joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Maironis

Maironis (kodanikunimi Jonas Mačiulis; 21. oktoober/2. november 1862 Pasandravys – 28. juuni 1932 Kaunas) oli leedu katoliku preester, teoloog ja poeet.

Ta sündis aastal 1862 Pasandravyses Raseiniai rajoonis talupoja perekonnas. Ta lõpetas aastal 1883 Kaunases gümnaasiumi. Seejärel õppis ta aastatel 1883–1884 kirjandust Kiievi ülikoolis. 1884. aastal astus ta vanemate soove arvesse võttes Kaunase vaimulikku seminari. Aastal 1888 pärast seminari edukat läbimist jätkas õpinguid Peterburi Roomakatoliku Vaimulikus Akadeemias, mille lõpetas 1892. aastal.

Aastatel 1893–1894 ja 1909–1932 õpetas ta Kaunase vaimulikus seminaris, lisaks oli ta aastatel 1909–1932 seminari rektor. Aastatel 1894–1909 oli ta Peterburi Roomakatoliku Vaimuliku Akadeemia professor (aastast 1903 oli ta teoloogiadoktor). Aastatel 1922–1932 oli ta Kaunase Ülikooli moraaliteoloogia osakonna juhataja (alates 1930. aastast Vytautas Suure Ülikool). Aastatel 1923–1924 oli ta samas ülikoolis Leedu kirjanduse õppejõud.

Ta alustas luuletuste kirjutamist kuuendas klassis poola keeles. Tema loomingule avaldasid mõju poola ja vene poeedid, eelkõige Adam Mickiewicz, Józef Ignacy Kraszewski, Juliusz Słowacki, Aleksandr Puškin ja Mihhail Lermontov, aga ka Kaunase vaimuliku seminari õppejõud (hilisem Sejny piiskop) Antanas Baranauskas.

Looming 

Leedu vaimulikud
Teoloogid
Leedu kirjanikud
Luuletajad
Sündinud 1862
Surnud 1932
AFC Meistrite Liiga

AFC Meistrite Liiga (inglise keeles AFC Champions League, lühend ACL) on rahvusvaheline klubide meistrisari, millest võtavad osa Aasia Jalgpalli Konföderatsiooni (AFC) klubid.

Meistrisari asutati 1967. aastal Aasia klubide meistrivõistluste nime all. Pragune Meistrite Liiga loodi 2002. aastal.

Alates 1967. aastast on võitnud kümne riigi klubid. Kõige edukamad on olnud Lõuna-Korea (12 võitu), Jaapani (7 võitu) ja Saudi Araabia klubid (6 võitu). Kokku on tulnud Aasia meistriks 24 klubi. Kõige edukamad on olnud Saudi Araabia klubi Al-Hilal, mis on võitnud neljal korral, ja Lõuna-Korea klubi Pohang Steelers, mis on võitnud kolmel korral.

Võitjad

Aasia klubide meistrivõistluste võitjad 
 1967 –  Hapoel Tel Aviv, Iisrael
 1969 –  Maccabi Tel Aviv, Iisrael
 1970 –  Taj Tehran, Iraan
 1971 –  Maccabi Tel Aviv, Iisrael
 1985–86 –  Daewoo Royals, Lõuna-Korea
 1986 –  Furukawa Electric, Jaapan
 1987 –  Al Hilal, Saudi Araabia
 1988–89 –  Al Sadd, Katar
 1989–90 –  Liaoning, Hiina
 1990–91 –  Esteghlal, Iraan
 1991–92 –  Al Hilal, Saudi Araabia
 1992–93 –  PAS Tehran, Iraan
 1993–94 –  Thai Farmers Bank, Tai
 1994–95 –  Thai Farmers Bank, Tai
 1995 –  Ilhwa Chunma, Lõuna-Korea
 1996–97 –  Pohang Steelers, Lõuna-Korea
 1997–98 –  Pohang Steelers, Lõuna-Korea
 1998–99 –  Júbilo Iwata, Jaapan
 1999–2000 –  Al Hilal, Saudi Araabia
 2000–01 –  Suwon Samsung Bluewings, Lõuna-Korea
 2001–02 –  Suwon Samsung Bluewings, Lõuna-Korea

AFC Meistrite Liiga võitjad 
 2002–03 –  Al Ain, Araabia Ühendemiraadid
 2004 –  Al-Ittihad, Saudi Araabia
 2005 –  Al-Ittihad, Saudi Araabia
 2006 –  Jeonbuk Hyundai Motors, Lõuna-Korea
 2007 –  Urawa Red Diamonds, Jaapan
 2008 –  Gamba Osaka, Jaapan
 2009 –  Pohang Steelers, Lõuna-Korea
 2010 –  Seongnam Ilhwa Chunma, Lõuna-Korea
 2011 –  Al Sadd, Katar
 2012 –  Ulsan Hyundai, Lõuna-Korea
 2013 –  Guangzhou Evergrande, Hiina
 2014 –  Western Sydney Wanderers, Austraalia
 2015 –  Al-Ahli, Araabia Ühendemiraadid
 2016 –  Jeonbuk Hyundai Motors, Lõuna-Korea
 2017 –  Urawa Red Diamonds, Jaapan
 2018 –  Kashima Antlers, Jaapan
 2019 –  Al Hilal, Saudi Araabia
 2020 –  Ulsan Hyundai, Lõuna-Korea
 2021 –  Al Hilal, Saudi Araabia

Välislingid 
 Ametlik koduleht

Jalgpalliklubide rahvusvahelised tiitlivõistlused
Arnaut Danjuma

Arnaut Danjuma Groeneveld (sündinud 31. jaanuaril 1997 Lagoses) on Nigeerias sündinud Hollandi jalgpallur, kes mängib äärepoolkaitsjauna Hispaania kõrgliiga klubis Villarreal ja Hollandi jalgpallikoondises.

2008. aastal liitus ta Hollandi klubiga PSV Eindhoven. Klubi põhimeeskonnas ei mänginud ta kordagi, hooajal 2015–16 ühe korra vaid klubi reservmeeskonnas Hollandi esiliigas.

2016. aasta suvel liitus ta Hollandi kõrgliiga klubiga NEC. Hooajal 2016–17 lõi ta Hollandi kõrgliigas 12 mänguga ühe värava. Läbimurde saavutas ta järgmisel hooajal, kui lõi Hollandi esiliigas 11 väravat ja andis 16 väravasöötu.

Hooajal 2018–2019 mängis ta Belgia kõrgliiga klubis Club Brugge. 3. oktoobril 2018 lõi ta UEFA Meistrite Liiga alagrupimängus värava Madridi  Atlético vastu.

2019. aasta augustis siirdus ta 13,7 miljoni naelsterlingi eest Inglismaa kõrgliiga klubisse AFC Bournemouth. Hooajal 2019–20 ei löönud ta Inglismaa kõrgliigas 14 mänguga ühtegi väravat. Hooajal 2020–21 säras Danjuma Inglismaa esiliigas, lüües Bournemouthi meeskonnas 15 väravat. Hooajal 2020–21 valiti Danjuma Bournemouthi hooaja parimaks mängijaks.

2021. aasta augustis sõlmis ta viieaastase lepingu Villarreal. Ülemineku arvatav summa oli umbes 25 miljonit eurot.

Hollandi jalgpallikoondises debüteeris Danjuma 13. oktoobril 2018 mängus Saksamaa vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta kolm päeva hiljem sõprusmängus Belgia vastu.

Hollandi jalgpallurid
AFC Bournemouthi mängijad
Villarreal CF mängijad
Premier League'i mängijad
The Championshipi mängijad
La Liga mängijad
Sündinud 1997
Gilberto Moraes Júnior

Gilberto Moraes Júnior (tuntud lihtsalt kui Gilberto; sündinud 7. märtsil 1993 Campinases) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib paremkaitsjana Portugali kõrgliiga klubis Lissaboni Benfica.

2012. aastal debüteeris ta Brasiilia kõrgliigas Botafogo meeskonnas. 2014. aastal mängis ta laenul Brasiilia kõrgliiga klubis Internacional.

