Rzeczpospolita ajalugu (1569–1648)

Rzeczpospolita ajalugu (1569–1648) katab Poola ja Leedu ajaloos perioodi enne nende ühisriigi allutamist laastavatele sõdadele 17. sajandi keskpaigas. 1569. aasta Lublini unioon rajas tihedamalt ühendatud liitriigi Rzeczpospolita, asendades varemeksisteerinud kahe riigi personaaluniooni. Uniooni juhtis suuresti Poola ning üha poloniseeritum Leedu ja Vene aadel, keskvõimu parlamendi ja kohalike nõukogude süsteemi kaudu, mida aastast 1573 juhatasid valitud kuningad. Proportsionaalselt palju arvukama, kui mujal Euroopa riikides, aadli ametlik valitsemine kujutas endast keerulist varajase demokraatia süsteemi, erinevalt sel ajal ülejäänud Euroopas valdavatest absoluutsetest monarhiatest.

Poola-Leedu unioon muutus mõjukaks mängijaks Euroopas ja elutähtsaks kultuuriliseks üksuseks, levitades Õhtumaade kultuuri ida poole. 16. sajandi teisel poolel ja 17. sajandi esimesel poolel oli Rzeczpospolita hiiglaslik riik Kesk- ja Ida-Euroopas, mille pindala oli ligi 1 miljon ruutkilomeetrit.

Pärast reformatsiooni saavutusi (1573. aasta Varssavi konföderatsioon oli haripunktiks Euroopas unikaalsele usulise sallivuse protsessile) asus katoliku kirik ideoloogilisele vastupealetungile ja vastureformatsioon võttis protestantlikest ringkondadest palju ümberpööratuid tagasi. Lahkarvamused ja raskused liitriigi idapoolse Vene rahvastiku assimileerimisega muutusid selgelt märgatavaks. Varasemas staadiumis (16. sajandi lõpust) avaldusid need usulises Bresti unioonis, mis lõhestas liitriigi idakristlased, ja sõjalisel rindel reas kasakate ülestõusudes.

Kuningas Stefan Batory ajal sõjaliselt veenev liitriik kannatas Vasa kuningate Zygmunt III ja Władysław IV valitsemisaegadel dünastilises meeltesegaduses. Sellest sai ka sisekonfliktide mängumaa, milles peamised tegelased olid kuningad, võimsad magnaadid ja aadlifraktsioonid. Liitriik võitles sõdades Venemaa, Rootsi ja Osmanite riigiga. Liitriigi kõrghetkel kogesid mõned selle võimsad naabrid omi raskusi ja Poola-Leedu riik soovis Ida-Euroopas, eriti Venemaa üle domineerida. Olles Habsburgide monarhia liitlane, ei osalenud see otseselt Kolmekümneaastases sõjas.

Venemaa tsaar Ivan IV võttis aastal 1577 ette vaenutegevuse Liivimaa piirkonnas, mis põhjustas piirkonna enamuse ülevõtmise tema poolt ning Poola-Leedu kaasamise Liivi sõtta. Kuningas Báthory ja Jan Zamoyski juhitud edukas vastupealetung andis 1582. aasta rahu ja enamuse Venemaa poolt vaidlustatud territooriumi tagasivõtmise, kui Rootsi väed kehtestasid end kaugemal põhjas (Eestis). Zygmunt III kuulutas Eesti aastal 1600 liitriigi osaks, mis tekitas Rootsiga sõja Liivimaa pärast; sõda kestis aastani 1611, andmata kindlat tulemust.

Aastal 1600, kui Venemaa astus ebastabiilsuse perioodi, pani liitriik ette uniooni Vene riigiga. Sellele nurjunud käigule järgnesid paljud teised sarnaselt edutud, sageli seikluslikud katsed, mõned hõlmasid sõjalisi sissetunge, teised dünastilisi ja diplomaatilisi manipulatsioone ja intriige. Kuigi erinevused kahe ühiskonna ja riigi vahel osutusid lõpuks liiga hirmuäratavalt ületamatuks, jõudis Poola-Leedu riik aastal 1619, pärast Deulino vaherahu oma territooriumi suurima ulatuseni. Samal ajal nõrgestas seda tohutu sõjaline jõupingutus.

Aastal 1620 kuulutas Osmanite riigi sultan Osman II liitriigile sõja. Hukatuslikus Ţuţora lahingus tapeti hetman Stanisław Żółkiewski ja liitriigi olukord Türgi-Tatari invasioonivägede suhtes muutus väga ebakindlaks. Poolas-Leedus järgnes mobilisatsioon ja kui hetman Jan Karol Chodkiewiczi armee vaenlase ägedatele rünnakutele Hotõni lahingus vastu pani, paranes olukord kagurindel. Rohkem sõjapidamist Osmanitega järgnes aastatel 1633–1634 ning liitriigi tohututes avarustes toimusid kogu perioodi vältel tatarlaste sissetungid ja orjadevõtmise ekspeditsioonid.

Sõda Rootsiga, mida nüüd valitses Gustav Adolf, jätkus aastal 1621 rünnakuga Riiale, millele Rootsi poolt järgnes enamuse Liivimaa okupeerimine, Läänemere ranniku kontrollimine kuni Puckini ja Danzigi blokaad. Liitriik, kurnatud sõjapidamisest mujal, kogus end vastuseks aastatel 1626–1627, kasutades hetman Stanisław Koniecpolski sõjalist talenti ja Austria abi. Mitme Euroopa riigi survel kampaania peatati ja lõpetati Altmargi vaherahuga, mis jättis Rootsi kätte enamuse sellest, mille Gustav Adolf oli vallutanud.

Veel üks sõda Venemaaga järgnes aastal 1632 ja lõppes status quo'ga. Kuningas Władysław IV asus siis Rootsile kaotatud maad tagasi võtma. Vaenutegevuse lõpetamiseks evakueerus Rootsi Kuningliku Preisimaa linnadest ja sadamatest, kuid säilitas enamuse Liivimaast. Kuramaa, mis jäi liitriiki, pidi teenindama Leedu Läänemere-kaubandust. Pärast Friedrich Wilhelmi viimast Preisimaa vasallivannet Poola kuninga ees aastal 1641 hakkas liitriigi positsioon Preisimaa ja selle Hohenzollernitest valitsejate suhtes nõrgenema.

Valitav monarhia ja aadlivabariik 

Rzeczpospolita alguses 16. sajandi teisel poolel muutus Poola-Leedu valitavaks monarhiaks, kus kuningas valiti päriliku aadli poolt. See kuningas teenis monarhina kuni oma surmani, misjärel korraldati riigis uued valimised. See monarhia on meile üldiselt teada kui rzeczpospolita või vabariik, aadliklasside, keda sageli nähti ühe ebaühtlase klassina, suure mõju tõttu.

Aastal 1572 suri Zygmunt II August, viimane Jagelloonide kuningas pärijateta. Poliitiline süsteem ei olnud ette valmistatud selleks juhtumiks, kuna ei olnud uue kuninga valimise meetodit. Pärast pikka arutelu määrati, et kogu Poola ja Leedu aadel peab otsustama, kes peab saama kuningaks. Aadel pidi kogunema Varssavi lähedal Wolas, et kuninga valimistel hääletada.

Poola kuningate valimine kestis kuni Poola jagamisteni. Valitud kuningad kronoloogilises järjekorras olid: Henryk Walezy, Anna Jagiellonka, Stefan Batory, Zygmunt III Waza, Władysław IV, Jan II Kazimierz, Michał Korybut Wiśniowiecki, Jan III Sobieski, August II Tugev, Stanisław Leszczyński, August III ja Stanisław August Poniatowski.

Esimesed Poola kuninga valimised peeti aastal 1573. Neli kandidaati olid Henryk Walezy, kes oli Prantsusmaa kuninga Karl IX vend, Venemaa tsaar Ivan IV, Austria ertshertsog Ernst ja Rootsi kuningas Johan III. Henryk Walezy võitis. Kuid olles olnud Poola kuningas vaid neli kuud, sai ta teate, et tema vend, Prantsusmaa kuningas on surnud. Henryk Walezy astus oma Poola ametipostilt tagasi ja läks Prantsusmaale, kus temast sai kuningas Henri III.

Mõned valitud kuningad jätsid liitriigis maha püsiva märgi. Stefan Batory oli määratud taaskehtestama allakäinud kuninglikku eesõigust võimsate aadliperekondade võõrandamise hinnaga. Zygmunt III, Władysław IV ja Jan Kazimierz olid kõik Rootsi Vasad; mure välis- ja dünastiliste asjade pärast takistades neil andmast suurt panust Poola-Leedu stabiilsusele. Jan III Sobieski juhatas aastal 1683 liitlaste abistavat Viini operatsiooni, mis osutus "Mõlema rahvuse vabariigi" viimaseks suureks võiduks. Stanisław August Poniatowski, viimane Poola kuningas, oli vastuoluline kuju. Ühest küljest oli ta liikumapanev jõud liitriigis hilinenult ette võetud oluliste ja konstruktiivsete reformide taga. Teisest küljest, oma nõrkuse ja otsusekindlusetuse tõttu, eriti mis puudutab keiserlikku Venemaad, viis ta hukule reformid üheskoos riigiga, mida need aitama pidid.

Rzeczpospolita sai pärast Lublini uniooni kontrapunktiks absoluutsete monarhiate võimule saamisele Euroopas. Selle peaaegu-demokraatlik Kuldse vabaduse poliitiline süsteem, kuigi piiratud vaid aadliga, oli Euroopa ajaloos enamasti enneolematu. Iseenesest kujutas see põhilist pretsedenti Euroopa põhiseaduslike monarhiate hilisemale arengule.

Kuid rida võimuvõitlusi alamaadli (šlahta), kõrgaadli (magnaatide) ja valitud kuningate vahel kahjustas kodakondsusväärtusi ja vähendas järk-järgult valitsuse võimu, tegutsemisvõimet ja riigikaitse tagamist. Kurikuulsat liberum veto protseduuri kasutati parlamenditöö halvamiseks alates 17. sajandi teisest poolest. Pärast mitmeid laastavaid sõdu 17. sajandi keskpaigas (kõige tähtsamad olid Bogdan Hmelnõtskõi ülestõus ja Uputus) lakkas Poola-Leedu olemast mõjukas mängija Euroopa poliitikas. Sõdades kaotas liitriik arvatavasti 1/3 oma rahvastikust (suuremad kaotused, kui Teise maailmasõja ajal). Selle majandust ja arengut kahjustasid veelgi aadli sõltuvus põllumajandusest ja pärisorjus, mis koos linna kodanluse klassi nõrkusega peatas riigi industrialiseerumise.

18. sajandi alguseks oli Rzeczpospolita, üks suuremaid ja rahvarohkemaid Euroopa riike, veidi rohkem kui oma naabrite ettur (Venemaa Keisririik, Preisimaa ja Austria), kes sekkusid selle sisepoliitikasse peaaegu suvaliselt. 18. sajandi teises pooles jagati liitriiki korduvalt naaberriikide vahel ja see lakkas olemast.

Majanduslikud ja sotsiaalsed arengud 

Põllumajanduslik kaubandusbuum Ida-Euroopas näitas esimesi märke saabuvast kriisist 1580. aastatel, kui toiduhinnad enam ei kasvanud. Sellele järgnes järkjärguline langus põllumajanduslike toodete hindades, hinnasurutis, mis esialgu oli vaid Lääne-Euroopas. Selle protsessi negatiivsed tagajärjed Ida folwark majandustele jõudsid oma haripunkti 17. sajandi teises pooles. Majanduse edasine halvenemine tulenes Euroopa-ülesest valuuta devalvatsioonist 1620. aasta paiku, mida põhjustas hõbeda sissevool läänepoolkeralt. Siiski veeti sel ajal tohutult Poola teravilja välja Danzigi (Gdański) kaudu. Liitriigi aadel astus erinevaid samme kriisiga võitlemiseks ja kõrge tootmistaseme säilitamiseks, koormates eelkõige pärisorje täiendavate suurte kohustustega. Aadlikud ostsid ka sunniviisiliselt või võtsid üle seni veel jõukamate talupojakategooriate valdusi, nähtus avaldus eriti 17. sajandi keskpaigast.

