joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Riviera

Itaalia Riviera ehk Liguuria Riviera (itaalia keeles Riviera ligure) on Liguuria mere ja mereäärsete Alpide ning Apenniinide poolt moodustuva mäeaheliku vahel asuv kitsas rannikuriba. Pikuti ulatub ala Prantsusmaa ja Prantsuse Riviera (ehk Côte d'Azuri) piirist Ventimiglia lähedal (endine tollipunkt) kuni Capo Corvoni (varem tuntud ka kui Punta Bianca), mis tähistab La Spezia lahe idapoolset lõppu ja on Toscana piiri lähedal. Seega hõlmab Itaalia Riviera tänapäeval pea kogu Liguuria rannikut, kuid ajalooliselt ulatus see kaugemale läände läbi tänase Prantsusmaa territooriumi kuni Monaconi välja.

Ülevaade
Riviera keskuseks on Genova linn, mis jagab selle ka kaheks peamiseks osaks: Genovast Prantsusmaa piiri poole ulatuv Riviera di Ponente ('loojuva päikese rannik') ning Genova ja Capo Corvo vaheline Riviera di Levante ('tõusva päikese rannik').

Itaalia Riviera on kuulus oma iseäranis pehme kliima ja lõõgastunud elulaadi poolest, mis koos Riviera vanade kalasadamate ja selle maastiku iluga on teinud Rivierast populaarse reisijate ja turistide sihtkoha alates lord Byroni ja Percy Shelley aegadest 19. sajandi alguses.

Mitmed piirkonna külad ja linnad on tuntud üle maailma: näiteks Portofino, Bordighera, Lerici ja Cinque Terre.

Savona linna ümbruses asuvat Riviera di Ponente osa tuntakse omakorda nimega Riviera delle Palme ('palmide Riviera') ning Sanremo linna ümbrust tuntakse pikaajalise lillekasvatuspiirkonnana Riviera dei Fiori.

Asulad
Itaalia Rivieras või selle lähiümbruses olevad asulad:

Alassio
Albenga
Albissola
Ameglia
Andora
Arenzano
Arma di Taggia
Bajardo
Balestrino
Bergeggi
Bergeggi saar
Bogliasco
Bonassola
Bordighera
Borghetto Santo Spirito
Borgio Verezzi
Bussana
Bussana Vecchia
Brugnato
Colletta di Castelbianco
Camogli
Campo Ligure
Campomorone
Camporosso
Capo di Noli
Capo Mele
Castelvecchio di Rocca Barbena
Celle Ligure
Ceriale
Ceriana
Cervo
Chiavari
Cicagna
Cinque Terre
Cipressa
Civezza
Cogoleto
Corniglia
Costarainera
Deiva Marina
Diano Marina
Finale Ligure
Framura
Gallinara saar
Genova
Genoa Nervi
Genoa Pegli
Genoa Sant'Ilario
Imperia
Laigueglia
Lavagna
Lerici
Levanto
Loano
Manarola
Moneglia
Monterosso al Mare
Noli
Ospedaletti
Palmaria saar
Pietra Ligure
Portofino
Porto Venere
Rapallo
Recco
Riomaggiore
Riva Ligure
San Bartolomeo al Mare
San Fruttuoso
San Lorenzo al Mare
San Pietro di Rovereto
San Rocco
Sanremo
Santo Stefano al Mare
Santa Margherita Ligure
Sarzana
Savona
Sestri Levante
Sori
La Spezia
Spotorno
Taggia
Vado Ligure
Vallecrosia
Varazze
Ventimiglia
Vernazza
Voltri
Zoagli
Zuccarello

Vaata ka
 Prantsuse Riviera
 Austria Riviera
 Sloveenia Riviera
 Türgi Riviera
 Genova laht

Itaalia geograafia
Liguuria
Snoŭ

Snoŭ (transkribeerituna Snov, poola keeles Snów) on agrolinnake (endine alev) Valgevenes Minski oblastis Niasviži rajoonis, Snoŭ külanõukogu halduskeskus. Agrolinnake asub Snoŭka jõe kaldal asub merepinnast 186 meetri kõrgusel.

Alevis on kultuurimaja, keskkool ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on aastal 1760 ehitatud katoliku kirik ja õigeusu kirik aastast 1836 (aastal 1893 ümber ehitatud), samuti Hartingitele kuulunud mõisakompleks koos peahoonega ja Rdułtowskitele kuulunud mõisakompleks koos peahoonega. Lisaks asub agrolinnakese juures veel Esimeses maailmasõjas langenud sõdurite kalmistu.

Ajalugu 

Esimesed ülestähendused asulast pärinevad aastast 1478. Aastal 1529 läks see Snowskite valdusesse, hiljem kuulus Radziwillidele. Aastal 1569 sai asulast alev. XVII sajandil hakkas Snoŭ kuuluma J. Pratasowiczile, hiljem aga Rdułtowskitele. Aastal 1650 sai alevist katoliikliku kihelkonna keskus, kirik ehitati sinna siiski alles aastal 1699. Aastal 1785 ööbis seal kuningas Stanisław II

Aastal 1793 läks piirkond seoses Poola jagamisega Venemaa koosseisu. Aastal 1812 toimus seal lahing prantsuse vägede ja kasakate vahel. Aastal 1827 valmis Rdułtowskite loss, ka Hartingite loss valmis XIX sajandil. Aastal 1861 asusid alevis lisaks kirikule veel sünagoog, õigeusu kirik ja telliselööv. Seoses Kastuś Kalinoŭski juhitud ülestõusuga konfiskeerisid tsaarivõimud katoliiklastelt kiriku ja andsid selle Moskva patriarhaadi käsutusse.

