühinesid lõunarinde üksused kagurinde (Donetski oblast) üksustega. Ukraina valitsuse kinnitusel oli lõppeesmärgiks Kiievi piiramisrõngasse võtmine. Odessa oblastis hõivasid Vene väed ainult Zmijinõi saare.

Sündmused 
 24. veebruarist 3. märtsini 2022 toimus Hersoni lahing. 
 24. veebruaril 2022 algas Maosaare lahing, mis lõppes 30. juunil.
 10. märtsil 2022 okupeerisid Vene väed Hersoni olbastis Velõka Oleksandrivka.
 19. märstsil 2022 okupeerisid Vene väed Mõkolajivi oblastis asuva Snihurivka.
 2022. aasta märtsis toimus Voznessenski lahing, mille käigus ei õnnestunud Vene vägedel hõivata Voznessenski linna. 
 2022. aasta märtsi keskel taastasid Ukraina relvajõud kontrolli Hersoni oblastis asuva Possad-Pokrovske küla üle.
 Ukraina väed ründasid mitmel korral Tšornobajivka piirkonnas paiknevaid Vene vägesid.
 26. veebruaril 2022 algas Mõkolajivi lahing, mis lõppes 8. aprillil.
 6. aprillil 2022 taastasid Ukraina relvajõudud kontrolli Osokorivka küla üle.
 2022. aasta juuni alguses võtsid Ukraina väed enda kontrolli alla Hersoni rajoonis asuva Tavriiske küla.
 2022. aasta juuni lõpus võtsid Ukraina väed enda kontrolli alla Berõslavi rajoonis asuva Potjomkine küla.
 2022. aasta juulis võttis Ukraina 60. jalaväebrigaad enda kontrolli alla oblasti põhjaosas asuva Ivanivka küla.
 2022. aasta juuli lõpus ründasid Ukraina väed rakettidega Antonivka silda ja Brõlivkas asuvat raudteejaama. Uus rünnak Antonivka sillale toimus 2022. aasta augustis.

2022. aasta sügis 
2022. aasta sügisel toimus varem Vene vägede käes olnud Dniprost läänes asuvate alade tagasivõtmine. 
 2022. aasta septembri alguses hõivasid Ukraina väed Hersoni oblasti põhjaosas asuva Võssokopillja.
 30. septembril 2022 annekteeris Venemaa Föderatsioon Lõuna-Ukraina Hersoni oblasti ja Zaporižžja oblasti, mida sellel hetkel täielikult ei kontrollinud. 
 2022. aasta oktoobri alguses hõivasid Ukraina väed Hersoni oblasti põhjaosas asuva Mõroljubivka küla.
 4. oktoobril 2022 hõivasid Ukraina väed Hersoni oblasti lääneaosas asuva Davõdiv Bridi küla ja Velõka Oleksandrivka alevi.
 10. novembril 2022 hõivasid Ukraina väed Snihurivka. Ukraina maavägede 28. brigaad teatas samal päeval, et hõivas Hersoni olbastis Kõselivka.
 11. novembril 2022 hõivasid Ukraina väed Berõslavi.

Galerii

Väejuhid 
Ukraina kaitseministri asetäitja Hanna Maljar avalikustas 2022. aasta novembris, et Ukraina vägede juhid lõunarindel on Andri Kovaltšuk, Oleksandr Tarnavskõi, Andri Gritskov, Mõhhailo Drapatõi ja Andri Hnatov.

Vaata ka 
 Vene-Ukraina sõja idarinne

Viited

L
Vene-Ukraina sõda
Tšernihivi piiramine

Tšernihivi piiramine, tuntud ka kui Tšernihivi lahing (ukraina keeles Бої за Чернігів) oli 2022. aasta 24. veebruaril alanud Venemaa sissetungi käigus Ukrainasse toimunud lahingutegevus, mille eesmärk oli kehtestada kontroll Valgevene piirist mõnekümne kilomeetri kaugusel lõunas asuva Tšernihivi oblasti keskuse, enam kui veerand miljoni elanikuga Tšernihivi linna üle.

Sündmuste käik
 24. veebruari hommikul (03:37) alistus üks linna rünnanud Vene väeüksus Ukraina vägedele.
 26. veebruaril teatasid linna kaitsjad vastase rünnaku tagasilöömisest.
 Linna piiramisrõngasse võtnud Vene väed jätkasid edasitungi edelasse, Sednivi ja Semenivka kaudu Kiievi suunas.
 3. märtsil (12:15) toimunud pommitamises hukkus 47 linlast, 18 sai vigastada, Amnesty Internationali hinnangul oli tegemist sõjakuriteoga.
 31. märtsi seisuga võtsid Ukraina Relvajõud varem Vene vägede kätte langenud Sloboda ja Lukašivka küla enda kontrolli alla.
 2. arpillil 2022 lahkusid Vene väed  Tšernihivist ligi 50 km põhjakirdes asuvast Horodnja linnast.

Galerii

Viited

Venemaa sissetung Ukrainasse (2022)
Hans von Rosen

Johann "Hans" von Rosen (30. september/12. oktoober 1870 Straupe – 10. oktoober 1945 Schwerin) oli baltisaksa aadlik, Lielstraupe lossi viimane omanik ja poliitik. Aastal 1907 valiti ta Vene keisririigi III Riigiduuma liikmeks (Liivimaa kubermangust).

Ta sündis aastal 1870 Lielstraupe mõisa omaniku Friedrich von Roseni pojana. Ta õppis aastatel 1882–1888 Cēsise lähedal asuvas Bērzaine gümnaasiumis. Aastatel 1889–1893 õppis ta Halle, Berliini ja Tartu Ülikoolis, Ta oli aastatel 1893–1920 Lielstraupe mõisnik (7000 tiinu maad) ja aastatel 1920–1939 mõisasüdame omanik. Ta oli aastatel 1899–1909 kreisisaadik, Balti Konstitutsioonilise Partei aktivist, Liivimaa Saksa Seltsi Riia grupi juhatuse liige.

l 1907 valiti ta Vene keisririigi III Riigiduuma liikmeks (Liivimaa kubermangust). Duumas olles kuulus oktobristide fraktsiooni, valiti usutunnistuse küsimuste (sekretär), maa-, riigi tulude ja kulude loendi täitmise komisjoni, teravilja väljaveo korrastamise seadusprojekti läbivaatamise komisjoni, oli usutunnistuse küsimuste komisjoni ettekandja. Kirjutas alla 12-le seadusprojektile, 10-le arupärimise avaldusele ja viiele avaldusele.

Maailmasõdade vahel elas peamiselt Lätis. Lahkus aastal 1939 Saksamaale. Ta suri aastal 1945 Schwerinis, Nõukogude Liidu okupatsioonitsoonis Saksamaal.

Baltisakslased
Vene Riigiduuma liikmed
Sündinud 1870
Surnud 1945
Amherst (Nova Scotia)

Amherst on väikelinn Kanadas Nova Scotia provintsis.

Välislingid

Nova Scotia provintsi linnad
Bridgewater (Nova Scotia)

Bridgewater on väikelinn Kanadas Nova Scotia provintsis.