Linnaettevõtjate kapital ja energia mõjutasid kaevandamise ja metallurgia arengut liitriigi algusperioodil. 17. sajandi vahetusel oli mitusada tööriistatöökoda. Suured rauatööstuse ahjud ehitati selle sajandi esimesel poolel. Hõbeda, vase ja tina kaevandamine ja metallurgia arenesid samuti. Soolatootmise laiendamine toimus Wieliczkas, Bochnias ja mujal. Pärast umbes 1700. aastat võeti mõned tööstusettevõtted üha enam üle maaomanike poolt, kes kasutasid pärisorjade tööd, mis viis nende hooletussejätmise ja languseni 17. sajandi teisel poolel.

Danzig jäi praktiliselt sõltumatuks ja järeleandmatuks oma staatuse ja väliskaubanduse monopoli kaitsel. Karnkowski statuudid aastast 1570 andsid Poola kuningatele kontrolli merekaubanduse üle, kuid isegi Stefan Batory, kes kasutas linna vastu relvastatud sekkumist, ei suutnud neid jõustada. Teised Poola linnad olid 17. sajandi esimese poole jooksul stabiilsed ja jõukad. Sõjakoledused selle sajandi keskpaigas laastasid linnaklasse.

Jäik sotsiaalse eraldatuse õigussüsteem, mis mõeldud mistahes klassidevahelise liikumise vältimiseks, küpses 17. sajandi esimesel poolel. Kuid aadli eesmärk olla iseseisev ja uustulnukatele läbitungimatu ei realiseerunud kunagi täielikult, kui praktikas isegi talupojad saavutasid mõnikord aadliseisuse. Hiljem oli mitmetel Poola šlahta klannidel selline "ebaseaduslik" algupära. Šlahta leidis õigustust oma isehakanud domineerivale rollile omapärases hoiakute seades, tuntud kui sarmatism, mille ta omaks võttis.

Lublini unioon kiirendas Leedu ja Vene eliidi ja üldise aadli massilise poloniseerimise protsessi Leedus ja idapiirialadel, protsessi, mis pidurdas kohalike elanike rahvuslikku arengut. Aastal 1563 lubas Zygmunt August hilinenult õigeusklikule Leedu aadlile ligipääsu kõrgematele ametitele vürstiriigis, kuid sellel ajal oli teol vähe praktilisi tagajärgi, kuna oli vähe õigeusklikke aadlikke alles jäänud ja pealetungiv katoliiklik vastureformatsioon võis varsti kasu nullida. Paljud magnaadiperekonnad idas olid Vene päritolu; nende kaasamine laiendatud krooni tegi magnaatide klassi poliitiliselt ja majanduslikult palju tugevamaks. Tavalisel šlahtal, kelle üle üha rohkem domineerisid suurmaaomanikud, puudus tahe Ukraina kasakatega magnaatide võimu tasakaalustamiseks liituda ja kasakate tunnustamise valdkonnas kasutati integratsiooni ja õiguste hilinenud ja ebaefektiivseid poolmeetmeid. Talurahvas allutati raskematele koormistele ja suuremale rõhumisele. Nendel põhjustel põhjustas viis, kuidas Rzeczpospolita ekspansioon aset leidis ja arenes, nii sotsiaalsete kui ka rahvuslike pingete süvenemist, kehtestas süsteemis fundamentaalse ebastabiilsuse ja põhjustas lõppkokkuvõttes tulevasi "aadlike vabariigi" kriise.

Lääne- ja idakristlus: vastureformatsioon, Bresti unioon 

Üha ühtlasem ja poloniseeritum (etniliste vähemuste puhul) liitriigi šlahta naasis 17. sajandi jooksul enamalt jaolt rooma-katoliku usku, või kui oli katoliiklik, jäi katoliiklikuks.

Juba 1570. aasta Sandomierzi kokkulepe, mis oli hiljem Euroopas ja Poolas silmapaistva protestantliku irenismi varajane väljendus, oli enesekaitselise iseloomuga, sest sel ajal intensiivistus vastureformatsiooni surve. Kokkulepe tugevdas protestantide positsioone ja tegi Varssavi konföderatsiooni usuvabaduse garantiid aastal 1573 võimalikuks.

Reformatsiooni õitsengu ajal, 16. sajandi lõpul, oli liitriigis umbes 1000 protestantlikku kogudust, peaaegu pooled neist kalvinistlikud. Pool sajandit hiljem oli vaid 50% neist alles, kusjuures pürjelite luterlus kannatas vähem kaotusi, šlahtas domineerinud kalvinism ja antitrinitarism (Poola Vennad) enim. Vendade Rakówi akadeemia ja blasfeemia süüdistusega Rakówi trükikoja sulgemine aastal 1638 tõid endaga kaasa rohkem probleeme.

See vastureformatsiooni pealetung toimus mõnevõrra saladuslikult riigis, kus ei olnud ususõdasid ja riik ei teinud katoliku kirikuga koostööd, et konkureerivaid usulahke hävitada või piirata. Pädevate tegurite hulgas on protestantide vähene kaasamine massidesse, eriti talurahvassse, kuningate katolikumeelne positsioon, aadli vähene osalemine, kuna usuline emantsipatsioon oli juba toimunud, protestantliku liikumise sisemine killustatus ja katoliku kiriku propaganda kasvav intensiivsus.

Ideoloogiline sõda protestantliku ja katoliikliku laagri vahel kasvatas kõigepealt liitriigi intellektuaalset elu. Katoliku kirik vastas väljakutsetele sisereformiga, mis järgnes Trento kirikukogu suunistele, millega Poola kirik nõustus ametlikult aastal 1577, kuid rakendas pärast 1589. aastat ja kogu 17. sajandi jooksul. Oli varasemaid reformikatseid, mille algatas alam vaimulikkond, ja umbes 1551. aastast alates Warmia piiskop Stanislaus Hosius (Stanisław Hozjusz), sel ajal üksi kiriku hierarhias, kuid kirglik reformija. 17. sajandi vahetusel võttis mitu Roomas hariduse saanud piiskoppi kiriku juhtimise diötseesi tasemel üle, rakendati vaimulikkonna distsipliini ja aset leidis vastureformatsiooni tegevuse kiire intensiivistamine.

Hosius tõi Poolasse jesuiidid ja asutas aastal 1564 Braniewos neile kolledži. Järgnevatel kümnenditel loodi arvukalt jesuiitide haridusinstitutsioone ja residentse, sageli protestantide tegevuskeskuste lähedal. Jesuiidi preestrid olid hoolikalt valitud, haritud, nii aadli- kui ka linnapäritolu. Varsti muutusid nad kuninga õukonnas ülimõjukateks, tehes kõvasti tööd kõigis ühiskonna segmentides. Jesuiitide haridusprogrammides ja vastureformatsiooni propagandas kasutati paljusid uuenduslikke meediatehnikaid, sageli konkreetsele publikule kohandatud, samuti humanistliku juhendi ajas proovitud meetodeid. Jutlustaja Piotr Skarga ja piiblitõlkija Jakub Wujek kuulusid tuntud jesuiitide hulka.

Katoliku jõupingutused rahvusliku kiriku protestantide ideede poloniseerimisega tõrjutud elanikkonna võitmiseks, või katoliku kiriku riigistamisega liitriigis, viisid sisse mitmeid kohalikke elemente, et muuta see massidele ligipääsetavamaks ja atraktiivsemaks. Kiriku hierarhia läks arusaamaga kaasa. 17. sajandil asetleidnud muudatused defineerisid Poola katoliikluse iseloomu tulevasteks sajanditeks.

Vastureformatsiooni tegevuse tipp langes 17. sajandi vahetusel, Zygmunt III Waza valitsemise algusaastatel, kes koostöös jesuiitide ja mõne muu kirikuringkonnaga püüdis oma monarhia võimu tugevdada. Kuningas püüdis kõrgematele ametitele ligipääsu piirata katoliiklastega. Protestantidevastased rahutused leidsid aset mõnes linnas. 1606. aasta Sandomierzi mässu ajal toetasid protestandid suurel arvul kuningavastaseid. Sellest hoolimata ei peatunud tohutu šlahta laine naasmine katoliiklusse.

Kuigi protestantide-õigeusklike ühiste koguduste katseid tehti Toruńis aastal 1595 ja Vilniuses aastal 1599, aitas protestantliku liikumise ebaõnn liidu moodustamiseks õigeusklike kristlastega, liitriigi idaalade elanikega kaasa protestantide langemisele. Poola katoliiklased ei jätnud kasutamata võimalust moodustada unioon õigeusklikega, kuigi nende eesmärk oli hoopis idariitusega kristlaste allutamine paavstile (paavst palus abi "skisma" kontrolli alla saamiseks) ja liitriigi katoliiklikele võimukeskustele. Õigeusklikke tajuti turvariskina idariituse piiskoppide sõltuvuse tõttu Konstantinoopoli patriarhaadist, kellel sel ajal oli raskendav konflikt Osmanite riigiga, ja hiljutise arengu tõttu, kui aastal 1589 loodi Moskva patriarhaat. Seejärel nõudis Moskva patriarhaat kiriklikku jurisdiktsiooni Rzeczpospolita õigeusklike kristlaste üle, mis paljudele neist oli murettekitav areng, motiveerides neid nõustuma alternatiivse võimalusega unioonist Läänega. Uniooni ideed toetasid kuningas Zygmunt III ja Poola aadel idas; arvamused jagunesid õigeusu vaimulike ja ilmalike juhtide vahel.

Bresti uniooni loomisest räägiti ja see allkirjastati pidulikult aastatel 1595–1596. See ei liitnud rooma-katoliku ja õigeusu usulahke, vaid viis slaavikeelse liturgiaga uniaadikiriku loomiseni, millest kujunes ida-katoliku kirik, üks kreeka-katoliku kirikutest (praegu Ukraina kreekakatoliku ja Valgevene kreekakatoliku). Uus bütsantsi riitusega kirik tunnistas paavsti ülemvõimu, säilitades samas enamaltjaolt idariituse. Kompromissunioon oli algusest peale vigane, sest hoolimata esialgsest kokkuleppest ei pääsenud kreeka-katoliku piiskopid, nagu nende rooma-katoliku ametivennad, senatisse, ja uniooni idariituse tunnistajad ei saavutanud täielikku üldist võrdsust, nagu nad eeldasid.

Bresti unioon kasvatas antagonismi liitriigi valgevene ja ukraina kogukondades, kus õigeusu kirik oli jäänud kõige võimsamaks religioosseks jõuks. See lisandus juba silmapaistvale etnilisele ja klassikillustatusele ning sai veel üheks sisemise vastasseisu põhjuseks, mis vabariiki kahjustas. Õigeusklik aadel, tuntud kui "disuniaadid" ja õiguslikust seisundist ilma jäetud, keda juhtis Konstanty Ostrogski, alustas nende õiguste eest võitlust. Vürst Ostrogski oli Poola-Ukraina õigeusu intellektuaalse taassünni juht. Aastal 1576 asutas ta eliidi vabade kunstide kesk- ja akadeemilise kooli, Ostrohi akadeemia, kolmekeelse juhendamisega. Aastal 1581 aitasid tema ja ta akadeemia avaldada Ostrohi piiblit, piibli esimest teaduslikult õigeusklikku kirikuslaavikeelset väljaannet. Jõupingutuste tulemusena tunnistasid 1607., 1609. ja 1635. aasta parlamentaarsed statuudid taas õigeusku, kui ühte kahest võrdsest idakirikust. Õigeusu hierarhia ja haldusstruktuuri taastamine osutus raskeks (enamik piiskoppe olid saanud uniaatideks ja nende 1620. ja 1621. aasta õigeusklikke asendusi liitriik ei tunnistanud) ja viidi ametlikult lõpuni alles Władysław IV valitsemisajal. Władysław, seistes silmitsi kasakate rahutustega, tegi lõpu aastakümnetepikkustele jõupingutustele, mille eesmärk oli kasutada uniaadikirikut õigeusu likvideerimise tööriistana. Selleks ajaks oli paljudest õigeusklikest aadlikest saanud katoliiklased ja õigeusklike juhtimine läks kiriku vennaskondadeks organiseeritud linnarahva ja alamaadli ning uue võimu idas, kasakatest sõjameeste klassi kätesse. Kiievi metropoliit Petru Movilă, kes organiseeris seal mõjuka akadeemia, aitas oluliselt kaasa õigeusu kiriku taastamisele ja reformimisele.