2015. aasta juulis liitus ta Itaalia kõrgliiga klubiga Fiorentina, kuid klubi põhimeeskonda ta ei murdnud. Hooaja 2015–16 teises pooles oli ta laenul Itaalia kõrgliiga klubis Verona Hellas, hooaja 2016–17 esimeses pooles Itaalia esiliiga klubis Latina ja 2017. aastal Brasiilia kõrgliiga klubis Vasco da Gama. 2017. aasta detsembris läks ta laenule Brasiilia kõrgliiga klubisse Fluminense, kus mängis lõpuks kuni 2020. aasta keskpaigani.

2020. aasta augustis sõlmis ta viieaastase lepingu Lissaboni Benficaga.

2015. aastal võitis Gilberto Brasiilia võistkonnaga Panameerika mängude jalgpalliturniiril pronksmedali.

Brasiilia jalgpallurid
Botafogo de Futebol e Regatase mängijad
Sport Club Internacionali mängijad
ACF Fiorentina mängijad
Verona Hellase mängijad
Club de Regatas Vasco da Gama mängijad
Fluminense Football Clubi mängijad
Lissaboni Benfica jalgpallurid
Serie A mängijad
Primeira Liga mängijad
Sündinud 1993
Karl Aaron Adson

Karl Aaron Adson (sündinud 7. veebruaril 2000) on Eesti poliitik ja Tartu Linnavolikogu liige.

vahemikus 14. juuli 2020 - 13. oktoober 2022 kuulus ta Eesti Sotsiaaldemokraatlikku Erakonda.

Adson teenis 2019 kuni 2020 kevadeni 1. jalaväebrigaadi Staabi- ja sidekompaniis nooremallohvitserina. Alates 2021. aastast kuulub ta Kaitseliidu Tartu malevasse.

Haridus 
Ta lõpetas 2019. aastal Miina Härma Gümnaasiumi. 2020–2021 õppis ta Tallinna Ülikoolis sotsioloogiat (BA), kuid alustas 2021 sügisel uuesti õpinguid Tartu Ülikoolis infoühiskonna ja sotsiaalse heaolu (BA) erialal.

Poliitiline tegevus 
Aastatel 2020-2022 oli ta Noorte Sotsiaaldemokraatide asepresident. Noorsotside asepresidendina korraldas Adson seksuaalvähemuste toetuseks heameeleavaldusi, mis toimusid füüsiliselt nii Tartus kui Tallinnas ning ka virtuaalselt. Samuti on Adson avaldanud LGBTQ+ kogukonda toetavaid kõnesid, kirjutanud artikleid, muuhulgas vaimse tervise kohta ja tudengite praktika tasustamise kohta. 2021. aasta aprillis valiti Adson ka Noorsotside Tartu klubi juhiks, seda ametit pidas ta sama aasta novembrini. 

Ta kandideeris 2021. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel Tartus Sotsiaaldemokraatliku Erakonna nimekirjas ja kogus 111 häält. Selle tulemusega jäi Adson sotsiaaldemokraatide seas seitsmendale kohale ega saanud nimekirjamandaati. Pärast koalitsioonilepingu sõlmimist SDE, Reformierakonna ja Isamaa vahel, mille tulemusena asusid volikokku valitud sotsiaaldemokraadid Lemmit Kaplinski ja Gea Kangilaski abilinnapea ametisse, asus ta tööle Tartu Linnavolikogus asendusliikmena Sotsiaaldemokraatliku Erakonna fraktsioonis. Alates 18. novembrist 2021 on ta linnavolikogu majanduskomisjonis Kaplinski asendusliige ning 2022. aasta jaanuarist kultuurikomisjonis Toomas Jürgensteini asendusliige. 13. oktoobril 2022 lahkus Karl Aaron Adson Tartu Linnavolikogu Sotsiaaldemokraatliku erakonna fraktsioonist ja Sotsiaaldemokraatlikust erakonnast, kuna leidis, et erakond ega fraktsioon ei esinda enam teda ega ta valijaid ning poleks nende suhtes aus sinna jääda.

9. aprilil 2022 peeti MTÜ Progressivne Liikumine asutamiskoosolek, mille juures oli Adson üks asutajaliikmetest ja mille juhiks ta valiti.

Viited 

Sotsiaaldemokraatliku Erakonna poliitikud
Kaitseliidu Tartu maleva liikmed
Miina Härma Gümnaasiumi vilistlased
Sündinud 2000
Magic of Nature

"Magic of Nature" on Rootsi-Iraani Dancelaulja Alireza Hosseinii teine stuudioalbum. Selle avaldas 2018 . Singlid albumilt olid "Midnight", "My Milonga", "Nature", "Vernal Cloud", "Knight" ja "Clipper Nave".

Laulud

Välislingid
 Apple Music
 Deezer
 Spotify

2000. aastate albumid
Teadus- ja hariduskeskus Holocaust

Teadus- ja hariduskeskus Holocaust (vene keeles Научно-просветительный центр «Холокост») on Venemaa regioonidevaheline ühiskondlik organisatsioon. Esimene organisatsioon postsovetlikus ruumis, mis seadis eesmärgiks holokaustiohvrite mälestuse jäädvustamise; muuseumide ja dokumentaalnäituste loomise; teema kaasamise koolide ja ülikoolide haridusprogrammidesse; mälestusõhtute pidamise; ohvrite mälestusmärkide, dokumentide, tunnistuste ja mälestuste kogu loomise.

Keskus asutati Moskvas 1. aprillil 1992. Esimene president oli juudi rahvusest Venemaa ajaloolane ja filosoof, teises maailmasõjas osalenud Mihhail Gefter (1918–1995). Praegu on juhatuse liikmed kirjanik ja publitsist Alla Gerber ning ajaloolane-arhivist Ilja Altman.

1997. aastal asutati holokaustimuuseumi loomiseks regioonidevaheline fond. Fondi ruumid Moskva kesklinnas eraldati Venemaa Föderatsiooni valitsuse korraldusega. Keskuse filiaalid asuvad Peterburis, Vladimiris, Doni-äärses Rostovis, Smolenskis, Taganrogis, Brestis.

Igal aastal korraldavad fond ja keskus holokausti ohvrite ja vastupanu kangelaste mälestusõhtuid, millest võtavad osa Venemaa valitsuse juhid. Need õhtud tekitavad ühiskonnas ja meedias suurt vastukaja.

Auschwitzi vabastamise aastapäevale ja rahvusvahelisele holokaustiohvrite mälestuspäevale (27. jaanuar) pühendatud õhtuid ja mälestustseremooniaid peetakse igal aastal (alates 1995. aastast). Venemaa holokaustiraamatukogu sarjas on ilmunud üle 30 raamatu.

Keskuses töötavad iga-aastaselt vabatahtlikud Saksamaalt (Aktion Sühnezeichen Friedensdienste) ja Austriast (Gedenkdienst).

Välislingid 
Koduleht

Venemaa organisatsioonid
Susanne Bartsch

Susanne Bartsch (sündinud 1962. aastal Bäretswilis) on Šveitsi päritolu Ameerika Ühendriikide moodne seltskonnategelane ja ürituste korraldaja, kes resideerib Chelsea Hotelis Manhattanil.

Filmograafia
"Susanne Bartsch: On Top" (2017)

Sündinud 1962
Vanapapa

Vanapapa on eesti kaasaja muusik. Tema muusikažanriks on räpp. Ta alustas laulude väljalaskmisega aasta 2021 suvel. Nagu paljudki teised tänapäeva noored räpparid, alustas temagi soundcloudist oma karjääri. Vanapapat tuntakse enim tema laulu “Timmis” järgi, mis on valminud koostöös Lil Turbaga. Vanapapal on ilmunud üks EP album “Lappes” ja kaks üksikut laulu “Timmis” ja “Triller”. Vanapapa muusikat saab kuulata nii youtubest, spotifyst, soundcloudist jne.
Neljas Brasiilia Vabariik

Neljas Brasiilia Vabariik (ka 46. aasta vabariik või Populistlik Vabariik, ametlikult Brasiilia Ühendriigid) oli Brasiilia riigikord aastatel 1946–1964. Perioodi iseloomustas sõjaväe märkimisväärne surve poliitikutele, mis päädis 1964. aasta riigipöörde ja sellega alanud sõjaväediktatuuriga.