Välislingid

Nova Scotia provintsi linnad
Yarmouth (Nova Scotia)

Yarmouth on väikelinn Kanadas Nova Scotia provintsis.

Välislingid

Nova Scotia provintsi linnad
Kentville

Kentville on väikelinn Kanadas Nova Scotia provintsis.

Välislingid

Nova Scotia provintsi linnad
Antigonish (Nova Scotia)

Antigonish on väikelinn Kanadas Nova Scotia provintsis.

Viited

Välislingid

Nova Scotia provintsi linnad
Stellarton

Stellarton on väikelinn Kanadas Nova Scotia provintsis.

Välislingid

Nova Scotia provintsi linnad
Wolfville

Wolfville on väikelinn Kanadas Nova Scotia provintsis.

Välislingid

Nova Scotia provintsi linnad
Port Hawkesbury

Port Hawkesbury on väikelinn Kanadas Nova Scotia provintsis.

Viited

Välislingid

Nova Scotia provintsi linnad
Pictou

Pictou on väikelinn Kanadas Nova Scotia provintsis.

Välislingid

Nova Scotia provintsi linnad
Berwick (Nova Scotia)

Berwick on väikelinn Kanadas Nova Scotia provintsis.

Välislingid

Nova Scotia provintsi linnad
Middleton (Nova Scotia)

Middleton on väikelinn Kanadas Nova Scotia provintsis.

Välislingid

Nova Scotia provintsi linnad
Stewiacke

Stewiacke on väikelinn Kanadas Nova Scotia provintsis.

Välislingid

Nova Scotia provintsi linnad
Oxford (Nova Scotia)

Oxford on väikelinn Kanadas Nova Scotia provintsis.

Välislingid

Nova Scotia provintsi linnad
Mahone Bay (Nova Scotia)

Mahone Bay on väikelinn Kanadas Nova Scotia provintsis.

Välislingid

Nova Scotia provintsi linnad
Clark's Harbour

Clark's Harbour on väikelinn Kanadas Nova Scotia provintsis.

Välislingid

Nova Scotia provintsi linnad
Lockeport

Lockeport on väikelinn Kanadas Nova Scotia provintsis.

Välislingid

Nova Scotia provintsi linnad
Annapolis Royal

Annapolis Royal on väikelinn Kanadas Nova Scotia provintsis.

Viited

Välislingid

Nova Scotia provintsi linnad
David Vidales

David Vidales Ajenjo (sündinud 1. mail 2002 Leónis) on Hispaania võidusõitja.

Karjäär 
Vidales alustas oma autospordikarjääri kardis 2013. Esimesel kahel aastal tuli ta Hispaania meistriks. 2017. aastal saavutas ta WSK Final Cupi kolmanda koha. Sel aastal saavutas ta teise koha ka CIK-FIA Kardisõidu Maailmameistrivõistlustel. 2018. aastal saavutas ta MM-i kolmanda koha ning 2019. aastal saavutas ta sellel meistrivõistlustel ühe positsiooni kõrgemal.

2020. aastal läks Vidales üle vormelisõidule, tehes oma debüüdi Vormel Renault Eurocup arvestuses koos JD Motorsport meeskonnaga teisel võistlusnädalavahetusel Autodromo Enzo e Dino Ferraril. Oma esimeses sõidus võttis ta kohe pole-positsiooni ja võidu, misjärel võitis ka selle nädalavahetuse teise sõidu. Pärast seda ta enam võitu ei saavutanud, kuid oli siiski neli korda poodiumil; kaks korda Magny-Coursi ringrajal ja üks kord nii Nürburgringil kui ka Zandvoorti ringrajal. Ta saavutas meistrivõistlustel 169 punktiga kuuenda koha. Samuti lõpetas ta algajate meistrivõistlustel Alex Quinni järel teisena.

2021. aastal alustas Vidales Aasia Vormel 3 Meistrivõistluste hooaega, sõites Dino Beganovici asendajana Prema Abu Dhabi Racingule. Ta osales vaid kahel viimasel võistlusnädalavahetusel, kuid saavutas sellest hoolimata Dubai Autodrome’il poodiumikoha. 38 punktiga saavutas ta lõpparvestuses kolmeteistkümnenda koha. Seejärel naasis ta Vormel Renault Eurocup, mis liideti Vormeli Regionaal Euroopa Meistrivõistlustega ja jätkas selle nime all, mängides taas Prema Powerteami eest. Ta võitis Imolas hooaja esimese võistluse, kuid saavutas seejärel veel vaid kaks poodiumikohta Ricardo Tormo Valencia ringrajal ja Mugello ringrajal. Ta saavutas edetabelis 102 punktiga kümnenda koha.

2022. aastal teeb Vidales oma debüüdi FIA Vormel 3 Meistrivõistlustel, kihutades Campos Racing meeskonnas.

Välised lingid 

 Ametlik veebilehekülg
 Statistika sees Driver Database (inglise keeles)

Hispaania sportlased
Sündinud 2002
Volodõmõr Bezsonov

Volodõmõr Bezsonov (ukraina keeles Володимир Васильович Безсонов, sündinud 5. märtsil 1958 Harkivis) on Ukraina jalgpallitreener ja endine Nõukogude Liidu jalgpallur (paremkaitsja).

Aastatel 1976–1990 mängis ta Kiievi Dinamo koosseisus, lüües 277 kohtumises 27 väravat. Aastatel 1977, 1980, 1981, 1985, 1986 ja 1990 tuli ta klubiga Nõukogude Liidu meistriks. Tema jalgpallurikarjääri viimaseks klubiks jäi 1991. aastal Iisraeli klubis Maccabi Haifa.

Aastatel 1977–1990 mängis ta Nõukogude Liidu jalgpallikoondises 79 korda ja lõi neli väravat. 1980. aasta suveolümpiamängudel võitis ta Nõukogude Liidu koondisega pronksmedali ja 1988. aasta Euroopa meistrivõistlustel hõbemedali. Lisaks kuulus ta Nõukogude Liidu koondisse kolmedel maailmameistrivõistlustel (1982, 1986 ja 1990).

Treenerina on ta muuhulgas olnud Türkmenistani jalgpallikoondise (2002–2003) ja Dnipropetrovski Dnipro peatreener (2008–2010).

Nõukogude Liidu jalgpallurid
Ukraina jalgpallurid
Ukraina treenerid
Kiievi Dinamo mängijad
Sündinud 1958
Blahovištšenske

Blahovištšenske (ukraina Благовіщенське) on linn Ukrainas Kirovogradi oblastis Golovanivski rajoonis. 

1924-2016 oli linna nimi Uljanovka.

2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Blahovištšenske elanikest 96,73% emakeel ukraina keel ja 2,49% vene keel.

Viited

Ukraina linnad
Kirovohradi oblast
Asko Kivinuk

Asko Kivinuk on panustanud riigikaitsesse üle 20 aasta ja tema eestvedamisel sai merevägi endale uued väekaitsekaatrid, tema töövõit on Iisraelist soetatud laevatõrje raketisüsteemid ja samuti meremiinide hange. Lisaks panustab ta vabatahtlikuna noorte riigikaitseõpetusse ja kuulub ka kaitseliidu ridadesse. Praegusel hetkel veab ta riigilaevastiku loomise projekti.