Uniaadikirik, loodud liitriigi vene rahvastiku jaoks, lülitus oma haldusasjades järk-järgult ümber poola keele kasutamisele. Umbes 1650. aastast alates oli enamus kiriku arhiividokumente loodud poola keeles, mitte mujal kasutatavas vanavalgevene keeles (selle kantseleislaavi erimis).

Varajane barokk-kultuur 

Barokkstiil domineeris Poola kultuuris alates 1580. aastatest, tuginedes renessansi saavutustel ja sellega mõnda aega koos eksisteerides, 18. sajandi keskpaigani. Esialgu nautisid barokkkunstnikud ja -intellektuaalid, rebenenud kahe võistleva maailmavaate vahele, väljendusvabadust. Kuid varsti lõi vastureformatsioon siduva vaatepunkti, mis viitas keskaegsele traditsioonile, kehtestas tsensuuri hariduses ja mujal (keelatud raamatute indeks Poolas aastast 1617) ning õgvendas oma keerulisi teid. 17. sajandi keskpaigaks oli doktriin kindlalt taastatud, sarmatism ja religioosne kirg olid saanud normiks. Epohhi kunstilised maitsed omandasid sageli üha orientaalsema iseloomu. Erinevalt eelmise perioodi integreerivatest tendentsidest läksid pürjeli ja aadli kultuurisfäärid oma erinevat teed. Renessansspublitsist Stanisław Orzechowski pakkus välja barokkšlahta poliitilise mõtlemise alused.

Selleks ajaks oli üle kogu liitriigi juba umbes nelikümmend jesuiitide kolledžit (keskkooli) loodud. Nad harisid peamiselt šlahtat, vähemal määral pürjelipoegi. Jan Zamoyski, krooni kantsler, kes ehitas Zamośći linna, rajas aastal 1594 sinna akadeemia; see tegutses gümnaasiumina alles pärast Zamoyski surma. Esimesed kaks Vasa kuningat olid tuntud nii kunstide kui ka teaduste patroonidena. Pärast seda koges liitriigi teadus üldist langust, paralleelselt pürjeliklassi sõjaaegse langusega.

16. sajandi keskpaigaks oli Poola ülikool, Krakówi akadeemia jõudnud kriisini ja 17. sajandi alguses taandus vastureformatsiooni konformismi. Jesuiidid kasutasid lähivõitluse eelist ja asutasid aastal 1579 ülikooli kolledži Vilniuses, kuid nende jõupingutused akadeemia ülevõtmiseks olid edutud. Selliste asjaolude tõttu valisid paljud välismaal õppimise. Krakówi ülikooli rektor Jan Brożek oli mitmekülgne teadlane, kes töötas arvuteooriaga ja reklaamis Koperniku tööd. Ta pandi aastal 1616 kirikuvande alla ja tema jesuiitide-vastane pamflett põletati avalikult. Brożeki kaastöötaja Stanisław Pudłowski töötas mõõtmissüsteemil, mis põhines füüsikalistel nähtustel.

Michał Sędziwój (Sendivogius Polonus) oli kuulus Euroopa alkeemik, kes kirjutas arvukalt traktaate mitmes keeles, alates teosest "Novum Lumen Chymicum" (aastal 1604, üle 50 väljaande ja tõlke 17. ja 18. sajandil). Keiser Rudolf II teadlaste ja tarkade ringi liikmena oli ta mõne autoriteedi arvates teerajaja-keemik ja hapniku avastaja, kaua enne Lavoisier'd (Sendivogiuse töid uurisid juhtivad teadlased, sealhulgas Isaac Newton).

Varajane barokkperiood andis mitmeid märkimisväärseid poeete. Sebastian Grabowiecki kirjutas metafüüsilist ja müstilist usulist poeesiat, esindades kvietismi passiivset voolu. Veel üks šlahta poeet Samuel Twardowski osales sõjalistes ja teistes ajaloolistes sündmustes; tema žanrite hulgas oli eepos. Linnaluule oli üsna oluline kuni 17. sajandi keskpaigani; plebeipoeedid kritiseerisid kehtivat sotsiaalset korda ja jätkasid renessanss-stiili elementide õhkkonnas. Moralist Sebastian Klonowic kirjutas sümbolistliku poeemi "Flis". Szymon Szymonowic portreteeris ilustamata pärisorjade elu raskust. Jesuiit Maciej Sarbiewskit hinnati Euroopas kõrgelt ladinakeelse poeesia eest.

Perioodi väljapaistvat proosat kirjutas jutlustaja-oraator Piotr Skarga. Oma teoses "Seimi jutlused" kritiseeris Skarga karmilt aadlit ja riiki, kui väljendas oma toetust tugeval monarhial põhinevale süsteemile. Memuaaride kirjutamine oli 17. sajandil kõige kõrgemalt arenenud. Ühed suurimad Poola väejuhid Mikołaj Radziwiłł ("Rännak Pühale maale") ja Stanisław Żółkiewski ("Moskoovia sõja algus ja edenemine") on pareminituntud näited.

Üks barokile eriti sobiv kunstivorm oli teater. Teatritükke lavastati sagedamini seoses religioossete sündmustega ja moraliseerivalt ning tavaliselt kasutati rahvuslikke elemente. Kooliteatrid muutusid nii protestantlikes kui ka katoliiklikes keskkoolides tavaliseks. Püsiv õukonnateater koos orkestriga loodi aastal 1637 Władysław IV poolt Varssavi kuningalossis; näitlejatetrupp, kus domineerisid itaallased, esitas peamiselt itaalia ooperi- ja balleti repertuaari.

Muusika, nii vaimulik kui ka ilmalik, säilis barokkperioodil. Alates 17. sajandist ehitati kirikutesse kõrgetasemelisi oreleid; hea näide on säilinud Leżajskis. Zygmunt III toetas rahvusvaheliselt tuntud 60 muusikust ansamblit. Selle orkestriga töötasid Adam Jarzębski ja Marcin Mielczewski, Zygmunt III ja Władysław IV õukondade peaheliloojad. Kuninga sekretär Jan Aleksander Gorczyn avaldas aastal 1647 populaarse muisikaõpiku algajatele.

Martin Kober, õukonnakunstnik Wrocławist, töötas Stefan Batory ja Zygmunt III heaks; ta tegi mitu hästituntud kuningaportreed.

Aastatel 1580 kuni 1600 tellis Jan Zamoyski Veneetsia arhitektilt Bernardo Morandolt Zamośći linna ehitamise. Linn ja selle kindlustused loodi, rakendades järjekindlalt renessansi ja manerismi esteetilisi paradigmasid.

Manerism on nimi, mis antud mõnikord kunstiajaloos perioodile, mille jooksul hilisrenessanss eksisteeris koos varabarokiga, Poolas 16. sajandi viimane veerand ja 17. sajandi esimene veerand. Poola kunsti jäid mõjutama Itaalia keskused, eriti Rooma, ja eriti Madalmaade kunst. Imporditud ja kohalike elementide seguna kujunes see originaalseks baroki Poola vormiks.

Barokk-kunst kujunes suures osas katoliku kiriku patronaaži all, kes kasutas kunsti religioosse mõju hõlbustamiseks, eraldades sel eesmärgil oma käsutuses olnud märkimisväärseid rahalisi vahendeid. Kõige tähtsam selles kunstivormi kontekstis oli arhitektuur, esmapilgul üsna kasinate omadustega, kaasates õigel ajal järk-järgult keerukamaid ja rikkalikumaid fassaadi- ja sisekujunduslahendusi.

1580. aastatest alates ehitati arvukalt kirikuid, mis kujundati Rooma Gesù kiriku järgi. Gooti ja teisi vanemaid kirikud täiendati üha barokkstiilis arhitektuuriliste lisandite, skulptuuride, seinamaalingute ja muude kaunistustega, mis on paljudes Poola kirikutes tänapäeval silmatorkavad. Kuningalossi Varssavis, pärast 1596. aastat peamist monarhide residentsi laiendati ja ehitati ümber 1611. aasta paiku. Poola kuningate Ujazdówi loss (1620. aastad) osutus arhitektuuriliselt mõjukamaks, selle disaini matkisid mitmed magnaatide barokkresidentsid.

Barokkskulptuuri roll oli tavaliselt alluv, nagu dekoratiivsed elemendid sees ja väljas, ning hauakividel. Kuulus erand on Zygmunt III Waza sammas (1644) Varssavi kuningalossi ees.

Realistlik religioosne maal, mõnikord terve rida seotud töid, teenis oma didaktilist eesmärki. Alastus ja mütoloogilised teemad olid keelatud, kuid muu kui see peen kogu lääne maale oli moes. Zygmunt III tõi Veneetsiast Tommaso Dolabella. Viljaka maalikunstnikuna pidi ta oma ülejäänud elu veetma Krakówis ja tekitama tema mõju all töötava Poola maalikunstnike koolkonna. Danzig (Gdańsk) oli ka graafilise kunsti keskus; maalikunstnikud Herman Han ja Bartholomäus Strobel töötasid seal, ning samuti Willem Hondius ja Jeremiasz Falck, kes olid graveerijad. Võrreldes eelmise sajandiga osales kultuurilises tegevuses isegi laiem ring ühiskonnast, kuid katoliikliku vastureformatsiooni surve põhjustas mitmekesisuse vähenemise. Katastroofilised sõjad sajandi keskpaigas nõrgestasid suuresti liitriigi kultuurilist arengut ja mõju piirkonnas.

Seim ja seimikesed 

Pärast Lublini uniooni täiendati liitriigi seimi senatit Leedu kõrgemate ametnikega; ilmalike ja kiriklike isandate, kes olid senati eluaegsed liikmed, positsioon tugevnes, kui juba vähemuses keskmise šlahta kõrgametnikel oli nüüd proportsionaalselt vähem esindajaid ülemkojas. Kuningas võis ka senati eraldi kokku kutsuda, selle kuninganõukogu tavapärases võimekuses, välja arvatud seimi mistahes ametlikud nõupidamised, ja šlahta püüded piirata ülemkoja rolli ei olnud edukad. Pärast ametlikku uniooni ning saadikute lisamist suurvürstiriigist ja Kuninglikult Preisimaalt, mis aastast 1569 samuti krooniga täielikumalt integreeritud, oli seal umbes 170 piirkondlikku alamkoja saadikut ja 140 senaatorit.

Seadusandlikku tööd tegevad seimi saadikud ei saanud üldiselt tegutseda nii, nagu neile meeldis. Piirkondlikud šlahta nõukogud, seimikesed, kutsuti kokku enne Rzeczpospolita seimi istungjärke; siin andis kohalik aadel oma esindajatele põhjalikke juhiseid, kuidas edasi minna ja asjaomase piirkonna huve kaitsta. Teine seimike kutsuti kokku pärast seimi lõppotsust. Seekord andsid saadikud oma saavutustest aru.

Seimikesed muutusid liitriigi parlamentaarse elu tähtsaks osaks, täiendades Rzeczpospolita seimi rolli. Nad esitasid mõnikord seimide üldistele väljakuulutamistele üksikasjalikke rakendusi, või tegid seadusandlikke otsuseid ajal, kui seim ei olnud istungjärgul, võttes ajuti ühendust otse monarhiga.

Pürjeliklassile oli väheoluline parlamentaarne esindatus, aga mitte talupoegadele. Juudi kogukonnad saatsid esindajaid nende oma Va'adi, või Nelja maa nõukogusse. Liitriigi parlamentaarse süsteemi kitsas sotsiaalne baas kahjustas selle edasist arengut ja Poola-Leedu riikluse tulevikku.