Neljanda vabariigi ajal olid järjestikku üsna lühikest aega presidendid Eurico Gaspar Dutra, Getúlio Vargas, Café Filho, Juscelino Kubitschek, Jânio Quadros ja João Goulart.

Ajastu sai alguse, kui president Getúlio Vargas 1945. aastal veretu sõjaväelise riigipöördega kukutati. Vargas jäi riigipöördest hoolimata riigis neljanda vabariigi lõpuni mõjukaks. Poliitmaastikku domineeris kolm parteid: vasakpoolne Brasiilia Tööpartei (PTB), mõõdukas Sotsiaaldemokraatlik Partei (PSD) ning Vargase-vastane parempoolne Rahvuslik Demokraatlik Liit.

Viited

Ameerika ajaloolised riigid
Brasiilia ajalugu
Brasiilia sõjaväediktatuur

Brasiilia sõjaväediktatuur (portugali keeles ditadura militar) oli Brasiilia riigikord aastatel 1964–1985. Ajastu algas 1. aprillil 1964, kui sõjavägi kukutas Ameerika Ühendriikide toetusel president João Goularti. Kehtestatud sõjaväediktatuur kestis 15. märtsini 1985. 

Riigipöörde taga olid José de Magalhães Pinto, Adhemar de Barros (kes oli osalenud ka 1945. aastal Getúlio Vargase kukutamises) ja Carlos Lacerda, vastavalt Minas Geraisi, São Paulo ja Guanabara osariikide kubernerid. Võimupöörde viisid läbi Brasiilia armee kõrged ohvitserid, keda toetasid peaaegu kõik kõrgemad sõjaväelased ja ühiskonna konservatiivsed osad nagu katoliku kirik, kommunismivastased kodanikuühendused ning kesk- ja kõrgklass. Rahvusvaheliselt toetasid riigipööret Ameerika Ühendriigid.

Vastupidi algsetele lubadustele kehtestas sõjavägi 1967. aastal uue põhiseaduse, millega lämmatati sõnavabadus ja opositsioon. Režiimi tunnusjooned olid rahvuslus, majanduskasvu taotlemine ja kommunismivastasus.

Sõjaväediktatuur oli hoolimata meediatsensuurist ja dissidentide väärkohtlemisest seitsmekümnendatel tänu kiirele majanduskasvule oma populaarsuse tipus. Märtsis 1979 sai presidendiks João Figueiredo, kes andis amnestia kõikidele režiimi vastu ja režiimi kasuks tehtud kuritegudele. Figueiredo võitles valitsusesiseste kõva joone pooldajatega ning toetas riigi demokraatia poole pööramist, kuid ei suutnud ära hoida majanduslangust ega kroonilist inflatsiooni, lisaks olid samal ajal langemas ka muud Lõuna-Ameerika sõjaväediktatuurid. Kaheksakümnendate alguses puhkesid suuremates linnades ulatuslikud meeleavaldused ning 1982. aastal valiti 20 aasta jooksul esimest korda parlamenti. 1985. aastal toimusid uuesti vabad presidendivalimised, mille võitis opositsioon. 1988. aastal võeti vastu uus põhiseadus ning Brasiiliast sai taas demokraatlik riik. Sellest ajast saati on Brasiilia sõjavägi olnud tsiviilkontrolli all.

Brasiilia sõjaväediktatuur oli eeskujuks teistele Ladina-Ameerika diktatuuridele, mis õigustasid sõjaväe tegutsemist riikliku julgeoleku eesmärgiga. 2014. aastal tunnistas Brasiilia sõjavägi, et diktatuuri ajal piinati ja mõrvati dissidente. 2018. aastal avalikustas Ameerika Ühendriikide valitsus memo 1974. aastast, milles tollane riigisekretär Henry Kissinger tunnistas, et Brasiilia juhtkond oli teadlik dissidentide tapmisest. Hinnanguliselt hukkus või jäi režiimi käe läbi kadunuks 434 inimest ning 20 000 inimest piinati. Inimõiguslased on väitnud, et tõelised arvud on tõenäoliselt palju suuremad, eriti kui lugeda hukkunute hulka valitsuse tegevusetuse tõttu hukkunud pärismaalased, kuid sõjavägi on need süüdistused tagasi lükanud.

Vaata ka
 1964. aasta Brasiilia riigipööre
 Corinthiansi Demokraatia
 Operatsioon Cóndor
 Volkswagen do Brasil

Viited

Välislingid
USA välisministeeriumi ja CIA deklassifitseeritud dokumendid 1964. aasta riigipöörde kohta

Brasiilia ajalugu
Ameerika ajaloolised riigid
Lehola mõisa valitsejamaja

Lehola mõisa valitsejamaja asub Lehola külas.

See paikneb näoga samas suunas kui von Gernetite 18. sajandi teises pooles ehitatud uus härrastemaja. Kuid just tänase valitsejamaja taga asub mõisa park, mis on traditsiooniliselt paiknenud mõisa härrastemaja taga. Olukorda, kus mõisa park ei paikne härrastemaja taga nagu igalpool mujal mõisates, vaid ainult külgneb, peetakse Eesti mõisaportaali (www.mois.ee) andmetel erandlikuks.

Lehola mõisa parki ümbritsev kiviaed, mille jäänused on tänaseni säilinud, paikneb kontsentrilise ringina ümber valitsejamaja. Ka kohalik veekogu – Lehola oja – voolab läbi täna valitsemajaks hüütu külje alt. Jällegi – tavaliselt on veekogu läheduses just mõisate härrastemajad.

Täna valitsejamajaks (ehitusaluse pinnaga u 250 m²) kutsutu on ehituslikust seisukohast Lehola mõisakompleksi kõige töömahukam ehitis eluruumi ruutmeetri kohta arvestatuna. Selle paekivist seinad on krohvimata olekus reeglina üle 0,75 m paksud, mis tagavad piisava soojustuse ka karmimatel talvepäevadel, aga mida on märgatavalt rohkem kui isegi uuel härrastemajal endal ja uue härrastemajaga umbes samal ajal ehitatud (tänaseks lagunenud) teenijatemajal. Sama paksud on ka kõik sisemised vaheseinad.

0,75-meetriste seinte puhul on tegu originaalse paksuse ja ajalooliselt vanema ehitusmeetodiga, kus seinte sisse on laotud seina pinnaga risti puidust prusside tükke, mida omavahel ühendades on saadud kõrguse kasvatamiseks kaldteed. Prusside jäänused on seinte sees kohati tänaseni olemas. Nende kõrgus välistab kasutamise laetalade või katusekonstruktsiooni osadena.

Tänase valitsejamaja ehituseks oli kasutatud uue härrastemaja juures kasutatud paekiviga võrdset kvaliteeti, mis oli oluliselt parem näiteks teenijatemaja puhul kasutatust. Samuti oli teenijatemaja seinte sideaineks odavam savi kallima lubja asemel, mida on kasutatud nii uue härrastemaja kui ka praeguse valitsejamaja puhul. 

Niisamuti on majal teisigi omaaegseid kalleid lisasid nagu näiteks tänaseni säilinud mantelkorsten, mida tööliste ja teenijate majadel ei ole. Korsten on eraldi muinsuskaitse all. 

Arvata, et nii kapitaalset ehitist ehitati algselt kas mõisa eestöölisele või mingite majanduslike ülesannete tarvis, ei tundu olevat kuidagi põhjendatav. Vähemasti pole analoogseid kurioosumeid kirjanduses ette tulnud.

Silmas pidades nii ehituslikke aspekte kui ka mõisa enda planeeringut, võib arvata, et valitsejamaja näol võib tegu olla mõisa rajamisaegse (Krämer 1626-1627) härrastemajaga, mis oli kasutusel enne von Gernetite poolt (18. sajandi teine pool) ehitatud ja tänaseks praktiliselt hävimas uut härrastemaja.

