Hippokrates

Hippokrates Kosilt (umbes 460 – umbes 370 eKr) oli Vana-Kreeka arst, arstiteaduse ja arsti kutse-eetika rajaja.

Traditsiooniliselt seostatakse temaga Hippokratese vannet, milles on loetletud arsti kutse-eetika peamised nõuded. Hippokrates eristas kehaehituse ja hingelaadi põhitüübid, mida kasutati veel sajandeid pärast tema surma. Samuti tõi ta arstiteadusesse anamneesi, etioloogia ja prognoosi mõisted.

Elulugu
Hippokrates
sündis Kosi saarel umbes aastal 460 eKr ja suri umbes aastal 377 eKr Tessaalias. Tema isa Herakleides
oli arst, kellel oli seitse poega. Hippokratese pojad Thessalos ja Drako ning tema väimees Polybos olid samuti silmapaistvad arstid.

Hippokrates
alustas arstiõpinguid kodusaarel Kosil ja jätkas Knidosel, Thasosel ja
Tessaalias, hiljem ka Egiptuses, Lüüdias ja Sküütias. Kuigi Hippokrates reisis
palju, töötas ta peamiselt Kosi saarel arstina ja arstiteaduse õpetajana. Hippokratese
kuulsus levis kaugele ja tema patsientide hulka kuulusid ka Makedoonia
valitseja Archelaos Perdikkas ning Pärsia valitseja Artaksekses I. Ateena linn kutsus
Hippokratese appi aastal 430 eKr, kui seda laastas hävitav epideemia.

Teosed

Hippokratese meditsiin oli antiikaja arstiteaduse tipptase. Püsivaim osa tema pärandist
on olnud eetilised põhimõtted. Hippokratese tarkused on säilinud sarjas "Corpus Hippocraticum". Sellesse sarja teatakse kuulunud olevat umbes 70 raamatut, neist
tuntakse umbes 60. Enamik neist on kirjutatud 430 ja 330 eKr vahel. Hippokratese
kirjutatust on hinnatuimad kindlasti "Aforismid", "Prognoosist", "Akuutsetest
haigustest hoidumine" ja "Pea vigastustest".

"Corpus Hippocraticumi" raamatud käsitlevad inimese olemust, loote arengut, tervishoidu, keskkonna mõju, teadmisi ravimitest ja haigustest, patsiendi uurimist, haiguse
diagnoosimist, prognoosimist, erilisi hooldusvõtteid, juhtumi arunnet ja
arstieetikat. Osa raamatuid on õppe- ja käsiraamatud, aga kogumikus on ka ettekandeid arstidele ja laiale üldsusele. Kogumikku on loetud mitte ainult Kreekas ja teistes läänemaades, vaid ka araabia maades.

Arstiteaduse isa 
Arstiteaduse isaks on nimetatud Hippokratest seetõttu, et ta oli esimene läänemaailma arst, kes tahtis eristada arstiteaduse usust. Hippokratese arvates ei ole haigused jumala põhjustatud, vaid kõigil
haigustel on omad loomulikud põhjused. Antiik-Kreeka oli siiski filosoofia
lummuses. Teadus ei arenenud, sest tähelepanu oli pööratud välismaailmast
sisemaailma, metafüüsikasse, moraali ja eetikasse. Katseid ei tehtud, vaid rahulduti
vaatluse ja kogemusega ilma võrdluseta. Seetõttu jäi ka arstiteadus suurelt
osalt kasutuks ja ekslikele lähtekohtadele toetuvaks. Arusaamad anatoomiast,
füsioloogiast ja patoloogiast olid puudulikud. Uues suunas oli tähtsaimaks Hippokratese tõdemus,
et haigeid peab isoleerima tervetest ja vett peab keetma haiguste leviku
vältimiseks.

Hippokratese tähtsaim pärand on tervishoiu
eetikareeglid, mis on tuntud kui Hippokratese vanne.

Humoraalpatoloogia
Kosi saarel õitses Asklepiaadide arstikool Hippokratese juhtimisel, kes pidas organismi mitmetest osistest tähtsaimaks vedelikke – verd (kuum ja niiske), lima (külm ja niiske), kollast sappi (kuum
ja kuiv) ja musta sappi (külm ja kuiv). Hippokratese koolkonnas oli
põhimõtteks, et kui nende vedelike segu on tasakaalus (krasis), siis on organism terve. Tasakaalutuse korral (dyskrasia) korral tekib haigus. Haiguste põhjusteks peeti sisemisi ja väliseid põhjuseid. Toitumine ja
liikumisharjumused seesmiselt ning kliima, tuuled ja aastaajad väliselt
mõjutasid organismi tasakaalu. See filosoofia oli ka kõigi põetamispõhimõtete
aluseks.

Seesugust haiguste olemuse õpetust hakati nimetama humoraalpatoloogiaks, mis püsis oma
põhijoontes kuni 15. sajandini, osaliselt isegi 19. sajandini.

Ravimine
Hippokratese
järgi on olemas teatud elu alalhoidev vaimne ja parandav võime, mida ta käsitles
arsti oskuste alusena. Oskust parandada haigusi ja ravitseda inimesi võidi
saavutada vaid kogemuste abil. Üksikute sümptomite avastamine lõi aluse haigusilmingute üldiste seaduspärasuste tundmiseks. Kliiniliste vaatluste
tegemist kasutati kontrollimiseks, kinnitamiseks ja kuulamiseks. Hippokratese
kirjutistes on esitatud kõik 42 kliinilist kirjeldust ja need on nii
kõrgetasemelised, et samaväärse tasemega kirjeldusi ilmus hiljem alles pärast 1500. aastat.

Haiguse arengus peeti pöördepunktiks kriisi, mille järel haige paranes või suri. Haiguse edenemisele tuginedes püüti prognoosida kriisi tulemust.
See lahendas ka haiguse prognoosi küsimuse, mida Hippokratese ravimiteaduse
esindajad pidasid tähtsaks. Kui kriisi kohta ennustati, et patsient sureb, siis
ka hoiduti põetamisest. Hippokrates osales ise aktiivselt haiguse ravimisel,
kuid teisest küljest ta rõhutas põetusmeetodite hoolikat läbimõtlemist. Tema
ütluseks peetakse lauset "Ophelein e me blaptein"
(ld Primum est non nocere – 'tähtis on
mitte kahjustada'). Ta rõhutas eriti eluviisi ja toitumisharjumuste tähtsust. Kuigi
Hippokrates ei teinud operatsioone, vigastusi ravis ta neid töödeldes, luumurde
ja nihestusi paigale asetades.

Teosed eesti keeles 
 "Pühast haigusest" (katkend). Vanakreeka keelest tõlkinud ja kommenteerinud Kaarina Rein – Vanakreeka kirjanduse antoloogia, Tallinn: Kirjastus Varrak 2006, lk 278–280
 "Inimese olemusest". Vanakreeka keelest tõlkinud ja kommenteerinud Kaarina Rein – Akadeemia 2016, nr 12, lk 2099–2111

Kirjandus
Lipand, A. "Kuus päeva Hippokratese saarel". Hippokrates, nr 51, 2004. 
Kaarina Rein "Hippokrates, kehavedelikud ja temperamendid". – Akadeemia 2016, nr 12, lk 2110–2111

Välislingid
Arno Forsius. "Hippokrates (460–377 eKr.) – länsimaisen lääketieteen perustaja"

Vanakreeka arstid
Sündinud 460. aastatel eKr
Surnud 370. aastatel eKr
Psühholoogid
Arstiteadlased