Alates 1573. aastast kutsuti "tavaline" Rzeczpospolita seim kokku igal teisel aastal kuueks nädalaks. Kuningas võis kokku kutsuda "erakorralise" seimi kaheks nädalaks, kui asjaolud seda nõudsid; erakorralist seimi sai pikendada, kui parlamentaarid nõustusid. Pärast uniooni pidas vabariigi seim aru rohkem keskel asuvas Varssavis, ainult et Kraków jäi kroonimisseimide asukohaks. 17. sajandi vahetus tõi ka kuninga õukonna püsiva kolimise Krakówist Varssavisse.

Seimi protseduuri kord vormistati 17. sajandil. Alamkoda pidi tegema suurema osa statuudi ettevalmistamise tööst. Mitu viimast päeva kulus tööks koos senati ja kuningaga, kui lepiti kokku lõplikud versioonid ja tehti otsused; lõplik seadusandlik produkt pidi saama riigi kõigi kolme seadusandja – alamkoja, senati ja monarhi – nõusoleku. Alamkoja ühehäälsuse põhimõtet ei olnud 17. sajandi esimesel poolel rangelt jõustatud.

Rzeczpospolita seim oli kollektiivse ja konsensusliku riigivõimu kõrgeim organ. Seimi ülemkohus, mille eesistuja oli kuningas, otsustas kõige tõsisemad kohtuasjad. 17. sajandi teisel poolel erinevatel põhjustel, sealhulgas ühehäälsuse reegli kuritarvitamine (liberum veto), seimi tõhusus langes ja lünga täitsid üha enam seimikesed, kus tegelikult lõviosa valitsuse tööst ära tehti.

Aadli võim, esimene kuninga valimine 

Aadli demokraatia süsteem hakkas tugevamalt juurduma esimese interregnumi ajal pärast Zygmunt II Augusti surma, kes pärast Lublini uniooni tahtis uuesti oma isiklikku võimu kinnistada, mitte šlahta soovide elluviijaks saada. Kokkuleppe puudumine, mis puudutas tema järglase valimise meetodit ja ajastust, oli üks olukorra õnnetustest ja konflikt tugevdas senati magnaatide laagrit. Pärast monarhi surma aastal 1572 asus šlahta oma ühiste huvide kaitseks looma territoriaalseid konföderatsioone (kapturs) kui provintsivalitsusi, mille kaudu kaitsti avalikku korda ja nähti ette põhiline kohtusüsteem. Magnaadid suutsid läbi suruda oma kandidaadi interrexi või regendi ametikohale kuni uue kuninga vannutamiseni, priimas Jakub Uchański isikus. Senat võttis üle valimise ettevalmistused. Ettepanek šlahta üleüldisest osalemisest (mitte seimi poolt valimisest) tundus sel ajal olevat õige idee enamusele šlahta fraktsioonidele; tegelikult selle esimese, samuti järgmiste valimiste ajal magnaadid allutasid ja suunasid, eriti vaesemat šlahtat.

Interregnumi ajal valmistas šlahta ette reeglite ja piirangute kogumi tulevasele monarhile kuuletumiseks tagatisena kindlustamaks, et uus kuningas, kelleks pidi saama välismaalane, järgiks liitriigi poliitilise süsteemi eripära ja austaks aadli eesõigusi. Kuna Henryk Walezy oli esimene reeglite allkirjastaja, said need tuntuks kui Articuli Henriciani. Artiklid sätestasid ka wolna elekcja (vaba valimise) kui ainsa viisi monarhi kestahes järglasele selles ametis, välistades sellega võimaliku päriliku monarhia tulevikus. Articuli Henriciani on kokku võetud Poola aadli kogutud õigused, sealhulgas usuvabaduse garantii, ja kehtestatud täiendavad piirangud valitavale kuningale; nagu sellest veel vähe oleks, allkirjastas Henryk ka niinimetatud pacta conventa, mille kaudu ta nõustus täiendavate erikohustustega. Äsjakroonitud Henryk võttis peagi meetmeid, mille eesmärk oli vabastada ta kõigist kehtestatud takistustest, kuid selle võimuvõitluse tulemusi ei tehtud kunagi kindlaks. Aasta pärast valimist, juunis 1574, pärast oma venna surmast kuulmist läks Henryk salaja Prantsusmaale.

Stefan Batory 

Aastal 1575 alustas aadel uut valimisprotsessi. Magnaadid üritasid jõustada keiser Maximilian II kandidatuuri ja 12. detsembril peapiiskop Uchański isegi teatas tema valimisest. Selle jõupingutuse nurjas šlahta Täideviimisliikumise partei Mikołaj Sienicki ja Jan Zamoyski juhtimisel; nende valik oli Transilvaania vürst Stefan Batory. Sienicki korraldas 15. detsembriks kiiresti Zygmunt Augusti õe Anna Jagiellonka väljakuulutamise valitseva kuningannana, kuhu lisati Stefan Batory tema abikaasa ja kuningana jure uxoris. Šlahta pospolite ruszenie toetas valikut. Batory võttis üle Krakówi, kus 1. mail 1576 toimus paari kroonimistseremoonia.

Stefan Batory valitsemine tähistab šlahta reformiliikumise lõppu. Võõramaine kuningas oli Poola parlamentaarse süsteemi osas skeptiline ja hindas vähe seda, mida täideviimisliikumise aktivistid püüdsid saavutada. Batory suhted Sienickiga halvenesid varsti, samas kui teised šlahta juhid aadlihierarhias tõusid, saades senaatoriteks või edendades muul viisil oma karjääri. Reformijatel õnnestus aastal 1578 Poolas ja aastal 1581 Leedus viia aegunud apellatsioonikohtu süsteem monarhi alluvusest krooni alluvusse ja Leedu tribunalid aadli alluvusse. Koormav seimi ja seimikeste süsteem, ad hoc konföderatsioonid ja tõhusate mehhanismide puudumine seaduste rakendamiseks pääsesid reformijate tähelepanu alt või püsimistahtest. Paljud arvasid, et ülistatud aadli võim on saavutanud täiuslikkuse.

Jan Zamoyski, üks perioodi kõige silmapaistvamaid isiksusi, sai kuninga peamiseks nõustajaks ja juhiks. Kõrgelt haritud ja kasvatatud inimesena, andeka väejuhi ja meisterliku poliitikuna reklaamis ta end sageli šlahta tribuunina. Tegelikult kogus Zamoyski tüüpilisel magnaatide viisil palju ameteid ja kuninglikke maa-annetusi, eemaldades end reformiliikumise ideaalidest, mida ta varem tunnistas.

Kuningas ise oli suur väejuht ja ettenägelik poliitik. Batory vastuoludest aadli liikmetega on kuulus juhtum seotud Zborowski vendadega: Samuel hukati Zamoyski käsul, Krzysztof saadeti seimi kohtu poolt pagendusse ja vara konfiskeeriti. Ungarlasena, nagu teisedki Poola võõramaised valitsejad, muretses Batory oma päritolumaa asjadest. Batory ei suutnud jõustada Karnkowski statuute ja seetõttu ei suutnud ta kontrollida väliskaubandust Danzigi (Gdański) kaudu, millel olid vabariigile väga negatiivsed majanduslikud ja poliitilised tagajärjed. Koostöös oma kantsleri ja hilisema hetmani Jan Zamoyskiga oli ta üsna edukas Liivimaa sõjas. Sel ajal suutis liitriik kasvatada enda sõjaliste jõupingutuste ulatust: kampaaniaks mitmest allikast saadud kombineeritud relvajõud võis olla kuni 60 000 meest tugev. Kuningas Batory algatas piechota wybraniecka, olulise talupoegade jalaväeüksuse loomise.

Aastal 1577 nõustus Batory, et Brandenburgi Georg Friedrichist saab Preisimaa hertsogi, vaimuhaige Albrecht Friedrichi hooldaja, mis tõi kaks Saksa riiki teineteisele lähemale ja kahjustas liitriigi pikaajalisi huvisid.

Sõda Venemaaga Liivimaa pärast 

Kuningas Zygmunt Augusti programm "Dominium Maris Baltici" eesmärgiga tagada Poola ligipääs ja kontroll osa Läänemere piirkonna ja sadamate üle, mida riik oli eluliselt huvitatud kaitsma, viis liitriigi osalemiseni Liivimaa konfliktis, millest sai ka järjekordne etapp reas Leedu ja Poola vastasseisudes Venemaaga. Aastal 1563 võttis Ivan IV Połacki. Pärast 1570. aasta Stettini rahu (mis hõlmas mitut riiki, sealhulgas Rootsit ja Taanit) säilitas liitriik kontrolli põhilise osa Liivimaa, sealhulgas Riia ja Pärnu üle. Aastal 1577 võttis Ivan ette suure sõjaretke, saades endale või oma vasallile Magnusele enamuse Liivimaast, välja arvatud Riia ja Revali rannikualad. Poola-Leedu vastupealetungi edu sai võimalikuks, kui Batory suutis aadlilt vajaliku rahastuse saavutada.

Poola väed vallutasid Dünaburgi ja enamuse Kesk-Liivimaast. Seejärel otsustasid kuningas ja Zamoyski rünnata otse Vene territooriumi sisemaad, mis oli oluline Vene ühendusteede Liivimaale avatuna ja toimivana hoidmiseks. Połack võeti tagasi aastal 1579 ja Velikije Luki kindlus langes aastal 1580. Pihkvat püüti vallutada aastal 1581, kuid Ivan Petrovitš Šuiski suutis linna vaatamata kuudepikkusele piiramisele kaitsta. Vaherahu sõlmiti Jam Zapolskis aastal 1582 paavsti legaadi Antonio Possevino poolt. Venelased vabastasid kõik vallutatud Liivimaa kindlused, andsid üle Połacki ala ja jätsid Veliži Leedule. Rootsi vägi, mis võttis Narva ja enamuse Eestist, aitas võidule kaasa. Liitriik sai enda valdusse pideva Läänemere rannajoone Puckist Pärnuni.

Zygmunt III Waza valitsemine 

Liitriigi kroonile oli pärast Stefan Batory surma mitu kandidaati, sealhulgas Austria ertshertsog Maximilian. Anna Jagiellonka soovitas ja õhutas oma õepoja Zygmunt Waza valimist, kes oli Rootsi kuninga Johan III ja Katarzyna Jagiellonka poeg ning Rootsi troonipärija. Zamoyski fraktsioon toetas Zygmuntit, Zborowski perekonna juhitud fraktsioon tahtis Maximiliani; korraldati kaks eraldi valimist ja puhkes kodusõda. Habsburgide armee sisenes Poolasse ja ründas Krakówit, kuid löödi tagasi ja purustati taganemisel Jan Zamoyski vägede poolt Sileesias Byczyna lahingus (1588), kus Maximilian vangi võeti.

Vahepeal saabus ka Zygmunt ja krooniti Krakówis, mis tähistas tema pika liitriigi valitsemise (1587–1632) algust kui Zygmunt III Waza. Väljavaade personaalunioonile Rootsiga tõstis Poola ja Leedu valitsevate ringkondade poliitilisi ja majanduslikke lootusi, sealhulgas soodsad Läänemere kaubandustingimused ja ühisrinne Venemaa laienemise vastu. Kuid mis viimasesse puutub, siis Eesti kontrollimine muutus varsti tüliõunaks. Zygmunti ultrakatoliiklus tundus ähvardavat Rootsi protestantlikku üldsust ja aitas kaasa tema troonilt tõukamisele Rootsis aastal 1599.

Kavatsedes luua liitu Habsburgidega (ja isegi loobuda Poola kroonist oma ambitsioonide täitmiseks Rootsis), asus Zygmunt nendega salaläbirääkimistesse ja abiellus ertshertsoginna Annaga. Süüdistatuna Zamoyski poolt lepingute rikkumises, alandati Zygmunt III 1592. aasta seimil, mis süvendas tema vimma šlahta suhtes. Zygmunt kaldus tugevdama monarhia võimu ja katoliku kiriku vastureformatsioonilist edendamist (Piotr Skarga kuulus tema toetajate hulka). Ükskõiksena üha üldisemate Varssavi konföderatsiooni religioossete kaitsete rikkumiste ja protestantide vastase vägivalla juhtumite suhtes oli kuningas religioossete vähemuste vastu.