Viited

Välislingid
"Noorkotkaste pealik Asko Kivinuk ja tema neli elementi" Kaitse Kodu! : Kaitseliidu ajakiri, nr. 3, märts 2018

Kaitseliitlased
Sünniaeg puudub
Ludwig Georg Simpert (Baden-Baden)

Ludwig Georg Simpert Baden-Badenist (7. juuni 1702 – 22. oktoober 1761) oli Baden-Badeni markkrahv 1707. aastast kuni oma surmani. Aastatel 1707-1727 oli tema ema Sibylla von Sachsen-Lauenburg Baden-Badeni regent. Tema järglaseks sai tema noorem vend August Georg. Tema jahikire tõttu sai ta hüüdnimeks Jägerlouis ("Jahimees Ludwig").

Elu 

Ta sündis Ettlingeni palees ning oli markkrahv Ludwig Wilhelmi ja Sibylla von Sachsen-Lauenburgi poeg. Baden-Badeni troonipärijana sai ta pärast oma isa surma 1707. aastal 4-aastasena Baden-Badeni markkrahviks. Seetõttu oli tema ema Baden-Badeni regendiks. Ta jõudis täisikka 22. oktoobril 1727.

16-aastasena oli ta armunud Maria Leszczyńskasse, endise Poola kuninga tütresse, kuid paar ei saanud kunagi ühineda. Maria oli hiljem Prantsusmaa Louis XV abikaasa. Ludwig Georgi õde Johanna oli hiljem Prantsuse õukonna elanik ja Louis d'Orléansinaine; viimane oli nende isa vaenlase Louis XIV pojapoeg.

Vallalise vürstina reisis ta 1720. aasta suvel koos emaga Prahasse, kus kohtus Hluboká nad Vltavou palees oma tulevase abikaasaga (esimene kahest).

Valitud pruut oli Schwarzenbergi vürsti Adam Franzi ja Eleonore von Lobkowitzi tütar Maria Anna. Ludwig Georgi ema reisis Viini, et saada luba keiser Karl VI-lt. Luba anti ja Ludwig Georg abiellus Maria Annaga 8. aprillil 1721 Český Krumlovi lossis. Paar sai neli last, kellest vaid üks jõudis täisikka. Pulmakingiks andis ema Ludwig Georgile oma jahimaja Fremersbergis.

Pärast Maria Anna surma 1755. aastal abiellus ta 10. juulil 1755 Maria Annaga. Naine oli keiser Karl VII ja selle naise Maria Amalia tütar. Teine abielu jäi lastetuks.

Tänu emale oli Baden-Baden taas jõukas riik, mida prantslased olid laastanud tema vanemate abiellumise ajal 1690. aastatel.

Tänu tema ema riigi rahaasjadega hoolikale ümberkäimisele ei olnud riik enam võlgu ja oli Ludwig Georgi isiklikku varandust tunduvalt suurendanud. Tema ema taandus Ettlingeni paleesse, kus ta 1733. aastal suri.

Kuulsa sõjaväekindrali poja Ludwig Georgi kirg oli jahipidamine (nagu tema kaasaegne Louis XV) ja ta sai hüüdnime Jägerlouis ("Jahimees Ludwig"), sõnamäng tema isa hüüdnimega Türkenlouis ("Türgiludwig") tänu selle kuulsatele jõupingutustele Louis XIV vastu lahinguväljal ja keisriarmee koosseisus.

Ludwig Georg oli aastatel 1707-1731 Švaabi ringkonna 4. jalaväerügemendi kuninglik kolonel, kuid Poola pärilussõja ajal jahtis ta Böömimaal kalleid varandusi. Ta naasis alles pärast seda, kui 1735. aastal sõlmiti Viini rahu eelrahu.

Ta suri Rastatti palees 1761. aasta oktoobris 59 aasta vanusena. Kuna tal ei olnud elusolevaid meessoost järglasi, sai tema järglaseks tema vend August Georg. Ta maeti oma esimese naise kõrvale.

Lapsed 

 Elisabeth Augusta (16. märts 1726, Rastatt – 7. jaanuar 1789, Freiburg)
 Karl Ludwig Damian (25. august 1728, Rastatt – 6. juuli 1734, Karlsbad)
 Ludwig Georg (11. august 1736, Schlackenwerth – 11. märts 1737, Rastatt)
 Johanna (28. aprill 1737, Rastatt – 29. aprill 1737, Rastatt)

Švaabimaa ajalugu
Colt Official Police

Colt Official Police (aastani 1927 Colt Army Special) on Ameerika Ühendriikide revolver. See kasutab peamiselt padrunit .38 Special ning seda tootis Colt's Manufacturing Company. Aastal 1927 muudeti relva nime, et paremini peale minna politseiteenistustele, viiekümnendateks oli sellest saanud stereotüüpne politserevolver. Offical Police'i kasutasid teises maailmasõjas nii Ameerika Ühendriigid kui muud liitlasriigid.

Vaata ka
 Smith & Wesson Model 10
 Enfield No. 2

Viited

Välislingid
The Colt Revolver in the American West—Official Police Model

Revolvrid
Ameerika Ühendriikide relvad
Koensüüm A

Koensüüm A (CoA, SHCoA, CoASH) on pantoteenhappest (B5-vitamiinist) saadud koensüüm. Koensüüm A atsetüülvormiks on atsetüül-CoA. See on inimkehas oluline nii kataboolsetes kui ka anaboolsetes protsessides.

Viited
Poljakova


Poljakova on vene perekonnanimi.

Poljakova on nime naissoo vorm. Meessugu väljendab Poljakov.

2022. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Poljakova 252 naisel. Perekonnanimede levikult on Poljakova naiste puhul 236. kohal.

Perekonnanime Poljakova kandja on keskmiselt 46 aasta vanune (mediaanvanus on 47). Kõige levinum on perekonnanimi Poljakova vanuserühmas 60–64, kus neid on 10 000 elaniku kohta 3,33. Perekonnanimi Poljakova on levinuim Ida-Viru maakonnas, kus neid on maakonna 10 000 elaniku kohta 3,41.

19. sajandi algul pandiseda ühelegi perekonnale teadaolevalt ei antud.

1930. aastate nimede muutmise kampaania käigus sellist perekonnanime keegi ei võtnud ja senised nime kandjad seda ei muutnud.

Nime kandjaid 
 Katre Poljakova (1970–), Eesti jurist, kohtunik

Viited 

Vene perekonnanimed
Eha Popova

Eha Popova (sündinud 31. jaanuaril 1955 Tartus) on Eesti jurist, kohtunik.

Teenistuskäik 
 1978–1983 Tallinna Kalinini rajooni SAO uurija
 1983–1986 majandusjurist
 1986–1991 Tallinna Oktoobri rajooni prokuratuuri uurija, vanemuurija
 1991–2006 Tallinna Linnakohtu kohtunik.
 2006–... Harju Maakohtu kohtunik

Tunnustus 
 2022 – Valgetähe IV klassi teenetemärk

Viited 

Eesti kohtunikud
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1955
Salo (perekonnanimi)


Salo on eesti perekonnanimi.