Välislingid 
 Lehola mõisa valitsejamaja Kultuurimälestiste registris

Keila kihelkond
Harju maakonna kultuurimälestised
École normale supérieure de Lyon

École normale supérieure de Lyon (ENS Lyon) on Prantsuse grande école, mis asub Lyoni linnas. See on üks neljast prestiižsest école normale supérieure'ist Prantsusmaal. Kool koosneb kahest akadeemilisest üksusest – kunstist ja teadusest – ülikoolilinnakutega Lyonis, Rhône’i ja Saône’i jõgede ühinemiskoha lähedal.

Tavaliselt on ENSLi üliõpilastel pärast paljusid konkursse riigiteenistujate eristaatus eeldusel, et nad jätkavad oma riigiteenistuse karjääri.

Kuulsad professorid 
 Juhan Aru, Eesti matemaatik ja luuletaja

Kuulsad lõpetajad 
 Katrina Kalda, eesti päritolu prantsuse kirjanik

Viited

Välislingid
 Ametlik koduleht

Ülikoolid
Lyon
Králův Dvůr

Králův Dvůr (saksa keeles Königshof) on linn Tšehhis Kesk-Tšehhi maakonnas Berouni ringkonnas. Králův Dvůr asub Berounist vahetult kagus, Praha kesklinnast ligi 32 km lääneedelas.

Králův Dvůri on esmamainitud 1394. aastal. Tõenäoliselt rajas kuningas Václav I sinna 13. sajandi keskel mõisa. 1585. aastal ehitati mõis ümber renessanssslossiks. Králův Dvůr omandas alevi staatuse 1930. aastal. Aastatel 1980–1990 oli Králův Dvůr Berouni osa. Linnaõigused sai Králův Dvůr 2004. aastal.

Viited 

Tšehhi linnad
Kesk-Tšehhi maakond
Maria Ressa

Maria Angelita Ressa (sündinud 2. oktoobril 1963 Manilas) on Filipiinide ajakirjanik, esimene filipiinlasest Nobeli rahupreemia laureaat. 
Ta on veebiuudisteportaali Rappler kaasasutaja, tegevjuht ja peatoimetaja. Ta on pikaajaline CNN Internationali Kagu-Aasia uuriv reporter.

Ta on õppinud Princetoni Ülikoolis bioloogiat ja inglise keelt.

2018. aastal oli ta ühena niinimetatud Valvuritest ajakirja Time aasta inimene.

2021. aastal pälvis ta koos Venemaa sõltumatu  ajakirjaniku Dmitri Muratoviga Nobeli rahuauhinna. Auhinda välja andev komisjon põhjendas Ressale preemia andmist sellega, et ta kasutab väljendusvabadust, et paljastada võimu kuritarvitamist, vägivalda ja kasvavat autoritaarsust Filipiinidel.

Viited

Välislingid

https://mariaressa.com/

Filipiinide inimesed
Ajakirjanikud
Nobeli rahuauhinna laureaadid
Sündinud 1963
Eno Tõnisson

Eno Tõnisson (7. veebruar 1969 Tartu – 1. detsember 2020 Tartu) oli eesti informaatika didaktika õppejõud.

Elulugu 
Sündis Tartus. Lõpetas Tartu 5. Keskkooli (1987) ja 1992. aastal Tartu Ülikooli. 

1995. aastal sai teadusmagistri kraadi matemaatikas ja 2017. aastal doktorikraadi informaatikas. 
Väitekiri: "Differences between Expected Answers and The Answers Offered by Computer Algebra Systems to School Mathematics Equations". 

Töötas 1994-2000 Tartu Ülikoolis matemaatika didaktika õppetoolis. Aastatel 1990-1998 oli ka matemaatikaõpetaja Tartu Tamme Gümnaasiumis. Alates 2001. aasta septembrist töötas lektorina, 2019-2020 dotsendina Tartu Ülikooli arvutiteaduse instituudis. 

Alustas programmeerimise algõpetuse massiliste avatud veebikursuste (MOOC) korraldamist Tartu Ülikoolis. Oli kogu oma tööperioodi jooksul väga kõrgelt hinnatud õppejõud.

Teadustöö 
E. Tõnisson uuris paarikümne aasta jooksul arvutialgebra süsteemide kasutamist koolimatemaatika ülesannete lahendamise juures, tehes autoritele ka arvukalt ettepanekuid süsteemide arendamiseks. Sellele järgnenud perioodil tegeles programmeerimiskursuste didaktika erinevate aspektidega lahenduste automaatsest hindamisest kuni osavõtjate motivatsiooni uurimiseni.

Tunnustus
2016 Tartu Ülikooli aumärk
2016 Eesti aasta õppejõud

Välislingid 
 Eno Tõnisson Eesti Teadusinfosüsteemis
Eno Tõnissoni veebileht
"Meie seast lahkus Tartu Ülikooli informaatika didaktika dotsent Eno Tõnisson (1969–2020)" TÜ matemaatika ja statistika instituut

Tartu Ülikooli õppejõud
Sündinud 1969
Surnud 2020
Helen Hindpere

Helen Hindpere on Eesti kirjanik ja kriitik, kultuurirühmituse ZA/UM liige ja videomängu "Disco Elysium" laienduse "The Final Cut" peakirjanik. Hindpere tekitas aastal 2019. värske indie-mängu auhinda vastu võttes väikese internetisensatsiooni, tänades muude eeskujude ees ka marksistliku filosoofia rajajaid Karl Marxi ja Friedrich Engelsit, mida nähti videomängutööstuses tavatult poliitilise seisukohavõtuna.

Isiklikku 
Helen Hindpere vanemad on professionaalsed tantsijad Ene ja Tiit Hindpere, tema vanaisa on helilooja Hans Hindpere.

Viited
Martin Luiga

Martin Luiga on Eesti esseist ja kodanikuaktivist, kodanikuühenduse Eesti Metsa Abiks ja kultuurirühmituse ZA/UM asutajaliige. Ta oli tegev videomängu "Disco Elysium" kirjutamise juures.

Isiklikku 
Martin Luiga ema on kirjanik Mudlum. Ta elab koos ajakirjanik Linda-Mari Väliga.

Viited
Oliver Reed

{{Näitleja info|nimi=Oliver Reed|pilt=Oliver Reed 1968 (cropped).jpg|pildi suurus=|pildi allkiri=Oliver Reed 1968. aastal|sünninimi=Robert Oliver Reed|sünniaeg=|sünnikoht=Wimbledon, London, Suurbritannia|surmaaeg=|surmakoht=Valletta, Malta|amet=filminäitleja|aktiivne=1958–1999|aktiivne aastatel=|abikaasa=

Robert Oliver Reed (13. veebruar 1938 – 2. mai 1999) oli inglise näitleja, kes oli tuntud oma macho-mehe kuvandi ning heitliku ja alkoholilembese elustiili poolest. Ta mängis umbes 90 mängufilmis.

Märkimisväärsed rollid on Reed teinud filmides "Lõks" ("The Trap", 1966), "Oliver!" (6 Oscari võitja, 1968), "Armunud naised" ("Women in Love", 1969), "Hannibal Brooks" (1969), "Kuradid" ("The Devils", 1971), "Kolm musketäri" ("The Three Musketeers (The Queen's Diamonds)", 1973) ja "Neli musketäri" ("The Four Musketeers", 1974), "Tommy" (1975) , "Leib" ("The Brood", 1979), "Kõrbelõvi" ("Lion of the Desert", 1981), "Merehädaline" ("Castaway", 1986), "Parun Münchauseni seiklused" ("The Adventures of Baron Munchausen", 1988), "Funny Bones" (1995) ja "Gladiaator" ("Gladiator", 2000).

Näitlejakarjääri tipus oli Reed 1971. aastal, kui ta hääletati Suurbritannias näitlejate hulgas populaarsuselt 5. kohale.