1605–1607 tõi kuningas Zygmunti ja tema toetajate ning opositsioonilise aadli koalitsiooni vahele viljatu vastasseisu. 1605. aasta seimil pani kuninglik kohus ette seimi enda põhimõttelise reformi, enamuse reegli kasutuselevõtu traditsioonilise tava, kõigi kohalolnud saadikute ühehäälse heakskiidu asemel. Jan Zamoyski kahandas oma viimases avalikus esinemises end šlahta eesõiguste kaitsjaks, tõstes seeläbi esile demagoogia, mis valitses liitriigi poliitilises kultuuris kümneid aastaid.

1606. aasta seimil esitas kuninglik fraktsioon, lootes ära kasutada kuulsusrikka Kircholmi lahingu võitu ja muud edu, palju põhjalikuma konstruktiivse reformiprogrammi. Selle asemel oli seim hõivatud dissidentliku postulaadiga mittekatoliiklaste vastu suunatud religioossete korrarikkumiste süüdlastest; Skarga soovitusel keeldus kuningas oma nõusolekust kavandatud statuudile.

Aadli opositsioon, kahtlustades katset oma vabaduste vastu, nõudis rokosz'it, või relvastatud konföderatsiooni. Kümned tuhanded pettunud šlahta liikmed, keda juhtisid ultrakatoliiklik Mikołaj Zebrzydowski ja kalvinistlik Janusz Radziwiłł, kogunesid augustis Sandomierzi lähedal, mis tõi kaasa niinimetatud Zebrzydowski mässu.

Mässajate poolt koostatud Sandomierzi artiklid puudutasid peamiselt monarhi võimule täiendavate piirangute seadmist. Ohustatuna Stanisław Żółkiewski kuningavägedest, asusid konföderaadid Zygmuntiga kokkuleppele, kuid siis taganesid sellest ja nõudsid kuninga tagasiastumist. Järgnenud kodusõda otsustati aastal 1607 Guzówi lahingus, kus šlahta lüüa sai. Kuid hiljem tegid magnaatide kuningameelse fraktsiooni juhid nii, et Zygmunti positsioon jäi ebakindlaks, jättes vahekohtu võimu senati pädevusse. Mis iganes oli täideviimisliikumisest alles jäänud, hävis koos obstruktsionistliku šlahta elementidega ja saabus kompromisslahendus võimukriisile. Kuid võidukate nõukogu isandate käsutuses ei olnud tõhusat poliitilist masinavärki, mis liitriigi heaolu levitamiseks palju rohkem vajalik, ikka veel oma kuldajastus (või nagu mõni eelistab, hõbeajastus).

Aastal 1611 lubas liitriigi seim Brandenburgi Johann Sigismundil pärida Preisimaa hertsogiriigi läänivaldus, pärast viimase Preisimaa Hohenzollernite liinist hertsogi Albrecht Friedrichi surma. Brandenburgi Hohenzollernite haru juhtis vürstiriiki aastast 1618.

Täideviimisliikumise reformid määrasid selgelt kindlaks seimi kui keskse ja domineeriva riigivõimu organi. Kuid selline olukord ei kestnud tegelikult väga kaua, kui erinevad hävitavad detsentraliseerivad tendentsid, šlahta ja kuningate poolt võetud sammud kahjustasid järk-järgult ning kahandasid keskse seadusandliku organi funktsionaalsust ja ülimuslikkust. Tekkinud tühimik täideti 16. sajandi lõpus ja 17. sajandil üha aktiivsemate ja ennast pealesuruvate territoriaalsete seimikeste poolt, mis pakkusid šlahta aktivistidele kättesaadvamat ja otsesemat foorumit, et edendada nende kitsalt kavandatud kohalikke huvisid. Seimikesed rajasid tõhusa kontrolli, piirates tegelikult seimi võimu; nad võtsid endile riigi- ja kohalike asjade laiaulatuslikuma valiku.

Lisaks keskvõimu rolli destabiliseerimisele üle 70 seimikese poolt hakkas sageli alarahastatud armee looma samal ajal omi "konföderatsioone" või mässe. Röövimise ja terrori abil püüdsid nad oma hüvitist saada ja järgida muid, sageli poliitilisi eesmärke.

Mõningaid reforme hakkas tegema rohkemvalgustatud šlahta, kes tahtis laiendada seimi rolli monarhi ja magnaatide fraktsiooni ning valitud kuningate arvelt. Zygmunt III tegi oma valitsemise lõpuaastatel seimiga konstruktiivset koostööd, kindlustades, et aastatel 1616 kuni 1632 andis iga seimi istungjärk hädasti vajalikud statuudid. Suurenenud jõupingutused maksustamise ja sõjaväeteenistuse säilitamise valdkonnas tegid võimalikuks mõne relvastatud konflikti positiivse tulemuse, mis Zygmunti valitsemisajal toimusid.

Kasakad ja kasakate vastuhakud 

16. sajandi keskpaigas ei olnud Leedu ja Poola kagupiirialadel veel väga palju kasakaid, kuid esimesed kasakate kergeratsaväekompaniid liideti Poola relvajõududega juba umbes sel ajal. Zygmunt III Waza valitsemisajal hakkas kasakaprobleem mängima oma rolli kui 17. sajandi Rzeczpospolita väljapaistev sisemine väljakutse.

Teadlikku ja kavandatud viljaka, kuid vähearenenud piirkonna kolonisatsiooni alustasid 1580. ja 1590. aastatel Volõõnia Vene vürstid. Poolakatest oli 16. sajandi lõpus majanduslikult aktiivne vaid Jan Zamoyski, kes tungis Bratslavi alale. Seal ja Kiievi alal hakkas arenema ka Poola edukus, sageli segaabielude kaudu Vene klannidega. Aastal 1630 domineerisid suurtes Ukraina latifundiumites Vene perekonnad, nagu Ostrogski, Zbaraski ja Zasławski. 1648. aasta suure kodusõja alguses moodustasid Poola asunikud vaevu 10% keskmisest ja alamaadlist, näiteks hästiuuritud Bratslavi ja Kiievi vojevoodkonnas. Varajased kasakate vastuhakud olid seepärast sotsiaalse ülestõusu juhtumid, mitte rahvuslikud Poola-vastased liikumised. Klassivõitlusena suruti nad halastamatult maha riigi poolt, mis mõnikord viis nende juhid Varssavisse hukkamisele.

Kasakad olid alguses poolnomaadid, seejärel ka väljakujunenud idaslaavi rahvas Dnepri jõe alal, kes harrastas rüüstamist ja röövimist ning oli tuntud oma võitlusvõime poolest, luues oma ajaloo alguses sõjalise organisatsiooni. Paljud neist olid või pärinesid liitriigi ida- ja teistelt aladelt või Venemaalt põgenenud talupoegadest; teine oluline element oli linnarahvas ja isegi aadel, kes tuli piirkonnast või kolis Ukrainasse. Kasakad pidasid end vabaks ja sõltumatuks mistahes köidikutest ja järgisid oma enda valitud juhte, kes pärinesid nende ühiskonna jõukamatest kihtidest. 17. sajandi alguses oli juba kümneid tuhandeid kasakaid. Nad puutusid sageli kokku naabrite türklaste ja tatarlastega ja rüüstasid nende Musta mere rannikuasulaid. Sellised retked, mida korraldasid Poola kuninga ametlikud alamad, olid liitriigi välissuhete vaatepunktist lubamatud, kuna nad rikkusid rahu või häirisid riigi kehtivat poliitikat Osmanite riigi suunal.

Sel Rzeczpospolita algusajal tekkis eraldi Ukraina rahvuslik teadvus, mida mõjutasid osaliselt kasakaülestõusude kontekst ja kangelased. Tunnistati Kiievi-Vene pärandit, samuti idaslaavi vanavalgevene keele pärandit. Kasakad tundsid olevat "Vene õigeuskliku rahva" liikmed (uniaadikirik oli aastal 1633 Dnepri piirkonnas praktiliselt kaotatud). Kuid nähes end ka (Poola) "vabariigi-isamaa" liikmetena, käsitlesid nad seime ja kuningaid selle alamatena. Kasakad ja Vene aadel, alles hiljuti Leedu suurvürstiriigi alamad, ei olnud ametlikult või muul viisil Moskva tsaaririigiga seotud.

Peale ülestõusude juhtide olid selle aja Ukraina isiksused Dmõtro Višnevetski, Samuel Zborowski, Konstanty Wasyl Ostrogski ja Petro Konaševitš-Sahaidatšni.

Paljud kasakad palgati osalema liitriigi peetud sõdades. See staatus tõi kaasa privileegid ja kujutas endast sageli sotsiaalse ülespoole liikumise vormi; kasakad kurtsid nende palkamise perioodilist vähenemist. Kasakamässud või ülestõusud eeldasid tavaliselt tohutu plebeide sotsiaalse liikumise vormi.

Osmanite riik nõudis kasakate võimu täielikku likvideerimist. Kuid liitriik vajas kasakaid kagus, kus nad pakkusid tõhusat puhvrit krimmitatarlaste sissetungide vastu. Teine viis kasakate rahutusi maha suruda oli anda aadlistaatus märkimisväärsele osale neist ja seega assimileerida nad liitriigi võimustruktuuri, mille poole kasakad püüdlesid. Selle lahenduse lükkasid magnaadid ja šlahta poliitilistel, majanduslikel ja kultuurilistel põhjustel tagasi, kuni reformideks oli veel aega, enne kui katastroof tabas. Poola-Leedu juhtkond nihkus selle asemel stabiilselt kompromisside vahel kasakatega, võimaldades piiratud arvul, niinimetatud kasakaregister (500 aastal 1582, 8000 1630. aastatel), teenida liitriigi armees (ülejäänud tuli pöörata pärisorjusse, et aidata magnaatidel Dnepri ala koloniseerida), ja kasutades jõhkralt sõjaväge nende alistamiseks.

Rõhuvad jõupingutused, sageli poolakate juhitud, sealhulgas krooniüürnikud või nende juudi täievolilised, liitriigi Vene aadlikud ja isegi kõrgema taseme kasakaohvitserid, kasakaterritooriumite ja rahvastiku allutamiseks ja majanduslikult kasutamiseks Zaporižžja piirkonnas põhjustasid rea kasakaülestõuse, millest varaseimad toimisid hoiatusena šlahta seaduseandjatele. Kuigi Ukrainas toimus märkimisväärne majanduslik areng, ei olnud kasakad ja talupojad suures osas protsessi kasusaajate hulgas.

Aastal 1591 juhtis veriselt mahasurutud Kosinski ülestõusu Krištof Kosinski. Uued võitlused toimusid juba aastal 1594, kui Nalivaiko ülestõus haaras suure osa Ukrainast ja Valgevenest. Hetman Stanisław Żółkiewski võitis kasakaüksusi aastal 1596 ja Severin Nalivaiko hukati. Suhete ajutine rahunemine toimus 17. sajandi alguses, kui paljud sõjad, milles liitriik võitles, vajasid registrikasakate suuremat osalust. Kuid Bresti unioon tekitas uusi pingeid, kuna kasakatest olid saanud õigeusu pühendunud järgijad ja kaitsjad.

Segaduste aeg Venemaal põhjustas talupoegade mässe, nagu see, mida juhtis Ivan Bolotnikov, mis aitas kaasa ka talupoegade rahutustele liitriigis ja kasakate jätkuvale mässumeelsusele seal.

Marko Žmailo 1625. aasta ülestõusule astus vastu Stanisław Koniecpolski ja see lahenes, kui Mihailo Dorošenko sõlmis Kurukove lepingu. Varsti puhkes veel võitlust, mis kulmineerus 1630. aasta "Tarasi ööga", kui Taras Fedorovitši kasakamässud pöördusid armeeüksuste ja aadlivalduste vastu. Fedorovitši ülestõusu surus maha hetman Koniecpolski. Nendele sündmustele järgnes kasakaregistri suurendamine (Perejaslavi leping), kuid siis kasakavanemate nõudmiste tagasilükkamine 1632. aasta valimisseimil. Kasakad tahtsid vabadel valimistel osaleda kui liitriigi liikmed ja "lahutatud" idakristlaste religioossete õiguste taastamist. 1635. aasta seim hääletas selle asemel edasiste piirangute poolt ja seadustas Dnepri Kodaki kindluse ehitamise, tõhusama kontrolli hõlbustamiseks kasakaterritooriumite üle. Järgmine võitlusvoor, Pavljuki ülestõus, järgnes aastatel 1637–1638. See purustati ja selle juht Pavlo Mihnovitš hukati. Pärast uusi kasakatevastaseid piiranguid ja seimi statuute, mis kehtestasid enamuse kasakate suhtes pärisorjuse, tõusid kasakad aastal 1638 Jakiv Ostrjanini ja Dmõtro Hunia juhtimisel taas üles. Ülestõus suruti julmalt maha ja kasakate maavaldused võeti magnaatide poolt üle.