2022. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Salo 75 mehel ja 61 naisel. Perekonnanimede levikult on Salo meeste puhul 1220. ja naiste puhul 1811. kohal.

Perekonnanime Salo kandja on keskmiselt 44 aasta vanune (mediaanvanus on 44). Kõige levinum on perekonnanimi Salo vanuserühmas 25–29, kus neid on 10 000 elaniku kohta 1,75. Perekonnanimi Salo on levinuim Jõgeva maakonnas, kus neid on maakonna 10 000 elaniku kohta 1,79.

19. sajandi algul pandi perekonnanimi Salo Otepää ja Palamuse kihelkonnas.

1930. aastate nimede muutmise kampaania käigus senised nime kandjad seda perekonnanime ei muutnud. Küll aga vahetati perekonnanimed Brisk, Krabba, Sabbal, Saksmann, Salomon, Schober, Schoberg, Spiegel, Urgard nime Salo vastu.

Nime kandjaid 
 Aulike Salo (1968–), Eesti jurist, kohtunik

Viited 

Eestistamisel muudetud perekonnanimed
Robert Erhardt

Robert Erhardt (28. mai/9. juuni 1874 Riia – 10. jaanuar 1941 Berliin) oli baltisakslasest Läti ettevõtja ja poliitik. Ta oli detsembrist 1907 (äsja surnud Erwin Moritzi asemel)  Vene keisririigi III Riigiduuma liikg (Liivimaa kubermangust).

Ta on õppinud Riia Polütehnikumis ja Dresdeni Polütehnilises Instituudis. Hiljem täiendas ennast Münchenis, Berliinis ja Tübingenis. Ta on tegutsenud pankurina.

16. detsembril 1907 sai ta (äsja surnud Erwin Moritzi asemel) Vene keisririigi III Riigiduuma liikmeks (Liivimaa kubermangust). Duumas olles kuulus oktobristide fraktsiooni. Ta oli riikliku tulude ja kulude nimekirja täitmise komisjoni liige, samuti eelarvekomisjoni sekretär, samuti kuulus ta finants- ja tööküsimuste komisjoni.

Pärast Veebruarirevolutsiooni tervitas ta riigiduumat ja Ajutist Valitsust telegrammiga Voronežist.

Pärast Läti Vabariigi väljakuulutamist oli ta 14. juulist 1919 kuni 14. märtsini 1920 Läti Ajutise Valitsuse rahandusminister.

Aastal 1939 lahkus ta Saksamaale. Ta suri 10. jaanuar 1941 Berliinis.

Läti poliitikud
Rahandusministrid
Vene Riigiduuma liikmed
Läti ettevõtjad
Sündinud 1874
Surnud 1941
August Georg Simpert (Baden-Baden)

August Georg Simpert Baden-Badenist (14. jaanuar 1706 – 21. oktoober 1771) oli valitsev Badeni markkrahv 1761. aastast kuni oma surmani. Ta oli oma venna Ludwig Georgi järglane ja Orléansi hertsoginna vend. Ta oli hertsog Leopold Philippi väimees.

Elu 

Sündinuna Rastatti palees oli ta Ludwig Wilhelmi ja Franziska Sibylla Augusta von Sachsen-Lauenburgi noorem poeg.

1707. aastal tema isa suri ja tema vanem vend Ludwig Georg sai riigi valitsejaks oma ema eestkoste all. Ema eestkostevalitsuse ajal otsustati, et August Georg peaks ühinema kirikuga. Sellisena andis ta 20-aastasena usutõotused ning oli hiljem 1726. aastal Kölni kanoonik ja 1728. aastal Augsburgi diakon.

1727. aastal jõudis tema vend täisikka ja tema ema andis riigivalitsemise talle üle. Ema suri 1733. aastal, olles olnud populaarne valitseja.

1735. aastal lahkus ta kirikust ja abiellus Arenbergi hertsogi Leopold Philippi tütre Maria Viktoriaga. Paar abiellus 7. detsembril 1735 Rastatti palees, kuid abielu jäi lastetuks.

Kui tema vend 1761. aastal 59-aastaselt suri, järgnes talle markkrahvina August Georg, kuna Ludwig Georgil ei olnud meessoost pärijaid ja Baden-Badenis kehtis saali tavaõigus. Kuna ta ise oli lastetu, sai selgeks, et riik peab minema üle Zähringite Baden-Durlachi liinile, mida tol ajal juhtis tema kauge nõbu Karl Friedrich.

Pärast tema surma 1771. aastal järgnes talle markkrahvina Karl Friedrich ning Baden-Badeni katoliiklikud valitsejad lõppesid temaga, kui protestantliku Baden-Durlachiga ühendati katoliiklik Baden-Baden, võimaldades seega usuvabadust. Baden-Durlachi pärimist kirjeldav leping sõlmiti 1765. aastal, kuus aastat enne August Georgi surma.

Ta suri Rastatti palees 65 aasta vanusena.

Švaabimaa ajalugu
Mariko Faster

Mariko Faster (võru keeles Fastrõ Mariko; sündinud 4. märtsil 1977) on Eesti keeleteadlane ja kohanimeuurija. 

Ta on lõpetanud 1992. aastal Mõniste põhikooli ja 1995. aastal Varstu Keskkooli. Fasteril on bakalaureusekraad (2000), magistrikraad (2005) ja doktorikraad (2020) Tartu Ülikoolist eesti keele erialalt. Tema doktoritöö teema oli Hargla kihelkonna vetenimed Eesti-Läti keelepiiril. 

Faster töötab Võro instituudis teadurina, ta on aidanud kokku panna Eesti-Võru sõnaraamatu ja on üks Eesti kohanimeraamatu kirjutajatest. Ta on ka võrukeelse keelepesa käimalükkaja ja toimetab võrukeelset Tähekest, mis ilmub kord aasta jooksul.

Isiklikku
Ta on abielus keeleteadlase Evar Saarega.

Tunnustus
 2017 Aasta keeleteo auhind Eesti kohanimeraamatu koostamise eest
 2017 Kordelini stipendium
 2012 Aasta keeleteo rahvaauhind võrukeelsete keelepesade töö käivitamise eest

Teosed
 "Eesti-võru sõnaraamat. Eesti-võro sõnaraamat." Võru: Võro Instituut, 2014.
 "Eesti kohanimeraamat" Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 2016.
 "Hargla kihelkonna vetenimed Eesti-Läti piirialal" Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus. 2020, doktoritöö

Viited

Eesti keeleteadlased
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna vilistlased
Sündinud 1977
Võrukesed
Jack Doohan

Jack Doohan (sündinud 20. jaanuaril 2003 Gold Coastis) on Austraalia võidusõitja, Mick Doohani poeg, viiekordne MotoGP meister. Aastatel 2017–2021 toetas teda Red Bull Junior Team. 2022. aastal astus ta Alpine Academysse.

Karjäär

Vormel 4 
2018. aastal tegi Doohan debüüdi üheistmelises autos, ta astus koos Christian Horneri meeskonnaga Ardeni Vormel 4 Briti Meistrivõistlustele. Ta osutus kohe konkurentsivõimeliseks, võitis kolm sõitu ja jõudis veel üheksal korral poodiumile, saavutades lõpparvestuses viienda koha. Samal aastal osales austraallane Prema Theodore Racing meeskonnaga mõnel Itaalia Vormel 4 ja Saksamaa Vormel 4 meistrivõistluste võistlusel.