Tema viimane filmiroll oli Antonius Proximo, vana gladiaator, režissöör Ridley Scotti filmis "Gladiaator". Filmivõtted toimusid Fort Ricasoli kindluses Malta saarel. Oliver Reed suri enne filmivõtete lõpetamist südamerabanduse tagajärjel, olles võttevälisel ajal baaris tarbinud rohkelt alkoholi ning katsunud kohalikega jõudu käesurumises. Reed kandideeris selle filmirolliga 2000. aastal postuumselt Briti Filmi- ja Telekunsti Akadeemia auhinnale parima meeskõrvalosatäitja kategoorias.

Viited

Välislingid 
 Oliver Reed – näitleja, joodik ja üliinimene, Eesti Päevaleht, 9. märts 2000.
Oliver Reed oli kuulus inglise näitleja ...

Suurbritannia näitlejad
Sündinud 1938
Surnud 1999
Turanism

Turanism  on kõigi altai ja uurali rahvaste liidu ja tihedama ühenduse idee. Turanismi ei tohiks segi ajada pantürkismiga, sest turanism ei hõlma mitte ainult türgi rahvusi, vaid ka näiteks ungarlasi, soomlasi ja teisi soome-ugri rahvaid, mongoleid, tunguusse, jaapanlasi ja korealasi. Seega on see laiemas mõttes idee, mis ühendab kõiki altai ja uurali rahvaid suureks perekonnaks.

Märkmed
Glencoe

Glencoe (gaeli keeles A’ Chàrnaich) on Glen Coe peamine asula Lochaberi piirkonnas Põhja-Šoti mägismaal. See asub gleni loodeosas, Coe'i lõunakaldal, kus jõgi suubub Loch Levenisse (soolase veega järve Loch Linnhe lähedal).

Välislingid

Šotimaa
Karl Philipp zu Schwarzenberg

Karl Philipp zu Schwarzenberg, ka vürst Schwarzenberg (15. aprill 1771 Viin, Habsburgide monarhia – 15. oktoober 1820 Leipzig, Saksimaa kuningriik) oli Austria väejuht ja diplomaat. Ta oli Kuuenda koalitsiooni sõjas liitlasvägede ülemjuhataja Napoleoni vägede vastu 1813. aastal peetud Leipzigi lahingus. 

2. detsembril 1812 nimetas Austria keiser Franz I Napoleoni õhutusel vürst Schwarzenbergi feldmarssaliks.

Elukäik
Aadlisoost pärit Schwarzenberg astus 1788. aastal Austria sõjaväkke, kus ülendati 1790. aastal majoriks ja 1796. aastal koloneliks. Ta võttis osa Prantsuse revolutsioonisõdadest ja Napoleoni sõdadest. 

Pärast Tilsiti rahu sõlmimist 1807. aastal määrati ta Austria diplomaatiliseks esindajaks Peterburi. 1809. aastal naasis Schwarzenberg sõjaväeteenistusse, kus sama aasta septembris anti talle ratsaväekindrali auaste. Pärast 1810. aastal Schönbrunni rahu sõlmimist määrati ta Austria diplomaatiliseks esindajaks Pariisi.

1812. aasta Prantsuse-Vene sõda
Märtsis 1812 sõlmitud Prantsusmaa ja Austria vahelise kokkuleppe kohaselt kohustus Austria sõja korral Venemaaga toetama Grande Arméed 30-tuhandelise abikorpusega. Juhtima pidi seda Napoleoni isikliku soovi kohaselt vürst Schwarzenberg.  

Napoleoni sõjakäik Venemaale algas  24. juunil 1812 kui Grande Armée' põhikorpused forsseerisid Neemeni jõe. Schwarzenberg viis Austria abikorpuse Lublinisse (1809. aastast Varssavi hertsogiriigi koosseisus) ja sealt 1. juulil forsseeris Drohiczyni  (1807. aastast Venemaa keisririigi koosseisus) juures Lääne-Bugi jõe ja liikus edasi kagu suunas hõivates Brest-Litovski, Kobryni ja Janaŭ.

Tunnustus

Välisriikide autasud
 Auleegioni suurristi klassi orden (1811)
 Musta Kotka orden (1813)
 Püha Andreas Esmakutsutu orden (1813)
 Mõõgaordu suurristi klassi orden (1814)

Isiklikku
Tema poegadest enam tuntum on 1867. aastal feldmarssaliks tõusnud Edmund zu Schwarzenberg (1803–1873).

Viited

Välislingid

Austria sõjaväelased
Marssalid
Napoleoni sõdade sõjaväelased
Auleegioni suurristi kavalerid
Püha Andreas Esmakutsutu ordeni kavalerid
Sündinud 1771
Surnud 1820
Glen Coe

Glen Coe (gaeli keeles Gleann Comhann) on Põhja-Šoti mägismaa vulkaanilise päritoluga glen, mille jalamil asub samanimeline küla Glencoe. 

Org on nime saanud Coe'i jõe järgi.

Välislingid

Šotimaa
Avo Kull

Avo Kull (31. juuli 1945 Tallinn – 23. juuni 2019) oli eesti kirjanik, ehitaja ja ettevõtja.

Ta sündis Tallinnas ja kasvas Järvamaal Vetepere külas. Ta lõpetas Albu Algkooli, hiljem Ambla Keskkooli. Tahtis minna Tartu Riiklikku Ülikooli juurat õppima, kuid ei saanud katsetelt läbi. Selle asemel tuli tal kolm aastat olla sõjaväes Araali mere ääres. 

1990. aastatel rajas ta valgusteid tootva ettevõtte Optima ja 2005. aastal asutas ettevõtte Koduvalgus. 

Avo Kull tegutses aktiivselt Rapla Rotary klubi liikmena ning oli 2010–2011 klubi president.

Elulugu 

Esimene töökoht oli Kullil Põlva MEK-is, kus ta töötas töödejuhatajana. 

1982. aastast sai temast Rapla MEKi juhataja. Kontrolli käigus avastati, et tal ei ole kõrgharidust ning ta saadeti Kuibõševi-nimelisse ehitusinstituuti õppima. Avo Kulli juhtimisel ehitas Rapla MEK algupärase Rapla Vesiroosi Gümnaasiumi hoone. 

Pärast rahareformi 1992. aastal hakkas ta rajama puidutööstusvabrikut Optima. Algul eksporditi puidust tooteid Skandinaaviasse, Inglismaale ja Prantsusmaale. Firma andis tööd 30 inimesele.

Avo Kulli hobiks oli veinide kogumine. Huvi sai alguse Prantsusmaal, kus iga eine juurde pakuti veini. Itaalias tutvustas sealne sõber talle veinimaju ja -kultuuri. Teine suur kirg oli lugemine ja kirjutamine. 

Tema abikaasa oli Maie Kull ja neil on tütar Katrin.

Looming 
Kirjandusele lähendas Kulli sõjaväeteenistuses loetud ajakiri Neva. Põlva ajalehetoimetuses pakkus toimetaja Enn Esko Avo Kullile võimalust tõlketöödeks. Sealt sai Kull enda sõnul aimu, kuidas peab tekst olema üles ehitatud ning mis vahenditega luua põnevust. Avo Kulli ajendasid tema enda sõnul kirjutama läbielatud sündmused. 

Tema sulest on ilmunud teosed "Haigla", "Kaubamaja", "Vabrik", "Reporter", "Ausammas" ja "Must klaasmaja". "Haigla" pani Kull kirja alles pärast 30 aastat peas läbimõtlemist. 

Avo Kull ei pidanud end kirjanikuks, öeldes: "Ma olen ärimees, kellele meeldib kirjutada." 

Avo Kulli romaanid kuuluvad ajaviitekirjanduse hulka. Tema romaanid on tõetruud, kannavad edasi ajastu hõngu. Kull kirjutab sellest, mida teab ja tunneb ning mida on omal moel kogenud. Enda sõnul peavad tema romaanide tegelased midagi tahtma, millegi nimel tegutsema. 2009. aastal saavutas romaan "Haigla" kirjastuse Tänapäev korraldatud romaanivõistlusel esikoha. Kirjandusvõistlusel BestSeller 2015 saavutas romaan "Must klaasmaja" ilukirjanduse kategoorias teise koha. Avo Kull imetles eesti kirjanikku Tõnu Õnnepalu. 