Liitriigi võitlustele kasakatega hakkas tähelepanu pöörama Moskva Kreml, kes 1620. aastate lõpust alates hakkas pidama kasakaid fundamentaalse ebastabiilsuse potentsiaalseks allikaks Poola-Leedu rivaalis ja naabris. Vene jõupingutused destabiliseerida Poola kuningriiki 1630. aastatel kasakate abil ei olnud veel edukad, isegi kui kasakavanemad ise tõstsid sageli üles võimaluse unioonist tsaaririigiga Poola valitseva eliidi survestamiseks. Piirialad Venemaaga muutusid varjupaigaks kasakatele, tagakiusatud pärast nende nurjunud ülestõuse; liitriigi eeskujul loodi seal lõpuks Vene registrikasakate rügemendid.

Karmid meetmed taastasid aastakümneks suhtelise rahu, aastani 1648. Valitsejate nägemuses "kuldne rahu" oli kasakatele ja talupoegadele halvima rõhumise periood. Sel ajal Ukraina võimukandjate eravürstkonnad, nagu Kalinowski, Daniłowiczi ja Wiśniowiecki perekonnad, laienesid kiiresti ja folwark–pärisorjuse majandus, Ukrainas alles siis tekkimas (palju hiljem, kui teistes Poola krooni osades), põhjustas endiselt enneolematut rõhumist. Liitriigi nõrga kohana tajutud kasakaasjad muutusid üha enam rahvusvahelise poliitika asjaks.

Władysław IV 

Zygmunt III poeg Władysław IV Waza valitses liitriiki aastatel 1632–1648. Sündinud ja üles kasvanud Poolas, ametiks varasest noorusest ette valmistatud, populaarne, haritud, vaba oma isa religioossetest eelarvamustest, tundus ta olevat paljulubav tegevjuhi kandidaat. Kuid Władysław, nagu tema isagi, omas eluunistust saada Rootsi troonile, kasutades oma kuninglikku staatust ja võimu Poolas ja Leedus, mida ta oma eesmärgi saavutamiseks tugevdada püüdis. Władysław valitses mitme tähtsa magnaadi abil, nende seas kroonikantsler Jerzy Ossoliński, hetman Stanisław Koniecpolski ja keskmise šlahta juht Jakub Sobieski. Władysław IV ei suutnud šlahtat laiemalt ligi meelitada ja paljud tema plaanid takerdusid toetuse puudumisel üha ebatõhusamas seimis. Oma sallivuse pärast mittekatoliiklastesse olid Władysławi vastu ka katoliiklik vaimulikkond ja paavst.

Oma valitsemisaja viimastel aastatel püüdis Władysław IV parandada oma positsiooni ja kindlustada oma poja järglust sõjakuulutamisega Osmanite riigile, milleks ta ette valmistas, vaatamata aadli toetuse puudumisele. Selle eesmärgi saavutamiseks töötas kuningas kasakatega liidu moodustamise kallal, keda ta julgustas parandama oma sõjalist valmisolekut ja kavatses kasutada türklaste vastu, tehes sellesuunalist koostööd rohkem, kui tema eelkäijad. Sõda ei toimunud kunagi ja kuningas pidi 1646. aasta "inkvisitsiooniseimil" oma sõjaplaane selgitama. Władysławi poeg Zygmunt Kazimierz suri aastal 1647 ning nõrgenenud, alistunud ja pettunud kuningas aastal 1648.

Ülemvõimu otsimine Ida-Euroopas 

16. ja 17. sajandi vahetus tõi muudatusi, mis esialgu nõrgendasid liitriigi võimsaid naabreid (Moskva tsaaririik, Austria Habsburgide monarhia ja Osmanite riik). Poola-Leedu riigi võimalus parandada oma positsiooni sõltus suutlikkusest ületada sisehädasid, nagu isolatsionistlikud ja patsifistlikud tendentsid, mis olid valdavad šlahta valitseva klassi hulgas, või rivaliteet aadlijuhtide ja valitud kuningate vahel, sageli kavatsusega oma võimu piirangutest mööda minna, nagu Articuli Henriciani.

Uue sajandi esimese kolme kümnendi peaaegu katkematud sõjad tõid kaasa liitriigi armee moderniseerimise, kui mitte (riigikassa piiratuse tõttu) suurenemise. Saadaval olev sõjavägi oli vahemikus mõnest tuhandest Kircholmi lahingus kuni üle viiekümne tuhandeni, pluss mobiliseeritud pospolite ruszenie 1621. aasta Hotõni (Chocimi) kampaanias. 17. sajandi esimese poole märkimisväärne suurtükiväearendus tõi 1650. aastal Amsterdamis välja raketiteaduse pioneeri Kazimierz Siemienowiczi raamatu "Artis Magnae Artilleriae pars prima". Vaatamata liitriigi raske- (husaari-) ja kerge- (kasaka-) ratsaväe kõrgele kvaliteedile andsid jalaväe (talupoegade, palgasõdurite ja kasakate üksused) ja võõrvägede kontingendi kasvavad proportsioonid armee, kus vastavad komponendid olid raskelt esindatud. Kahe esimese Vasa valitsemise ajal arenes sõjalaevastik ja võitles edukalt merelahingutes (1609. aastal Rootsi vastu). Nagu harilikult, vähendasid rahalised raskused sõjaväe tõhusust ja riigikassa võimet sõduritele maksta.

Moldova 

Varasemate Türgi-vastaste pealetungiplaanide jätkuna, mis ei saanud teoks Stefan Batory surma tõttu, sekkus Jan Zamoyski Moldovas aastal 1595. Liitriigi armee toel sai Ieremia Movilă hospodaritrooni kui liitriigi vasall. Zamoyski armee tõrjus järgnenud Osmanite riigi vägede rünnaku Ţuţora lahingus. Järgmine vastasseis piirkonnas toimus aastal 1600, kui Zamoyski ja Stanisław Żółkiewski tegutsesid Valahhia ja Transilvaania hospodari Mihai Vapra vastu. Esmalt pandi Ieremia Movilă, kes vahepeal oli Mihai poolt Moldovast kõrvaldatud, ametisse tagasi ja seejärel võideti Mihaid Valahhias Bucovi lahingus. Ieremia vend Simion Movilă sai seal uueks hospodariks ja lühikeseks ajaks langes kogu piirkond kuni Doonauni liitriigist sõltuvusse. Türgi taastas varsti oma rolli, aastal 1601 Valahhias ja aastal 1606 Transilvaanias. Zamoyski poliitika ja tegevus, mis moodustas Moldova magnaadisõdade varajase etapi, ainult pikendas Poola mõju Moldovas ja häiris tõhusalt samaaegseid Habsburgide plaane ja ambitsioone selles Euroopa osas. Edasine sõjaline sekkumine lõunapiiril ei olnud enam teostatav, kuna vägesid vajati kiiresti põhjas.

Sõda Rootsiga 

Zygmunt III kroonimine Rootsis toimus aastal 1594 keset usulistest vaidlustest põhjustatud pingeid ja ebastabiilsust. Kui Zygmunt Poolasse tagasi tuli, asus tema onu, regent Karl juhtima Zygmunti-vastast Rootsi opositsiooni. Aastal 1598 püüdis Zygmunt lahendada küsimust sõjaliselt, kuid sõjaretk tema päritoluriik sai Linköpingi lahingus lüüa; Zygmunt võeti vangi ja pidi nõustuma karmide tingimustega. Pärast tema Poolasse naasmist aastal 1599 kukutas seisuste riigipäev ta Rootsis ja Karl viis Rootsi väed Eestisse. Zygmunt kuulutas aastal 1600 välja Eesti liidendamise liitriiki, mis oli samaväärne Rootsile sõjakuulutusega, Rzeczpospolita osalemise kõrgpunktis Moldova piirkonnas.

Jürgen Fahrensbach, kellele oli antud liitriigi vägede juhtimine, sai lüüa Karli poolt piirkonnas kogutud palju suuremalt armeelt, kelle kiire pealetung andis 1600. aastal tulemuseks enamuse Liivimaast ülevõtmise kuni Daugava jõeni, välja arvatud Riia. Enamus kohalikust rahvastikust tervitas rootslaste tulekut, olles selleks ajaks Poola-Leedu võimu suhtes üha rahulolematum. Aastal 1601 saavutas Krzysztof Radziwiłł edu Kokenhauseni lahingus, kuid Rootsi edu ümberpööramine kuni Tallinnani toimus alles pärast seda, kui Jan Zamoyski tõi juurde olulise jõu. Enamus sellest armeest, olles jäänud tasustamata, läks Poolasse tagasi. Puhastustegevust jätkas Jan Karol Chodkiewicz, kes oma väikese väekontingendiga võitis Rootsi sissetungijaid aastal 1604 Paide all.

Aastal 1605 käivitas Karl, nüüd Rootsi kuningas Karl IX, uue pealetungi, kuid tema jõupingutusi ületasid Chodkiewiczi võidud Kircholmi lahingus ja mujal ning Poola edu merel, kuigi sõda jätkus ilma otsustavat tulemust saavutamata. 1611. aasta vaherahuga suutis liitriik säilitada enamuse vaidlusalustest aladest, kui mitmesugused sisemised ja välismaised raskused, sealhulgas suutmatus tasuda palgasõduritele ja uniooni uus osalemine Venemaal välistasid kõikehõlmava võidu.

Katsed allutada Venemaad 

Pärast Ivan IV ja aastal 1598 tema poja Fjodori, viimase Rjurikovitšist tsaari surma astus Venemaa tõsise dünastilise, majandusliku ja sotsiaalse kriisi ja ebastabiilsuse perioodi. Kui Boriss Godunovile tekkis nii talupoegade masside kui ka bojaaride opositsiooni vastasseis, tuli liitriigis kiiresti mängu mõte muuta Venemaa allutatud liitlaseks, kas uniooni kaudu või Poola-Leedu valitsejatest sõltuva valitseja ametissepanemisega.

Aastal 1600 juhtis Lew Sapieha liitriigi missiooni Moskvasse ettepanekuga uniooniks Vene riigiga, Poola-Leedu uniooni eeskujul, kusjuures bojaarid pidid saama liitriigi aadliga võrreldavad õigused. Otsus ühest monarhist lükati edasi kuni praeguse kuninga või tsaari surmani. Boriss Godunov, kes pidas sel ajal läbirääkimisi ka Rootsi Karliga, ei olnud nii tihedast suhtest huvitatud ja vaid 20-aastases vaherahus jõuti aastal 1602 kokkuleppele.

Oma jõupingutuste jätkamiseks kasutasid magnaadid ära tsareevitš Dmitri Ivanovitši varajast surma (1591) kummalistel asjaoludel ja teeskleja-petise Vale-Dmitri I väljailmumist, kes väitis end tsareevitš olevat. Vale-Dmitri suutis tagada Wiśniowiecki perekonna ja Sandomierzi vojevoodi Jerzy Mniszechi koostöö ja abi, kellele ta lubas tohutuid Vene alasid ja abielu vojevoodi tütre Marinaga. Dmitri hakkas katoliiklaseks ja, juhtides liitriigis Zygmunt III vaikival nõusolekul kogutud seiklejate armeed, sisenes aastal 1604 Vene riiki. Pärast Boriss Godunovi surma ja tema poja Fjodori mõrva sai Venemaa tsaariks Vale-Dmitri I ja jäi sellesse ametisse kuni tapmiseni 1606. aasta rahvarahutustes, mis kõrvaldas ka Poola kohalolu Moskvas.