Vormel 3 Aasia 
2019. aastal sõidab Doohan FIA Aasia Vormel 3 Meistrivõistlustel koos Hitech Grand Prix meeskonnaga. Ta võidab viis sõitu ja lõpetab 13 korda poodiumil, saavutades Ukyo Sasahara järel kahekümne viie punktiga teise koha. Järgmisel aastal naaseb ta Iirimaa meeskonnaga Pinnacle Motorsport Aasia Meistrivõistlustele. Ka sel hooajal võitis ta viis võistlust ja lõpetas Joey Aldersi järel teisel kohal.

Vormel 3 
2020. aastal palkab HWA Racelabi meeskond Doohani Vormel 3 Meistritiitlile sõitma koos Jake Hughesi ja Enzo Fittipaldiga. Ta ei kogu ühelgi võistlusel punkte, saavutades Mugello 2. võistlusel parima kohana 11. koha ja lõpetab edetabelis 26. kohal.

2021. aastal siirdus ta koos Clément Novalaki ja David Schumacheriga Itaalia meeskonda Trident. Kolmandas sõidus Barcelonas lõpetas ta Dennis Haugeri järel teisena, vallutades sellega kategooria esimese poodiumi. Põhisõidu Paul Ricard Doohanil võidab ta märjal rajal, edestades Prema sõitjat Dennis Haugerit. Esimeses sõidus Austrias saavutas ta seitsmenda koha, kuid tänu teiste sõitjate penaltidele tõusis poodiumi kolmandale astmele. Seda korratakse Hungaroringi 3. sõidus järjekordse kolmanda kohaga. Doohan võidab Belgias märjal teel Victor Martinsi ees oma esimese pole selles kategoorias. Järgmisel päeval võitis ta nii sõidu-2 kui ka sõidu-3, lähenedes Haugeri arvestuse liidrile. Viimases voorus Sotšis võidab ta oma teise pole-positsiooni meeskonnakaaslase Clément Novalaki ees, pärast pettumust valmistanud esimest sõitu ja teist vihma tõttu katkestatud sõitu võidab ta sõidu-3 Frederik Vesti ees, võttes Tridentiga meeskonna tiitli ja lõpetades teisena. tabelis piloodid tšempion Dennis Haugeri taga.

Vormel 2 
Pärast Vormel 3 meistrivõistlusi on Doohanil võimalus tõusta Vormel 2 sarja, sõites 2021. aasta Vormel 2 hooaja kahes viimases voorus koos MP Motorspordi meeskonnaga, kes asendab Richard Verschoori. Oma esimesed punktid selles kategoorias saab ta teisel võistlusel Jeddas, saavutades viienda koha. Yas Marina kvalifikatsioonis saab ta suurepärase teise koha.

13. detsembril 2021 teatab UNI-Virtuosi meeskond Doohani ja jaapanlase Marino Sato lepingu sõlmimisest 2022. aasta Vormel 2 hooajaks.

Välislingid 
 Ametlik sait
 Jack Doohan, aadressil driverdb.com, DriverDB AB.

Austraalia sportlased
Sündinud 2003
Clément Novalak

Clément Novalak (sündinud 23. detsembril 2000 Avignonis) on Prantsuse-Šveitsi võidusõitja, praegu tegeleb Vormel 2 sarjaga.

Biograafia

2011-2017: debüüt kardisõidus 
Clément Novalak alustas kardiga Prantsusmaal kümneaastaselt. Ta saab Hitech Racingu asutaja Oliver Oakesi toetuse ja võidab 2015. aastal WSK Racing Seriesi juunioride arvestuses. Võitis kardispordikarjääri jooksul Prantsusmaa, Šveitsi ja Suurbritannia litsentside alusel, võidab ta 2017. aastal WSK Racing Seriesi seenioride kategoorias.

2018-2019: debüüt ja kinnitus ühekohalistes autodes 
Marcus Armstrongi lähedane sõber, viimane veenis teda 2018. aasta talvel Toyota Racing Series'is oma üheistmelise debüüdi tegema. Kahe võiduga viies ja parim uustulnuk tegi seejärel keerulise hooaja Vormel Renault Eurocupis, kus ta punkte ei saanud. Aasta jooksul vigastada saanud Novalak jättis mõned võistlused vahele ning otsustas 2019. aastal keskenduda Briti Vormel 3 Meistrivõistlustele, mille ta võitis kahe võiduga. Aasta lõpus osales ta kahel kolmest FIA Vormel 3 Meistrivõistluste hooajajärgsest testipäevast koos Carlin Motorspordiga.

2020-2021: liikuge FIA ​​Vormel 3 sarja 
Clément Novalak liitub ametlikult Carliniga FIA Vormel 3 hooajaks 2020. Hooaja esimesest kohtumisest, sprindivõistluse ajal, tõusis ta oma esimesele poodiumile Red Bull Ringil. Mõni sõit hiljem saavutas ta Silverstone'is oma teise poodiumikoha, olles lähedal võidule David Beckmanni vastu. Raskustesse sattunud Carlini tallis, kus kõik tema meeskonnakaaslased lõid omavahel ühe punkti, paistis Novalak silma nende kahe poodiumikoha ja meistrivõistluste viimase kaheteistkümnenda kohaga. Pärast talviseid arvukaid vormel 3 ja vormel 2 teste otsustas ta jääda 2021. aasta hooajaks F3-sse, liitudes eelmise aasta paremuselt teise meeskonna Trident Racinguga. Alates 2021. aastast sõidab Clément Novalak esimest korda oma karjääri jooksul üheistmelistel Prantsusmaa lipu all: “Ma jõuan järjest rohkematesse rahvusvahelistesse kategooriatesse. Kardis ja inglise keeles F3 pöörasin sellele vähe tähelepanu, kuid mu juured on prantslased. Ma pole seal palju elanud, kuid olen seal sündinud ja iga kord, kui ma Prantsusmaal rongi või lennukiga sõidan, tunnen end nagu kodus, seega oli oluline muudatus sel aastal teha. ". Tänu suurepärasele järjekindlusele hooaja jooksul saavutas ta meistrivõistlustel kolmanda koha nelja poodiumiga.

Välised lingid 

 Clément Novalak leht, peal Driver Database (inglise keeles)

Prantsusmaa sportlased
Šveitsi sportlased
Suurbritannia sportlased
Sündinud 2000
Gelon (küla)

Gelon on küla Usbekistanis Kashkadarya oblastis Shahrisabzi rajoonis .  

Küla asutati 1305. aastal. Külarahvas säilitab endiselt põlised kombed ja elukorraldus ning kuni 2018. aasta keskpaigani ei saanud välisturistid piiri erirežiimi tõttu külas käia.

Geograafia 
Gelon asub Usbekistani lõunaosas Kashkadarya jõgikonnas Pamiiri-Olai mäestiku läänenõlval.  