Teosed ajalises järjestuses:

 2010 "Haigla"
 2011 "Kaubamaja"
 2012 "Vabrik"
 2013 "Reporter"
 2014 "Ausammas"
 2016 "Must klaasmaja"

Tunnustus 

 2014 A. H. Tammsaare nimeline kirjanduspreemia ("Reporter")

Viited

Välislingid 
 In Memoriam Avo Kull. Raplamaa Sõnumid, nr. 27, 3. juuli 2019
 Avo Kull – ärimehest kirjanik Raplast. Maaleht, 11. november 2014
 In Memoriam. Avo Kull. Nii ja Naapidi Raplamaalt. TRE Raadio. 29. juuni 2019

Eesti kirjanikud
Eesti ettevõtjad
Sündinud 1945
Surnud 2019
Andreas Pall

Andreas Pall (sündinud 1. oktoobril 1998) on eesti poplaulja ja kitarrist.

Ta saavutas 2021. aastal telesaates "Eesti otsib superstaari" 5. koha.

Haridustee 

Põhikoolis tegi Andreas Pall sporti, sealhulgas mängis jalgpalli. Lõpuklassides hakkas ta omal käel kitarrimängu õppima ning õppis veidi Jaanipeebu Kitarrikoolis. 

Gümnaasiumis laulis Võru Gümnaasiumi segakooris. Lisaks õppis ta omal käel basskitarri, klaverit ja trumme.

Pärast gümnaasiumi õppis ta paar kuud Tartu Ülikooli Viljandi kultuuriakadeemias rütmimuusika erialal Hedi-Kai Pai käe all laulmist.

Muusikaline tegevus  

Tema esimene bänd oli New Folder, millega kirjutati kiirelt mõned laulud, et esineda kord Kapa Festivalil, ning salvestati stuudios loo "Arctic Monkeys - R U Mine" kaver. 

Järgmiseks asutati sõpradega bänd SK!VE, millega esitati omaloomingut. Bänd salvestas kolm singlit ning võttis osa konkursist "Noortebänd 2019", kus jõudis finaali ning võitis Õhtulehe rahva lemmiku auhinna.

Gümnaasiumis esines ta solist Raina Luhta kitarrisaatjana ja kohati ka taustalauljana. Pärast gümnaasiumi tegutseb sooloartistina.

Saavutused 
 2017 – EMLS X üle-eestilisel poiste – solistide võistulaulmisel Lõuna-Eesti regiooni 2. koht
 2019 – Noortebänd 2019 konkursi rahva lemmik
 2021 – "Eesti otsib superstaari" 5. koht

Välislingid 
 Andreas Pall Instagramis
 Andreas Pall YouTube'is
Ämblik-kilpkonn

Ämblik-kilpkonn (Pyxis arachnoides) on kumerkilpkonlaste sugukonda kuuluv kilpkonnaline.

Välimus 
Ämblik-kilpkonn on nimetuse saanud oma kilbil oleva mustri järgi, mis meenutab ämblikuvõrku. Roomaja pea on tumepruunikas kollaste laikudega, jalad ja saba on pruunid ning kilp tumepruuni-kollasekirju. Isasloomad on emasloomadest väiksemad, kuid nende saba on selle eest jämedam. Kumerkilpkonlastele iseloomulikult on ämblik-kilpkonnal varbad kokku kasvanud, jättes vabaks ainult küünised. 

Ämblik-kilpkonna karp võib kasvada kuni 17 sentimeetri suuruseks, emasloomade pikkus on tavaliselt kuni 12 cm ja isasloomadel 11 cm. Madagaskaril levinud neljast endeemsest kilpkonnalisest on ta väikseim. Ka maailmas on tegu ühe väikseima kilpkonnaliigiga. Ämblik-kilpkonn on ainus kilpkonn, kellel on liigendiga rinnakilp.

Elupaik 
Ämblik-kilpkonnade elupaigaks on Madagaskari lõunarannik. Kilpkonn asustab 10–50 km rannikust sisemaale poolt. Eelistavad liivaseid ja ogalise taimestikuga alasid. Kivised piirkonnad neile ei meeldi.

Paljunemine 
Kilpkonnad veedavad aastast 6–8 kuud liiva sees uinunud olekus. Aktiivsete kuude jooksul munevad emased korraga 1 muna. Loomaaia tingimustes munevad emased ühe aktiivse perioodi jooksul kuni 3 korda. Looduslikes tingimustes ei ole munade arv kindlaks tehtud. Munade koorumine võtab aega 220–250 päeva. Koorunud pojad on 2,5–3 cm pikad. Ämblik-kilpkonnad saavutavad suguküpsuse 6–12-aastaselt. Eluajaks arvatakse sellele kilpkonnale 70 aastat.

Vaenlased 
Looduses on Ämblik-Kilpkonnade vaenlasteks röövlinnud, fossad ja maod. Vaenlase kallaletungi korral saab ta kilprüü eesosa sulgeda.

Toitumine 
Looduses toitub ämblik-kilpkonn rohust, noortest lehtedest, juurtest ning ka sõnnikus leiduvatest putukavastsetest. Loomaaedades elavaid kilpkonni toidetakse köögiviljade ja kilpkonnadele mõeldud küpsistega.

Kaitse 
Kilpkonna eripärad muudavad ta kollektsionääride jaoks ahvatlevaks ja illegaalsel lemmiklooma turul populaarseks. Ämblik-kilpkonnade korjamine looduslikust elupaigast müümiseks on keelatud, aga siiski veetakse neid salakaubana välja suurtes kogustes. Suureks ohuks liigile on ka elupaikade kadumine. Kilpkonna elupaiku ohustavad tulekahjud, põllumajandus, söe tootmine, populatsiooni kasv Madagaskaril ja invasiivsed liigid. Väikest rolli liigi kadumises mängib ka kohalik kilpkonnade korjamine, aga võrreldes teiste ohtudega on selle mõju väike. Paljud loomaaiad osalevad Madagaskari ämblik-kilpkonna liigi säilitamise kavas, mis üritab läbi hariduse ja põhjalikuma uurimistöö käigus tagada liigi säilimise. 

Kuulub Rahvusvahelise Looduskaitseliidu (IUCN) punasesse nimekirja äärmiselt ohustatud liigina.

Viited 

Kumerkilpkonlased
Piirkond (Läti)

Lätis on piirkond (novads) 1. järgu haldusüksuse tüüp. Seda tüüpi haldusüksused on ühtlasi omavalitsusüksused. Vabariigilinnad ei kuulu piirkondade koosseisu.

Praegused piirkonnad 
Alates 1. juulist 2021 on Lätis 36 piirkonda.

Ajalugu 
1999. aastal alustati piirkondade moodustamist valdade ühendomavalitsuse üksustena. Esimese piirkonnana moodustati 9. veebruaril 1999 Kandava piirkond. Enne 1. juulil 2009 jõustunud haldusreformi oli piirkondi 41. 2009. aasta haldusreformi järel oli Lätis 109 piirkonda, mis said rajoonide asemel 1. järgu haldusüksusteks ning ühtlasi ainsateks omavalitsusüksusteks üheksa vabariigilinna kõrval. 2011. aastal moodustati lisaks Mērsragsi piirkond. 2021. aasta haldusreformi järel on Lätis senise 110 piirkonna asemel 36 piirkonda.

Vaata ka 
 Läti haldusjaotus

Viited 

Läti haldusjaotus
Louis de Buade

Louis de Buade, Comte de Frontenac et de Palluau (22. mai 1622 Saint-Germain-en-Laye – 28. november 1698 Québec) oli prantsuse päritolu õukondlane ja sõdur, kes täitis Uus-Prantsusmaa kindralkuberneri kohustusi aastail 1672–1682 ja 1689–1698. Ta rajas Suure järvistu äärde mitmeid forte ning osales lahingutes inglaste ja irokeeside vastu.