Uue tsaari Vassili Šuiski juhitud Venemaa jäi ebastabiilseks. Kehastus uus Vale-Dmitri ja tsarinna Marina isegi "tundis temas ära" oma surnukspeetud abikaasa. Suuresti liitriigi magnaatide poolt pakutud uue armeega lähenes Vale-Dmitri II Moskvale ja tegi kasutuid katseid linna üle võtta. Tsaar Vassili IV, otsides kuningas Karl IX abi, nõustus territoriaalsete järelandmistega Rootsi kasuks ning aastal 1609 võimaldas Dmitri- ja liitriigivastane Vene-Rootsi liit kaotada ohu Moskvale ja tugevdada Vassilit. Liit ja Rootsi osalemine Vene asjades põhjustasid otsese sõjalise sekkumise Rzeczpospolita poolt, mida Rooma kuuria toel algatas ja juhtis kuningas Zygmunt III.

Poola armee alustas Smolenski piiramist ja Vene-Rootsi vabastusretk võideti aastal 1610 hetman Żółkiewski poolt Klušino lahingus. Võit tugevdas Vene bojaaride kompromissile orienteeritud fraktsiooni positsiooni, mis oli ikka veel huvitatud Moskva trooni pakkumisest Władysław Wazale, Zygmunt III pojale. Moskva patriarh Fjodor Nikititš Romanov oli üks bojaaride juhte. Vastavalt Żółkiewski läbiräägitud kokkuleppele kukutasid bojaarid tsaar Vassili ja nõustusid Władysławiga rahu eest, et Venemaad ei ühendataks liitriigiga, et vürsti ei pöörataks õigeusku, ja privileegide eest, sealhulgas Vene aadlile antud ainuõigused kõrgetele ametitele tsaaririigis. Pärast kokkuleppe sõlmimist ja Władysławi tsaariks kuulutamist sisenesid liitriigi väed Kremlisse (1610).

Zygmunt III lükkas järgnevalt kompromisslahenduse tagasi ja nõudis tsaaritrooni endale, mis tähendanuks Venemaa täielikku allutamist, ja Vene ühiskonna enamus lükkas selle tagasi. Zygmunti keeldumine ja nõudmised ainult suurendasid kaost, kuna rootslased pakkusid oma kandidaati ja võtsid üle Veliki Novgorodi. Sellise olukorra ja liitriigi halastamatu okupatsiooni tulemusena Moskvas ja mujal Venemaal oli 1611. aastal Vene Poola-vastane rahvaülestõus, raske võitlus Moskvas ja Kremlit okupeeriva Poola garnisoni piiramine.

Vahepeal ründasid liitriigi väed pärast pikka piiramist tormijooksuga ja võtsid aastal 1611 Smolenski. Kremlis poolakate olukord halvenes vaatamata juhuslikele tugevdustele, ning massiivne rahvuslik ja religioosne ülestõus levis üle Venemaa. Vürst Dmitri Požarski ja Kuzma Minin juhtisid venelasi tõhusalt, hetman Chodkiewiczi uus päästeoperatsioon nurjus ning Poola ja Leedu vägede kapituleerumine Kremlis lõpetas aastal 1612 nende osalemise seal. Uueks tsaariks sai aastal 1613 Mihhail Romanov, Poolas vangistatud (Zygmunt III nõuete Vene troonile tagasilükkamisest saati) patriarh Filareti poeg.

Sõjajõupingutused, tasustamata sõjaväe loodud mässulise konföderatsiooni poolt nõrgestatuna, jätkusid. Türgi, keda ähvardasid Poola territoriaalsed omandamised, asus piirialadele, ning aastal 1617 lepiti kokku rahu Venemaa ja Rootsi vahel. Kartes uut liitu, võttis liitriik ette veel ühe suure sõjaretke, mis vallutas Vjazma ja jõudis Moskva müüride alla, katsega panna Władysław Waza taas võimule. Linn ei avanud oma väravaid ja sunniviisilise ülevõtmise katsetamiseks ei võetud piisavalt vägesid kaasa.

Hoolimata pettumusest suutis liitriik ära kasutada Vene nõrkust ja saavutatud territoriaalsete edusammude kaudu pöörata ümber varasematel kümnenditel kantud idakaotused. 1619. aasta Deulino vaherahuga sai Rzeczpospolita Smolenski, Tšernigivi ja Novgorod-Siverski piirkonnad.

Rzeczpospolita saavutas oma suurima geograafilise ulatuse, kuid püüeldud uniooni Venemaaga ei saavutatud, kuna süsteemilised, kultuurilised ja religioossed kokkusobimatused kahe riigi vahel osutusid ületamatuks. Territoriaalsed anneksioonid ja halastamatult läbiviidud sõjad jätsid kannatatud ebaõigluse pärandi ja kättemaksusoovi Vene valitsevate klasside ja rahva poolt. Tohutu sõjaline pingutus nõrgestas liitriiki ning Waza õukonna ja sellega liitunud magnaatide seiklusliku poliitika valulikud tagajärjed andsid end varsti tunda.

Liitriik ja Sileesia Kolmekümneaastase sõja ajal 

Aastal 1613 jõudis Zygmunt III Waza Saksa-Rooma keisri Matthiasega arusaamisele, mille põhjal mõlemad pooled leppisid kokku koostöös ja vastastikku abipakkumises sisemässude mahasurumisel. Pakt neutraliseeris Habsburgide monarhia liitriigi sõja suhtes Venemaaga, kuid andis palju tõsisema tagajärje pärast seda, kui Tšehhi mäss aastal 1618 kasvas Kolmekümneaastaseks sõjaks.

Tšehhi sündmused nõrgestasid Habsburgide positsiooni Sileesias, kus oli suurel hulgal etnilisi Poola asukaid, kelle sidemed ja huvid sel ajal olid seotud protestantide laagriga. Arvukalt Poola luterlikke kihelkondi koos koolide ja kultuurikeskustega loodi suuresti Poola aladel ümber Opole ja Cieszyni Ida-Sileesias, samuti mitmes piirkonna linnas ja mujal, sealhulgas Breslaus (Wrocławis) ja Grünbergis (Zielona Góras). Oht, mida potentsiaalselt taastuv Habsburgide monarhia Poola sileeslaste olukorrale tekitas, tundus terav, ja kuningas Zygmunti ringkonnas oli hääli, sealhulgas Stanisław Łubieński ja Jerzy Zbaraski, kes juhtisid tema tähelepanu Poola ajaloolistele õigustele ja võimalustele piirkonnas. Kuningas, tulihingeline katoliiklane, kellel paljud soovitasid liitriiki katoliiklike Habsburgide poolel mitte kaasata, otsustas lõpuks tegutseda nende toetuseks, kuid mitteametlikult.

10 000-meheline Lisowczycy palgasõdurite diviis, ülitõhus sõjajõud, mis oli just Moskva kampaaniast saabunud ja šlahtale suureks hirmuks muutunud, oli saadaval uueks tööülesandeks välismaal; Zygmunt saatis nad lõunasse appi keiser Ferdinand II-le. Zygmunti õukonna sekkumine mõjutas oluliselt sõja esimest etappi, aidates kriitilisel ajal päästa Habsburgide monarhia positsiooni.

Lisowczycy sisenes Põhja-Ungarisse (nüüd Slovakkia) ja võitis aastal 1619 Transilvaania väge Humenné lahingus. Transilvaania vürst Gábor Bethlen, kes koos tšehhidega oli Viini piiramas, pidi koju kiirustama ja tegi Ferdinandiga rahu, mis ohustas tõsiselt Tšehhi mässuliste olukorda, kes purustati Valgemäe lahingus ja pärast seda. Pärastpoole võitles Lisowczycy halastamatult keisri vastaste mahasurumiseks Glatz (Kłodzko) piirkonnas ning mujal Sileesias, Tšehhias ja Saksamaal.

Pärast Tšehhi mässu nurjumist allutati Sileesia elanikud, sealhulgas Poola alamaadel Ülem-Sileesias, tõsistele repressioonidele ja vastureformatsioonilisele tegevusele, sealhulgas tuhandete sileeslaste sundväljasaatmine, kellest paljud jõudsid Poolasse. Hiljem sõja-aastatel rüüstati provintsi korduvalt sõjaliste kampaaniate ajal, mis territooriumi läbisid, ja ühel hetkel protestantide juht, Piastist hertsog Jan Chrystian Brzegist pöördus Władysław IV Waza poole ülemvõimu võtmiseks Sileesias. Kuningas Władysław, kuigi salliv valitseja, sealhulgas religioossetes küsimustes, keeldus sarnaselt oma isaga liitriigi osalemisest Kolmekümneaastases sõjas. Ta jõudis aastal 1646 võtta keisrilt läänideks Opole ja Racibórzi hertsogkonnad, 20 aastat hiljem küsis keisririik need tagasi. Vestfaali rahu võimaldas Habsburgidel teha nii, nagu neile sõjas juba täielikult hävitatud Sileesias meeldis, mis tähendas protestantide tugevat tagakiusamist, sealhulgas Alam-Sileesia Poola kogukonnad, kes sunniti välja rändama või allutati germaniseerimisele.

Konfliktid Osmanite riigi ja Krimmi khaaniriigiga 

Kuigi Rzeczpospolita ei osalenud ametlikult otseselt Kolmekümneaastases sõjas, aitas liit Habsburgide monarhiaga kaasa Poola osalemisele uutes sõdades Osmanite riigi, Rootsi ja Venemaaga ning seepärast tõi märkimisväärse liitriigi mõju Kolmekümneaastase sõja kulgemisele. Rzeczpospolital olid ka oma olemuslikud põhjused võitluse jätkamiseks eelpoolnimetatud riikidega.

16. sajandist kannatas liitriik reas tatarlaste sissetungides. 16. sajandil hakkasid kasakate rüüsteretked ulatuma Musta mere ala türgi asulate ja tatari maadeni. Vastukaaluks suunas Osmanite riik oma vasalli tatarlaste väed, kes baseerusid Krimmi või Budžaki aladel, liitriigi Podoolia ja Puna-Vene piirkondade vastu. Kagupiiriala oli kuni 18. sajandini poolpüsiva sõjategevuse seisundis. Mõnede uurijate arvates püüti Krimmi khaaniriigi ajal kinni ja orjastati kokku rohkem kui 3 miljonit inimest.

Kasakate rüüsteretkede suurim intensiivsus (mis jõudsid kuni Sinopini Türgis) langes perioodi 1613–1620. Ukraina magnaadid omalt poolt jätkasid oma traditsioonilist osalemist Moldovas, kus nad üritasid oma sugulasi (Movilă perekond) hospodari troonile panna (Stefan Potocki aastal 1607 ja 1612, Samuel Korecki ja Michał Wiśniowiecki aastal 1615). Osmanite väejuht Iskender paša purustas magnaatide väed Moldovas ja sundis Stanisław Żółkiewski aastal 1617 nõustuma Buša rahuga Poola piiril, milles liitriik kohustus mitte osalema asjades, mis puudutavad Valahhiat ja Transilvaaniat.

Türgi mure Poola mõju pärast Venemaal, Lisowczycy sõjaretke tagajärjed Transilvaania vastu, kes oli aastal 1619 Osmanite vasall, ja Varna põletamine kasakate poolt aastal 1620 sundisid Osmanite riiki kuulutama noore sultani Osman II juhtimisel sõja liitriigi vastu, eesmärgiga purustada ja vallutada Poola-Leedu riik.

Tegeliku vaenutegevuse, mis surmas Stanisław Żółkiewski, algatas vana Poola hetman. Żółkiewski koos Koniecpolskiga ja üsna väike vägi jõudis Moldovasse, lootes sõjalisele abile Moldova hospodarilt Gașpar Grazianilt ja kasakatelt. Eesmärk ei täitunud ja hetmanid seisid silmitsi ülekaaluka Türgi ja Tatari väega Iskender paša juhtimisel. Kaotatud Ţuţora lahingu järel Żółkiewski tapeti, Koniecpolski püüti kinni ja liitriik jäi avatult kaitsetuks, kuid lahkhelid Türgi ja Tatari väejuhtide vahel takistasid Osmanite armeel kohe tõhusalt rünnakule asumast.