Piirkond asub Usbekistani ja Tadžikistani piiril, Shakhrisabzist 80 kilomeetri kaugusel. Küla ümbritsevad igast küljest kõrged mäed, mis ulatuvad idas enam kui 4000 meetri kõrgusele. See on Usbekistani üks kõrgemaid mägikülasid. Mööda serpentiini, rasket, kuid ilusat mägiteed pole siia lihtne pääseda

Kliima 
Kliima - kontinentaalne, kuiv, subtroopiline .

Rahvaarv 
Maaelanikkond on 5834 inimest (2019). 

Etniline koosseis: tadžikid - 5831 inimest, usbekid - 3 inimest. (12.12.2019 seisuga).

Atraktiivsus 
Küla lähedal on mägi nimega "Hazrati Sultan" ja "Hisoraki veehoidla", mis on turistide seas populaarne.

Märkmed
Vaakumpomm

Vaakumpomm on lõhkekeha, mille plahvatusel moodustuv aerosoolipilv plahvatab ülikõrgel temperatuuril ja tekitab ülisuure ülerõhu, mis koos suure kuumusega hävitab sihtalal kõik elava.

Näiteks Süüria konfliktis kasutas Venemaa õhurünnakutes kobarlahingumoona, vaakumpomme ja kaugrakette, mis mõisteti Euroopa Parlamendi poolt konflikti 10. aastapäeval veel kord karmilt hukka.

Vaata ka 
 GBU-43/B MOAB
 Kõikide pommide isa

Viited 

Relvad
Bayraktar TB2

Bayraktar TB2 on Türgis toodetav ründedroon.

Bayraktar TB2 on mehitamata õhusõiduk, mida toodab Türgi firma Baykar. Droon töötab sisepõlemismootori ja tõukur-tüüpi propelleriga. Bayraktar TB2 on varustatud 4 juhitava raketiga ja droon võib õhus püsida 12–24 tundi. Maksimaalne juhtimisulatus on kuni 150 km. See võimaldab pidevalt õhus jälgida ja pärast sihtmärkide tuvastamist kiiresti rindejoonele liikuda rakettide tulistamiseks (reaktsiooniaeg on neil palju lühem kui tavalistel lennukitel, mis võimaldab tõhusamalt tabada sihtmärke, mis on nähtavad vaid lühikeseks ajaks).

Türgi relvajõud soovisid alguses mehitamata õhusõidukeid riigis jätkuvas konfliktis kurdi separatistide ja eriti kurdi PKK organisatsiooniga. Samal ajal soovis riik olla selles valdkonnas USA -st sõltumatu. Türgi presidendi Recep Tayyip Erdoğani administratsioon üritas algul osta USA-st lennukit MQ-1 Predator. Tehing leidis vastuseisu USA Kongressis, peale mida otsustati Türgis alustada kodumaiste mehitamata õhusõidukite tootmist.

Ajalugu 
Selle esimene lend toimus 2014. aastal. Sõjalistest konfliktidest on drooni ulatuslikult kasutatud näiteks Armeenia ja Aserbaidžaani vastasseisus Mägi-Karabahhis 2020. aasta konflikti käigus ning Venemaa-Ukraina sõja aktiivses faasis 2022. aastal.

Kultuuris
2022. aasta märtsi alguses levitasid Ukraina maaväed sotsiaalmeedias laulu, mis pühendatud Bayraktar TB2-le.

Tehnilised andmed

Üldised omadused 

 Pikkus: 6,5 m
 Tiivaulatus : 12 m
 Kõrgus: 2,2 m
 Maksimaalne stardimass: 700 kg

Toimivusväärtused 

 Maksimaalne kiirus: ca 220 km/h
 Liiumiskiirus: ca 130 km/h
 Tööraadius: 300 km
 Lennuaeg: 27 h
 Lennu kõrgus: ca 7600 m
 Tiivakoormus: 150 kg/m²

Relvastus 

Droon saab kanda:

 kas 2 tk UMTAS juhitavat tankitõrjeraketti laserjuhtimise ja stardikaugusega 0,5-8 km
 või 4 tk Bozok, Roketsan MAM-C, MAM-L juhitavat täppispommi, mis on võimelised tabama paigalolevaid ja liikuvaid objekte kuni 8 km kauguselt.

2018. aastal sõlmis Ukraina lepingu 6 drooni, 3 juhtimisjaama ja neile mõeldud rakettide süsteemi ostmiseks kokku 69 miljoni dollari eest, tarne viidi lõpule 2019. aasta novembris.

2020. aasta oktoobris teatati, et Ukraina kaalub veel 48 drooni ostmist või ühist kokkupanemist, leping sõlmiti 2021. aasta septembris. 2021. aasta detsembri lõpus teatas Andriy Yermak ametlikult Ukrainas Bayraktar TB2 tehase käivitamisest, kus droonid varustatakse Ukrainas toodetud mootoritega.

Galerii

Vaata ka 
 Mohajer-6

Viited

Mehitamata õhusõidukid
Türgi sõjandus
Dragunov (snaiperrelv)

Mitte segi ajada Degtjarjovi snaiperrelvaga.

Dragunov (ametlikult vene keeles Сна́йперская Винто́вка систе́мы Драгуно́ва образца́ 1963 года, Snaiperskaja Vintovka sistemõ Dragunova obraztsa 1963 goda (SVD-63); GRAU indeks 6V1) on Nõukogude Liidu poolautomaatne täpsusvintpüss, mis kasutab padrunit 7.62×54mmR.

Dragunov konstrueeriti jao toetusrelvaks, kuna ründevintpüsside ja püstolkuulipildujate kasutuselevõtuga olid väiksemad üksused kaotanud võimekuse vastast pika distantsi pealt kahjutuks teha. Dragunovi snaiperrelv töötati välja aastatel 1957–1963, sellega samal konkursil osalesid ka Sergei Gavrilovitš Simonovi ja Aleksandr Konstantinovi disainid, kuid valituks osutus Jevgeni Dragunovi püss. Pärast pikaajalisi katsetusi eri tingimustes jõudis Dragunovi relv kasutusse juulis 1963. Esialgu väljastati 200 püssi ning kuna nendega oldi rahul, hakati relva Ižmašis (hilisemas Kalašnikovi kontsernis) masstootma.

Pärast seda sai Dragunov mitme riigi, mh kolme Varssavi Lepingu Organisatsiooni maa sõjaväe standardseks jaotoetusrelvaks. Hiina töötas Hiina-Vietnami sõja ajal saadud mudelite põhjal välja enda koopia (Tüüp 79 ja Tüüp 85). Iraan töötas omakorda Hiina Tüüp 79 põhjal välja enda klooni (Nakhjir 3).

Kasutajad
 : Afganistani armee ja Taliban. 
 
 
 : Hiina Tüüp 85.
 : Hiina Tüüp 79.
 
 : eriüksused.
 
 
 : Tüüp 85 ja Venemaalt saadud SVD-d.
 