Välislingid

Uus-Prantsusmaa
Sündinud 1622
Surnud 1698
Roger Babson

Roger Ward Babson (6. juuli 1875 – 5. märts 1967) oli miljonärist Ameerika ettevõtja, majandusteadlane, äriteoreetik ja leiutaja.  Enim tuntud mitmete ärikoolide asutajana: Babson Kolledž (Babson College), Webber Kolledž (Webber College, nüüd Webber International University) Floridas Babson Parkis ja Utopia Kolledž (Utopia College), mis asus Eureka's, Kansases. Ta oli tuntud oma mõnede pseudoteaduslike tõekspidamiste poolest – muuhulgas tegeles ta gravitatsioonivastase kihutustööga, millest kasvasid välja antigravitatsiooni uuringud tema asutatud Gravitatsiooniuuringute Fondis.

1919. aastal asutas ta eramajanduskooli Babson College ning 1927. aastal ka Webber College', millest on tänaseks saanud Webberi rahvusvaheline ülikool. 1946. aastal asutas ta ka Greenwoodi maakonnas Kansases tegutsenud Utopia College'i, mis lõpetas tegevuse 1970. aastal.

5. septembril 1929 pidas ta kõne, milles kuulutas, et varem või hiljem tabab turge kriis ja see võib olla suur. Hiljem samal päeval langes aktsiaturg umbes 3%. See sai tuntuks kui "Babsoni Break".  Must neljapäev ehk 1929. aasta Wall Streeti krahh saabus 24. oktoobril 1929, millest sai alguse  ülemaailmne majanduskriis.

Babsoni investeerimise kümme käsku 

Babsonil olid "kümme käsku", mida ta järgis investeerimisel ja julgustas oma lugejaid sama tegema. Need olid:

 Hoidke lahus spekuleerimine ja investeerimine. (Keep speculation and investments separate.)
 Ärge laske end nimest petta. (Don't be fooled by a name.)
 Uute müügikampaaniate suhtes olge ettevaatlik. (Be wary of new promotions.)
 Jälgige turu suutlikkust. (Give due consideration to market ability.)
 Ärge ostke pimesi. (Don't buy without proper facts.)
 Muutke ostud turvaliseks diversifitseerides (hajutades). (Safeguard purchases through diversification.)
 Ärge püüdke diversifitseerida (hajutada) ostes sama ettevõtte erinevaid väärtpabereid. (Don't try to diversify by buying different securities of the same company.)
 Väikeettevõtteid peaks uurima üksikasjalikult. (Small companies should be carefully scrutinized.)
 Ostke piisava varuga, mitte ülikülluslikult. (Buy adequate security, not super abundance.)
 Tuleks osta oma raha eest, mitte oma börsimaaklerilt või börsiplatvormilt laenu võttes. (Choose your dealer and buy outright (don't buy on margin).

Gravitatsiooniuuringute Fondi asutamine 
Babson asutas 1948. aastal Gravitatsiooniuuringute Fondi (Gravity Research Foundation), mis asub New Hampshire'i osariigis New Bostonis. Asukoha valikul sai määravaks, et see paiknes tuumarünnaku üleelamiseks piisavalt kaugel Massachusettsi osariigis asuvast Bostoni linnast.

Gravitatsiooniuuringute Fondi esialgne eesmärk oli leida viise, kuidas luua gravitatsiooni vastane kaitse. Aja jooksul loobus sihtasutus pseudoteaduslikust püüdest blokeerida gravitatsiooni ja hakkas uurima gravitatsiooni. Fond korraldab iga-aastast konkurssi, mille raames premeeritakse kuni 4000 dollari suuruse preemiaga teadlaste esseesid gravitatsiooniga seotud teemadel. Konkursi on võitnud vähemalt kuus inimest, kes on saanud hiljem Nobeli füüsikaauhinna.

Ameerika Ühendriikide majandusteadlased
Sündinud 1875
Surnud 1967
Jagadish Chandra Bose

Sir Jagadish Chandra Bose (30. november 1858 – 23. november 1937) oli Bengali teadlane, bioloog, füüsik, botaanik ja varajane ulmekirjanik, raadiopioneer, kelle avaldatud töödele toetus muuhulgas hiljem Guglielmo Marconi.

IEEE nimetas ta üheks raadiotehnika isaks.
Rakettrelv

Rakettrelv on raketi abil lõhke- (ka tuuma-) laengu  sihtmärgini lennutamise relv. Rakette on relvajõudude kõikide põhiliikide relvastuses.

Viited
Relvad
Piia Vreintaal

Piia Vreintaal (sünninimi Pauline Wreintaal, 18. jaanuar (vkj 6. jaanuar) 1895 Koluvere, Läänemaa – ) oli eesti arst, üks esimesi doktorikraadiga naisarste Eestis.

Lõpetas Tartu Ülikooli arstiteaduskonna 1929. aastal, täiendas end Saksamaal, Prantsusmaal, Hollandis, Rootsis ja Venemaal. Töötas arstina Võrus, Pärnus, Tallinnas. Avaldanud trükis erialaseid töid. 

Naiskodukaitse liikmena sai ta 1939. aastal 3. klassi Kaitseliidu Valgeristi.

Maetud Kullamaa kalmistule.

Viited

Eesti arstid
Sündinud 1895
Surmaaeg puudub
Kuno-Aleksander Grünstamm

Kuno-Aleksander Grünstamm, (25. august 1930 Tallinn – 29. aprill 2021 Tallinn) oli eesti purilendur ja sporditegelane, -kohtunik.

Grünstamm lõpetas aastal 1949 Tallinnas keskkooli ja 1953 Mitšurinski lennukooli Vene Föderatsioonis. Ta hakkas 1962. aastal ALMAVÜ Tallinna Aeroklubis Hugo Abrami juhendamisel harrastama purilendu, täitis 1963. aastal NSV Liidu sportlase I spordijärgu ja 2. klassi purilenduri-instruktori nõuded. Samuti teenis ta välja FAI purilenduri C-märgi hõbepärjaga, täites oma lendudega kõik selle märgi nõuded. Grünstamm lendas esimeste lennukatsetajate hulgas Eestis konstrueeritud ja ehitatud purilennukil HLK-1, vaheldumisi Illar Lingiga.

Tegutsenud Üleliidulise kategooria purilennukohtunikuna aastast 1965 , 1974. aastast alates tegutses rahvusvahelise (sotsialismileeri riikide) kategooria  kohtunikuna, aastast 1981 oli Nõukogude Liidu aukohtunik. Kuno-Aleksander on oma põhitöökoha kõrvalt, aastatel 1962–85, olnud Eesti Lennuspordi Föderatsiooni purilennukohtunike kogu esimees. Avaldanud ajakirjanduses lennundusartikleid. Töötanud 1968–93 ETKVL-i/ETK keskuses osakonnajuhatajana ning 1992–01 Eesti Päästeameti päästeüksuste osakonna spetsialistina.

Viited

Eesti purilendurid
Tallinna Aleksander Nevski kalmistule maetud
Sündinud 1930
Surnud 2021
Virgo Vallik

Virgo Vallik (sündinud 3. veebruaril 2003 Kuressaares) on Eesti jalgpallur, kes mängib Eesti Premium liiga klubis Pärnu JK Vaprus.

Klubikarjäär

LLJK 

 2014. aastal alustas ta mängimist klubis LLJK, treener Jaanus Getreu käe all.

Pärnu JK Vaprus 

 2017. aastal siirdus Vallik Pärnu JK Vaprus (03)-meeskonda.

 2018. aastal liitus Pärnu JK Vapruse U17-tiimiga. Ta võitis meeskonnaga U17  Eliitliiga II liiga A-tasandi ja ta valiti seal liigas parimaks väravakütiks.

 2019. aastal alustas mängimist Pärnu JK Vapruse esindusmeeskonnas.

 2020. aasta hooajal võitis Vallik klubiga Pärnu JK Vaprus Esiliiga ja pääses Eesti Meistriliigasse.