Varssavis kogunes seim, kuninga õukonda süüdistati riigi ohustamises, kuid lepiti kokku kõrgetes maksudes 60 000-mehelise armee loomiseks ja registrikasakate arvul lubati tõusta 40 000-ni. Liitriigi vägesid, mida juhtis Jan Karol Chodkiewicz, aitasid Petro Konaševitš-Sagaidatšni ja tema kasakad, kes tõusid türklaste ja tatarlaste vastu ja osalesid tulevases kampaanias. Tegelikult seisid umbes 30 000-meheline regulaararmee ja 25 000 kasakat Hotõni juures silmitsi palju suurema Osmanite väega Osman II juhtimisel. Ägedad Türgi rünnakud liitriigi kindlustatud positsioonidele kestsid läbi kogu 1621. aasta septembri ja tõrjuti tagasi. Vägede kurnatus pani Osmanite riigi sõlmima Hotõni rahu, millega säilitati Zygmunt II vana territoriaalne status quo (Dnestri jõgi piiriks liitriigi ja Osmanite vägede vahele), mis oli Poolale soodne. Pärast Osman II tapmist riigipöördes ratifitseeris lepingu tema järglane Mustafa I.

Vastuseks edasistele kasakate rünnakutele jätkusid ka tatarlaste sissetungid, jõudes aastatel 1623 ja 1624 läänes peaaegu Wisłani, koos kaasneva rüüstamise ja vangide võtmisega. Tõhusama kaitse panid kokku vabastatud Koniecpolski ja Stefan Chmielecki, kes võitsid tatarlasi mitmel korral aastatel 1624 kuni 1633, kasutades wojsko kwarciane, keda toetasid kasakad ja põhirahvastik. Rohkem sõjapidamist Osmanitega toimus aastatel 1633–1634 ja lõppes rahulepinguga. Aastal 1644 võitis Koniecpolski Toğay bei armeed Ohmativi juures ja kavandas enne oma surma invasiooni Krimmi khaaniriigi vastu. Kuningas Władysław IV ideed suurest rahvusvahelisest ristisõjast Osmanite riigi vastu takistas inkvisitsiooniseim aastal 1646. Riigi suutmatus kontrollida magnaatide ja kasakate tegevust aitas kaasa poolpüsivale ebastabiilsusele ja ohule liitriigi kagupiiril.

Territoriaalsed ja merele ligipääsu kaotused Läänemere piirkonnas 

Palju ägedam oht Poola-Leedu riigile tuli Rootsilt. Jõudude tasakaal põhjas oli nihkunud Rootsi kasuks, kui Läänemere naabrit hakkas juhtima kuningas Gustav Adolf, väga võimekas ja agressiivne väejuht, kes parandas märgatavalt Rootsi relvajõudude tõhusust, kasutades samal ajal ära ka protestantide innukust. Liitriik, sõdadest Venemaa ja Osmanite riigiga kurnatuna ning liitlastest ilmajäänuna, oli selle uue väljakutsega silmitsiseismiseks halvasti ette valmistatud. Pidev diplomaatiline manööverdamine Zygmunt III poolt tegi kogu olukorra ilme šlahtale nagu teiseks etapiks kuninga Rootsi dünastilistes asjades; tegelikkuses otsustas Rootsi võim haarata omale kogu Poola poolt kontrollitud Läänemere ranniku ja seeläbi kasumi liitriigi merekaubanduse vahendamise kontrollilt, ohustades selle iseseisva olemasolu alust.

Gustav Adolf otsustas 1621. aasta augusti lõpus rünnata Riiat, suurvürstiriigi tähtsaimat kauplemiskeskust just siis, kui Osmanite armee oli lähenemas Hotõnile, sidudes Poola väed seal. Linn, mida mitu korda rünnati, alistus järgmisel kuul. Liikudes sisemaal lõunasse, sisenesid rootslased järgmiseks Kuramaale. Riiaga kaotas liitriik kõige tähtsama Läänemere sadama piirkonnas ja juurdepääsu Põhja-Liivimaale, Daugava jõe ületuse. 1622. aasta Miitavi vaherahu andis Poolale Kuramaa ja Ida-Liivimaa, kuid rootslased võtsid üle enamuse Liivimaast Daugavast põhja pool. Leedu väed suutsid hoida Dyneburgi, kuid said raske kaotuse Wallhofi lahingus.

Kaotused mõjutasid rängalt Leedu suurvürstiriigi kaubandust ja tollitulu. Ka kroonimaad olid mõjutatud, kui juulis 1626 võtsid rootslased Pillau ja sundisid Brandenburgi kuurvürsti ja liitriigi vasalli rünnatud Hertsoglikul Preisimaal, hertsog Georg Wilhelmit võtma neutraalse hoiaku. Rootsi edusammud tõid kaasa Läänemere rannikuala ülevõtmise kuni Puckini. Danzig (Gdańsk), mis jäi liitriigile ustavaks, allutati mereblokaadile.

Poolakad, keda Rootsi invasioon täielikult üllatas, üritasid septembris vastupealetungi, kuid said Gustav Adolfilt Gniewi lahingus lüüa. Väed vajasid tõsist moderniseerimist. Seim võttis kaitse otstarbel vastu kõrge maksustamise, kuid kogumine jäi maha. Olukorra päästsid osaliselt Danzigi linn, kes püüdis kiiresti moodsaid kindlustusi ehitada, ja hetman Stanisław Koniecpolski. Idapiirivõitlustes meisterlik väejuht õppis kiiresti mereasjandust ja Euroopa sõjapidamise kaasaegseid meetodeid. Koniecpolski edendas sõjalaevastiku vajalikku laiendamist, armee moderniseerimist ja sai sobiva vastukaalu Gustav Adolfi sõjalisele võimekusele.

Koniecpolski juhtis 1627. aasta sõjalist kevadkampaaniat, püüdes takistada Rootsi armeel liikumast Preisimaa hertsogiriigist Danzigi suunas, kavatsedes samal ajal blokeerida ka abivägede saabumise Saksa-Rooma riigist. Liikudes kiiresti, vallutas hetman Pucki ja hävitas siis Czarne (Hammersteini) lahingus Gustavile mõeldud väed. Rootslasi endid hoidis Koniecpolski vägi Tczewi lähedal, kattes ligipääsu Danzigile ja takistades Gustav Adolfit oma peaeesmärgini jõudmast. Oliwa merelahingus võitsid Poola laevad Rootsi eskaadrit.

Danzig oli päästetud, kuid järgmisel aastal võttis Hertsoglikul Preisimaal tugevdatud Rootsi armee Brodnica ja 1629. aasta alguses võitis Poola üksusi Górznos. Gustav Adolf seadis oma Läänemere ranniku positsioonilt liitriigi vastu majanduslikud piirangud ja hävitas, mille oli vallutanud. Sel ajal toodi Albrecht von Wallensteini liitlasväed appi, et hoida rootslased kontrolli all. Poola-Austria ühistegevuse sunnil pidi Gustav taanduma Kwidzynist Malborki, olles Trzciana lahingus kaotanud ja peaaegu Koniecpolskile vangi langenud.

Kuid lisaks sõjalisele kurnatusele survestasid mitmed Euroopa diplomaatiad nüüd liitriiki peatama edasise sõjalise tegevuse, et võimaldada Gustav Adolfil sekkuda Saksa-Rooma riigis. Altmargi vaherahu jättis Liivimaa Daugavast põhja pool ning kõik Preisimaa ja Liivimaa meresadamad peale Danzigi, Pucki, Königsbergi ja Libau rootslaste kätte, kellel oli samuti lubatud nõuda maksu kauplemise eest Danzigi kaudu.

Ohustatud võim 

Kui Władysław IV omandas liitriigi krooni, suri Gustav Adolf, kes oli töötanud Poola-vastase koalitsiooni organiseerimise kallal, kaasamaks Rootsit, Venemaad, Transilvaaniat ja Türgit. Venelased asusid siis ise tegutsema, püüdes tagasi saada Deulino vaherahuga kaotatud maid.

1632. aasta sügisel võttis hästi ette valmistatud Vene armee mitu kindlust piiri Leedu poolel ja asus Smolenskit piirama. Hästikindlustatud linn suutis vastu pidada üldrünnakule, mis järgnes kümnekuulisele piiramisele Mihhail Šeini juhitud ülekaaluka väe poolt. Siis saabus liitriigi võrreldava tugevusega päästeekspeditsioon Władysław IV väga tõhusal sõjalisel juhtimisel. Pärast kuuajalist ägedat võitlust andis Šein veebruaris 1634 alla. Poljanovka leping kinnitas Deulino territoriaalsed muudatused väikeste parandustega tsaaririigi kasuks. Władysław loobus, pärast rahalist hüvitist, oma nõuetest Vene troonile.

Olles kaitsnud idapiiri, võis kuningas keskenduda tema isa poolt Rootsile kaotatud Läänemere alade tagasivõtmisele. Władysław IV tahtis ära kasutada Rootsi kaotust Nördlingeni all ja võidelda nii territooriumite kui ka oma Rootsi dünastiliste nõuete eest. Poolakad kahtlesid tema kavades ja sõjaettevalmistustes ning kuningas suutis vaid jätkata läbirääkimisi, kus tema soovimatus dünastilistes vaidlustes järele anda nõrgestas liitriigi positsiooni. 1635. aasta Stuhmsdorfi lepingu järgi lahkusid rootslased Kuningliku Preisimaa linnadest ja sadamatest, mis tähendas krooni Alam-Wisła valduste tagasisaamist ja peatas tollitasude kogumise seal. Rootsi säilitas enamuse Liivimaast, samas Rzeczpospolita hoidis Kuramaad, mis Leedu Läänemere kaubanduse ülevõtmisega astus õitsenguperioodi.

Liitriigi positsioon Preisimaa hertsogiriigi suhtes jäi nõrgemaks, kui võimu hertsogiriigis võtsid üle Brandenburgi kuurvürstid. Kuurvürstide all muutus hertsogiriik Brandenburgiga isegi palju tihedamalt seotuks, mis kahjustas liitriigi poliitilisi huvisid. Zygmunt III jättis hertsogiriigi haldamise Joachim Friedrichi kätte ja siis Johann Sigismundile, kes omandas 1611. aastal õiguse Hohenzollernite pärandile hertsogiriigis kuninga ja seimi nõusolekul. Temast sai tegelik Preisimaa hertsog aastal 1618 pärast Albrecht Friedrichi surma ja talle järgnesid Georg Wilhelm ja siis Friedrich Wilhelm, kes aastal 1641 Varssavis viimast korda Poola kuningale truudust vandus. Järgnenud Brandenburgi hertsogid tegid nominaalseid järelandmisi, et rahuldada liitriigi otstarbekust ja õigustada privileegide andmist, kuid toimus pöördumatu muutus suhetes.

Aastal 1637 suri Pommeri hertsog Bogislaw XIV. Ta oli Pommeri hertsogiriigi viimane slaavi Greifide dünastiast. Rootsi omandas Pommeris võimu, kui liitriik suutis tagasi saada vaid oma läänid, Bytówi maa ja Lęborki maa. Władysław IV tahtis rahukonverentsil ka Słupski maad, kuid see sai Brandenburgi osaks, kes pärast Vestfaali rahu kontrollis kogu Pommerit liitriigi piiri ääres, ulatudes lõunas Habsburgide maadeni. Pommeri osades elasid slaavlased kašuubid ja slovintsid.

Kolmekümneaastane sõda tõi liitriigile segatud pärandi, pigem rohkem kaotusi kui kasu, kui Poola-Leedu riik säilitas oma staatuse kui üks vähestest suurriikidest Kesk-Ida-Euroopas. Aastast 1635 oli riigis rahuperiood, mille jooksul takistasid sisepiirangud ja järkjärgulised ebakohased seadusandlikud protsessid mistahes oluliste reformide teostamist. Liitriik ei olnud valmis lahendama raskeid väljakutseid, mis toimusid sajandi keskel.

Vaata ka 
 Poola ajalugu Jagelloonide dünastia ajal
 Rzeczpospolita
 Rzeczpospolita ajalugu (1648–1764)

Rzeczpospolita