 : Norincos toodetud koopia Tüüp 79. Sellel on neljakordse suurendusega teleskoopsihik, mis on koopia NSVL-i sihikust PSO-1. Hiina koopial on veidi lühem kaba. Toodetud on ka modifitseeritud koopiat Tüüp 85.
 : täpsuslaskurite seas kasutusel.
 : Al Kadesiah, mis on SVD ja PSL-i ristand. Kohalik nimi on kas Al-Qadissiya või Al-Gadissiya. SVD ja Kadesiah olid armees kasutusel nii Saddam Husseini ajal kui pärast 2003. aastat. On olnud kasutusel ka mässuliste seas. SVD-d kasutasid ka Rahva Mobilisatsioonijõud.
 : koopia nimega Nakhjir 3.  Uus versioon nimega Muhammad Rasulullah 4 jõudis katsetusse 12. detsembril 2016.
 : SVD ja Tüüp 79.
  Issanda Vastupanuarmee
 
 : SVD ja Tüüp 85.
 
 
 
 
 
 
 
 : Tüüp 85.
 : Poolas uuendatud variant SWD-M, millel on tugevam vintraud, erinevad sihikud ning eemaldatav harkjalg. Dragunovi asemel võetakse kasutusse FB MSBS Grot.
 
 : õhuvägi ja armee.
 : eriväed, mudel SVDK.
 
 : 7.62 TKIV Dragunov.
 
 
 
 
 : Sandarmeeria üldjuhatus ja Politsei Erioperatsioonide Osakond.
 
 
 
 
 
 
 : SVD-M ja kokkukäiva kabaga SVDS.
 : aastal 2007 osteti armeele üle 1000 relva.
 : armees kasutusel Vietnami sõjast.

Endised kasutajad
: indeksiga SWD.

: armees aastast 1967.
: võeti Tšehhoslovakkia armees kasutusse seitsmekümnendatel.

Vaata ka
 SVDK
 VSS Vintorez
 PSL (vintpüss)
 Zastava M76
 Zastava M91
 Galil

Viited

Välislingid
IZHMASH JSC official site: 7.62 mm Dragunov Sniper Rifle "SVD"

Poolautomaatvintpüssid
Nõukogude Liidu jalaväerelvad
AK-12

AK-12 (moonale 7.62×39mm AK-15, moonale 5.56×45mm NATO AK-19) on Vene ründevintpüss, mis kasutab peamiselt padrunit 5.45×39mm. Relva toodetakse Kalašnikovi kontsernis ning see on Kalašnikovi automaadi viies põlvkond. Erinevatele laskemoonadele on relvast konstrueeritud erinevaid mudeleid, välja tahetakse töötada ka lühema vintrauaga variandid AK-12K ja AK-15K.

AK-12 projekt algas Ižmaši tehases 2011. aastal, kuna taheti osa võtta Vene sõjaväe relvakonkursist "Ratnik". Hiljem, kui Ižmaši tehasest sai Kalašnikovi kontsern, jätkus relva arendamine, et Venemaa sõjaväe nõudmistele vastata. Algne mudel, AK-200, ehitati vigade kõrvaldamiseks korduvalt ümber. Hiljem sai projektist AK-200 projekt AK-400, millest arendati 2018. aastal praegu kasutuses olev relv AK-12.

Kasutajad

Tulevased kasutajad

Vaata ka
 FB Beryl
 AK-74

Viited

Välislingid
 AK-12 Kalashnikov Technical data sheet - specifications - pictures and video
 Putin praises new Kalashnikov assault rifle—Voice of Russia
 Putin shown up-to-date Kalashnikov assault rifles—RIA Novosti
 Modern Firearms – Kalashnikov 5.45 mm AK-12 and 7.62 mm AK-15 Assault Rifle
 Kalashnikov Concern discontinues the old AK-12 (Prototype Variants) and replaced them with new a AK-12 (Final Production Variants)
https://www.army-technology.com/news/kalashnikov-ak-12-rifles-russia/

Venemaa jalaväerelvad
Ründevintpüssid
SAR 21

Mitte segi ajada TAR-21-ga.

SAR 21 (Singapore Assault Rifle - 21st Century, inglise keelest Singapuri Ründevintpüss - 21. Sajand) on Singapuri bullpup-ründevintpüss. Relv võeti aastal 1999 Singapuri relvajõudude standardautomaadiks, sellega asendati litsentsi alusel toodetud automaadid M16S1 ning SAR 21 konstrueerimisel proovivi M16 vigu parandada.

SAR 21 toodetakse ka ekspordiks, Ameerika Ühendriikides turustab seda Singapuri ettevõtte ST Kinetics tütarfirma VT Systems. SAR 21 asendatakse Singapuri sõjaväes uue automaadiga BR18.

Kasutajad

Viited

Välislingid
Official SAR 21 page at ST Kinetics
SAR 21 Factsheet on Singapore Defence Ministry website

Singapuri relvad
Ründevintpüssid
Vsevolod Nestaiko

Vsevolod Zinovijovitš Nestaiko (ukraina keeles Всеволод Зіновійович Нестайко; 30. jaanuar 1930 Berdõtšiv – 16. august 2014 Kiiev) oli ukraina lastekirjanik. Teda peetakse Ukraina üheks kõige tuntumaks lastekirjanikuks.

Elulugu 
Esimese maailmasõja ajal oli Nestaiko vanemad rinde vastaspoolel. Tema isa kuulus Ukraina Rahvavabariigi regulaararmeesse ja hiljem Ukraina Galiitsia armeesse. Tema ema oli vene kirjanduse õpetaja ja meditsiiniõde Vene keiserlikus armees. 1933. aastal tappis NKVD tema isa. Ta põgenes koos emaga Golodomori näljahäda eest ema õe juurde Kiievisse. Nestaiko elas ja töötas sealt alates Kiievis.

1952. aastal lõpetas ta Kiievi ülikooli filoloogia teaduskonna. Pärast seda töötas ta ajakirjade Dnipro, Igihali ja Noorus toimetuses. Aastatel 1956–1987 toimetas ta lasteajakirja Vikerkaar. Nestaiko esimene raamat "Šurka ja Šurko" avaldati 1956. aastal. Sellest alates avaldati umbes 30 tema lugu, muinasjuttu, romaani ja näidendit. Tema teoseid on tõlgitud enam kui 20 keelde.

2010. aastal tunnustas Viktor Juštšenko teda Ukraina Vürst Jaroslav Targa V järgu ordeniga.

Teosed eesti keeles 
 "Petu-üks ehk lugu koolipoisi keerukast elust". Tõlkinud Paul Mõtsküla, Eesti Raamat 1981

Viited 

Ukraina kirjanikud
Lastekirjanikud
Sündinud 1930
Surnud 2014
Vitali Saveljev

Vitali Gennadjevitš Saveljev (Виталий Геннадьевич Савельев; sündinud 18. jaanuaril 1954 Taškendis) on Venemaa transpordiminister, poliitik ja ärimees.

Elulugu 
1977. aastal lõpetas Leningradi Polütehnilise Instituudi (masinaehitus) ja kaitses 1986. aastal Leningradi Tehnika- ja Majandusinstituudis doktorikraadi majandusteaduses.