 2021. aasta hooajal kukkus ta koduklubiga Premium liigast tagasi Esiliigasse, aga tänu Viljandi Tuleviku raskustele, säilitas Vaprus ikkagi koha Meistriliigas.

Isiklikku 
Ta kasvas üles endises Lihula vallas, Tuudi külas.

Haridus 
Aastatel 2006-2010 Lihula Lasteaed, 2010-2012 Tuudi Algkool, 2012-2019 Lihula Gümnaasium, 2019-praeguseni- Pärnumaa Kutsehariduskeskuses (koka erialal).

Tunnustused 
Ta on U16 1500 m takistusjooksu Eesti meister.

Ta tunnistati Eesti U17 Liiga suurimaks väravakütiks.

Vallik valiti Premium Liiga viie parema noormängija hulka, 2021 hooajal.

Viited

Välislingid 
 https://jalgpall.ee/voistlused/player/33004
 https://lljk.ee/8-sisu/1452-virgo-vallik-on-1500-m-takistusjooksu-eesti-meister

Eesti jalgpallurid
Kaisukaru

Kaisukaru on 20. sajandi ja 21. sajandi alguse üks populaarsemaid ja kultuslikumaid pehmete mänguasjade liike – pehmest materjalist mängukaru.

Lääne-Euroopas ja Ameerikas tuntakse teda peamiselt Teddy (inglise keeles teddy bear, saksa keeles Teddybär) nime all, mida traditsiooniliselt seostatakse USA presidendi Theodore Roosevelti nimega.

Vene keeles on kinnistunud nimetus "plüüsist karu" (плюшевый мишка pljušševõi miška), kuigi enam ei valmistata kõiki seda tüüpi mängukarusid plüüsist.

20. sajandi alguse Euroopa ja Ameerika ettevõtete kaisukarud (toodetud enne teist maailmasõda) on populaarsed kogujate seas.

Ajalugu
1902. aastal päästis USA president Theodore Roosevelt jahil Ameerika mustkaru, keda ajas taga koertega jahiseltskond. Kurnatud karu seoti paju külge ja Roosevelt kutsuti saaki tulistama. Ta keeldus seda ise tegemast väitega, et see on ebasportlik, kuid käskis karu maha lasta, et tema piinad lõpetada. Lugu jõudis ajalehtede koomiksitesse, kuid lõpuks kohandati seda oportunistlikel põhjustel ja karust sai armas väike karupoeg (Washington Posti koomiksis 16. novembril 1902). 

Loo detailid ununesid aja jooksul, kuid põhiline jäi alles – Teddy (Roosevelti hüüdnimi) keeldus karu tulistamast. Üks mängukarust loodud karikatuur jäi silma Venemaalt välja rännanud Morris Michtomi (pärisnimi Mihhail Mišim), mänguasjapoe omaniku abikaasale Rose'ile. Ta õmbles karikatuuri põhjal esimese karu moodi välja näinud karupoja. See paigutati vaateaknale ja sai president Roosevelti järgi nime Teddy Bear. Uus mänguasi äratas ostjates enneolematut huvi ja peagi, olles saanud Rooseveltilt nõusoleku oma nime kasutamiseks, asutas Michtom mängukarude tootmisega tegeleva ettevõtte Ideal Toy Company. Kuna ta jättis uue mänguasja ja selle nime patenteerimata, oli varsti ka palju teisi ettevõtteid, kes tootsid sarnaseid karusid. Michtomid nautisid nende rajatud ettevõttest suurt edu ja annetasid heldelt paljudele neile südamelähedastele eesmärkidele, sealhulgas Heebrea Immigrantide Abiühingule, Juudi rahvusfondile ja Palestiina riiklikule töökampaaniale. Rose suri 1937. aastal ja Morris liitus temaga vähem kui aasta hiljem. Teda mäletatakse kui õrna ja altruistlikku hinge.

Teise versiooni järgi valmistas esimese karupoja Margarete Steiff oma vennapoja Richardi idee järgi, kes kujundas 1902. aastal esimese liigutatavate jalgadega kaisukaru. 1903. aastal tellis üks ameeriklane Leipzigi mänguasjanäitusel kohe 3000 eksemplari. 1904. aastal Saint Louises toimunud maailmanäitusel müüdi 12 000 karu, mille eest Margarete ja Richard said kuldmedali.

Kogumine
Tänapäeval on maailmas umbes kakskümmend kaisukarudele pühendatud muuseumi ja mitukümmend tuhat mängukarude kollektsionääri. Spetsiaalselt neile toodetakse kaisukarusid piiratud partiina, tootjad on näiteks Steiff, Dean's, Merrythought või ainueksemplare tootvad kunstnikud. Christie's korraldab perioodiliselt oksjoneid, millel on välja pandud ainult mängukarud. Kalleim mängukaru on 1929. aastal valmistatud mohäärist mänguasi. See müüdi 90 000 dollari eest.

Välislingid

Viited
Piimakarjakasvatus

Piimakarjakasvatus on loomakasvatuse haru, mis tegeleb piimaveiste aretamise ja pidamisega peamiselt piima saamiseks.

Ajalugu 
Tarvas ehk ürgveis on tänapäeva veise eelkäija. Levialaks oli tarval Kaukaasia, Põhja-Aafrika, Väike-Kaukaasia ja peaaegu kogu Euroopa. Eeldatav tarva kodustamise vahemik oli aastatel 8000-6000 e.m.a. 1627. aastal suri viimane tarvas Poola territooriumil. Välimuselt oli tarvas lihaseline, pikkade jalgade, sirge selja, võimsa kaela ning teravate sarvedega.

Konstitutsioon ja välimik

Konstitutsioon 
P.Kulešovi klassifikatsiooni järgi kuulub piimalehm konstitutsioonilt piimaveiste tüübi hulka. Neil on õhuke nahk, kerge luustik ja nõrgalt arenenud lihastik. Tänu hästi arenenud hingamis- ja seedeorganitele on neil intensiivne ainevahetus ning seetõttu nimetatakse neid ka hingamistüüpi veisteks.

Välimik 
Sündides kaalub terve vasikas 40-50 kg, suguküpseks saades (15-kuu vanuselt) 400 kg, täiskasvanud piimalehm kaalub 680-770 kg.

Ideaalsel piimalehmal on tugevad jalad ning terve udar, olulist rolli mängib ka udarakinnitus ja nisade kuju ning asetus.

Piimaveisetõud ja aretus 
2020.aastal oli Eestis 81025 piimaveist, kellest 85,4% oli eesti holsteini tõugu, 13,5% eesti punast tõugu, 0,8% eesti maatõugu.

Piimaveised 
Tänapäeva piimaveisetõuge aretatakse eesmärgiga toota võimalikult stabiilselt ning kvaliteetset piimatoodangut, aga rõhku pannakse ka valgutoodangu parandamisele. Selleks, et lehm saaks piima toota, peab ta aastas vähemalt korra tiinestuma. Kõige populaarsemad piimaveisetõud Eestis on eesti holstein ja eesti punane, maailmas džörsi ja äärširi.

Piima-lihaveised 
Piima-lihaveise tõugudel on suur osatähtsus piima ja veiseliha tootmisel. Piima-lihaveiseid üles kasvatades on suur tähtsus nende liha omadustel ning piimatoodangu kvaliteedil. Maailmas on kõige laialdasemalt kasutatavad piima-lihaveiste tõud dexter, simmental ja šorthorn.

Saadused 
2020. aastal oli Eestis piimaveiste kogutoodang 841 459 tonni.

Kui piimaveist pole enam majanduslikult otstarbekas pidada, siis viiakse loom tapamajja ning neist saadakse liha. Noori pulle kasvatatakse tihti 16.-18. nädala vanuseni, et neist saada vasikaliha.

Piimaveiste kasvatamise kõrvalproduktina saab lisaks piimale ja lihale veel nahka, rasva ning želatiini. 

Piimast valmistatakse erinevaid piimatooteid, nagu näiteks või, juust, jogurt.

Viited