1977–1984 töötas NSVL energeetikaministeeriumis (Sajano-Šušenskaja tamm). 1984–1987 üleliidulise usaldusfondi Sevzapmetallurgmontaž, 1987–1989 Glavleningradengstroi asedirektor. 1989–1993 Vene-USA ühisettevõtte DialogInvest president Peterburis. 1993–1995 Rossija panga juhatuse esimees. 1995–2001 Menatepi panga juhatuse esimees. 2001–2002 Gazpromi juhatuse aseesimees. 2002–2004 Gros United Company asepresident. 2004–2007 Venemaa majandusarengu- ja kaubandusministri asetäitja. 2007–2009 AFK Sistema esimene asepresident. 2009–2020 Venemaa lennufirma Aeroflot peadirektor.

10. novembrist 2020 Venemaa transpordiminister.

Sanktsioonid 
28. veebruaril 2022 kehtestas Euroopa Liit talle seoses Venemaa kallaletungiga Ukrainale viisa- ja majandussanktsioonid. Tema Euroopa Liidu riikides olev vara külmutati.

Viited 

Venemaa ministrid
Venemaa ettevõtjad
Sündinud 1954
Jeremy Wade

Jeremy John Wade (sündinud 23. märtsil 1956) on Briti telesaatejuht, kirjanik ja bioloog. Ta on tuntud oma telesaadete River Monsters, Mighty Rivers ja Dark Waters poolest.

Suurbritannia saatejuhid
Suurbritannia bioloogid
Sündinud 1956
Tigran Keosajan

Tigran Edmondovitš Keosajan (armeenia keeles: Տիգրան Քեոսայան, vene keeles: Тигран Эдмондович Кеосаян; sündis 4. jaanuaril 1966 Moskvas) on armeenia päritolu Venemaa filmirežissöör.

Elulugu 
Sündis Moskvas filmirežissöörist isa ja filminäitlejast ema (mõlemad rahvuselt armeenlased) lapsena. 1983 lõpetas keskkooli ja asus tööle filmistuudiosse Mosfilm. 1984. aastal astus Üleliidulise Riikliku Kinematograafia Instituudi (VGIK) režiiosakonda, lõpetas 1998. 

1992. aastal tegi ta oma esimese mängufilmi – "Katka ja Šiz".

1993 asutas koos oma venna Davidiga stuudio Gold Vision, kus toodab muusikavideoid ja reklaame.

Sai laialdaselt tuntuks selliste filmidega nagu lüüriline uusaastakomöödia "Vaene Saša" (1997), samuti telesari "Meeste töö" (2001), mis räägib GRU vägede ajateenijatest Tšetšeenias.

2007. aastast töötab ta telesaatejuhina. 3. septembrist 2016 on õhtuse meelelahutusliku satiirilise saate "Rahvusvaheline saeveski" juht NTV kanalil.

Abielus Margarita Simonjaniga.

Sanktsioonid 
28. veebruaril 2022 kehtestas Euroopa Liit tema suhtes viisa- ja majandussanktsioonid. Tema Euroopa Liidu riikides olev vara külmutati. "Riigi rahastatud ja tema korraldatud telesaates „Rahvusvaheline saeveski Tigran Keosajaniga“ on ta pidevalt kirjeldanud Ukrainat nõrga ja korrumpeerunud riigina, mis on püsinud üksnes tänu lääneriikide toetusele. Ta teatas, et Ukraina ametivõimud ei ole legitiimsed. Ta teatas korduvalt, et Krimm kuulub Venemaale ja et Donbass ei ole Ukraina osa. Keosajan osales foorumil „Venemaa Donbass“, mille korraldasid nn Donetski Rahvavabariigi ametivõimud Donetskis, et levitada „Venemaa Donbassi“ doktriini. Ta süüdistas avalikult Ukrainat konflikti eskaleerimises."

Viited 

Venemaa filmilavastajad
Sündinud 1966
Perliit

Perliit on ferriidi ja tsementiidi eutektoidsegu, süsinikusisaldusega 0,8%. See esineb neis rauasüsinikusulamites, milles süsinikusisaldus on suurem kui 0,02%. Perliit tekib austeniidi (süsinikusisaldusega 0,8%) lagunemisel temperatuuril 727 °C: A → P (F+T). 

Perliidi avastas Henry Clifton Sorby, kelle järgi nimetati see sorbiidiks. Populaarsemaks osutus alternatiivne nimetus "perliit" (pärlisarnane), kuna mikrostrukuuriliselt on sarnasusi pärlmutriga.

Eutektoidmuutus 
Raudsüsiniku segu kuni 6,67% süsinikku eutektikum esineb temperatuuril 727 °C. Antud juhul on eutektikum mehaaniline segu, mis koosneb samal ajal eraldunud terade tardfaasidest.

Temperatuuril 727 °C on A (austeniit), F(ferriit) ja T(tsementiit) samaaegselt. Temperatuuri langedes austeniit, mille koostis vastab punktile S (0,8% C), laguneb eutektoidmuutuse A → F + T tulemusena ferriidi ja tsementiidi seguks – eutektoidiks. Seda nimetatakse perliidiks (pearlite) (P) ehk A → (F + T)=P. Seega eutektoidteraste struktuuriks on puhas perliit. Austeniidist eutektoidmuutuse tulemusena tekkinud perliit on kihilise struktuuriga – vaheldumisi paiknevad ferriidi ja tsementiidi lamellid. Selles perliidis oleva ferriidi kogus ületab tsementiidi koguse, mistõttu on tegemist kogu struktuuri ulatuses oleva ferriitse maatriksiga. Nii perliit kui ka tema põhimassi koostises olev ferriit on väga hästi survetöödeldavad ja üsnagi sitked, perliit on küll ferriidist märgatavalt kõvem. Allajahutamisel temperatuurideni 400...500 °C ja enam moodustub eutektoidmuutuse tulemusena austeniidist hajusam ferriidi ja tsementiidi segu, mis on tuntud beiniidina.

Perliidi vastupidavus 
1994. aastal sooritas Urashima T, Nishida S, raudtee siledate pinnaproovide keerutus- ja painutusväsimusteste, väsimuspragude tekkimise uurimiseks. Eesmärk oli avastada, kuidas lamell perliidi mikrostruktuuri suund mõjutab raudteerööpa terases väsimusest tingitud pragunemise algamist. Staatilised tõmbekatsed viidi läbi toatemperatuuril, surveseadeldise kiirus oli 0,5 mm/s. Kogutüve mõõdeti ekstensomeetriga, väsimustesti jaoks kasutati pöörlevat painutusmasinat ning need viidi läbi toatemperatuuril. Katse sagedused olid 30 Hz. Avastati, et perliitteras oli kõvemaks muutunud, aga teatud punktis tekkis lõpuks mõra. Väsimuspiir perliitterasele arvutatakse põhimõttega, et nõrgim koht esineb praona, kui rakendada staatilist jõudu. Sileda pinnaproovi prognoositud väsimuspiirid katsematerjalitel olid vastavalt 432 MPa, 362 MPa ja 437 MPa. Tegelik väsimuspiir oli vastavalt 510 MPa, 400 MPa ja 480 MPa ehk 9–15% suurem kui eeldatud. Materjalivalikul peetakse vajalikuks arvesse võtta, et perliitterasel esineb defekte, sest purunemine algab varakult koormust rakendades.

Viited