XIX sajandil asus alevi kõrval veel Dolny Snoŭ (Дольны Сноў), kus asus pruulikoda. Aastal 1891 asutatui pruulikoda ka Snoŭ alevisse, aga aastast 1897 on teada, et Dolny Snoŭ külas oli lisaks pruulikojale ka juustuvabrik. Alevis, mida teati ka nime all Horny Snov (Горны Снов) oli toona 91 elanikku, külas, mida teati aastani 1939 ka nime all Siniłava (Сінілава), 70 elanikku.

Pärast Esimest maailmasõda oli Snoŭ Poola koosseisus. Aastal 1939 liideti alev Valgevene NSV-ga. Aastal 1940 sai sellest külanõukogu keskus, asula staatus muudeti külaks. Toona asus seal kaks veskit, alevis tegutsesid tärklisevabrik ja õlivabrik, seal asus ka elektrijaam. 1990. aastatel ühendati Snoŭ ja Dolny Snoŭ.

Pilte

Välislingid 

Snoŭ (valgevene keeles)
Agrolinnake portaalis globus.tut.by
Snoŭ poola geograafilises sõnastikus (poola keeles)

Valgevene asulad
Niasviži rajoon
Haapsalu Võllamägi

Haapsalu Võllamägi on Haapsalus Sireli tänaval majadevahelisel platsil asuv u 2 meetri kõrgune ja 16 meetri laiune küngas, kus kesk- ja varauusajal asus hukkamiskoht.

Haapsalu Võllamägi paiknes linna karjamaal, mis oli linlaste, Saare-Lääne piiskopi ja toomkapiitli ühiskasutuses; linnamüürist väljaspool ning toonaste Lihula ja Tallinna maanteede vahel, olles tõenäoliselt hästi kaugele nähtav. Võllamäe rajamise aeg pole teada, kuid arheoloogiliste väljakaevamiste tulemusel võib öelda, et see oli kasutuses hiljemalt 16. sajandi esimesest poolest. 1566. aastal on esimest mainitud Haapsalu endist timukat Hans Steeni, kellele Haapsalu linnusest palka maksti. Võllamäest endast on esimene kirjalik teada aga 1648. aastast, mil Haapsalu kodanikud kaebasid kuninganna Kristiinale, kuidas Haapsalu krahvi Jakob De la Gardie ametnik Wilhelm Cornelisen viis võlla 1642 ära oma seniselt asukohalt Ridala maantee äärest ära linnusele lähemal asuvale Lustimäele ehk Freudenbergile, mida varem peeti pühaks ja kus kodanikud suvel lustida ja mängida armastasid. Kaebuse tulemusena viidi see endisesse kohta tagasi. Võllamäe kasutamisest eriti teavet pole, kuid on teada, et 1798. aastal maeti sinna enesetapjast vabakslastud talupoeg Buxhövedeni Rein. 1801. aastal otsustas Haapsalu raad võllase lammutada, sest sel aastal lõpetati Vene impeeriumis avalikud hukkamised.

Võllamäge on kujutatud mitmel 18. ja 19. sajandi linnaplaanil ning selle järgi sai nime ka selle lähedusse kujunenud linnaosa (saksa Galgenberg, eesti Võllaste). Ka võllamäest mööda minev tänav kandis pikka aega Võllaste nime. Rahvapärimuse kohaselt oli mäel veel 20. sajandi alguses märgata võllaste jäänuseid. 1932. aastal toimusid võllamäel esimesed kaevamised, kui kohalikud "kullaotsijad" lootsid sealt leida varandust. Selle asemel avastasid nad ühe luustiku, misjärel võttis kaevamised üle Haapsalu Muuseumi Ühing ning neid asus juhatama kunstnik Roman Haavamägi. Kaevamiste tulemusel avastati ka teine luustik ning luudelt avastati lahkamise jäljed, mida toona tõlgendati ka piinamisjälgedena. Lisaks luustikele leiti ka jälgi võllamäge ümbritsenud ringmüürilaadsest konstruktsioonist ning üksikuid uusaegseid esemeid.

Uued arheoloogilised uuringud toimusid võllamäel 2013. ja 2014. aastal, neid juhatas osteoarheoloog Martin Malve. Nende tulemusena tehti kindlaks, et ringmüür ümbritses kogu võllamäge ning avastati üksikuid luid, kuid mitte uusi luustikke. Lisaks leiti ka mitmeid münte, mille tulemusena sai Võllamäe kasutusaja alguse dateerida 16. sajandi I poolde. Samuti tuvastati, et võllamäel oli esialgu tõenäoliselt puuvõllas, mis hiljem asendati kapitaalsema kivikonstruktsiooniga.

Kirjandus
Martin Malve; Liivi Varul; Raido Roog; Madis Maasing; Sebastian K.T. S. Wärmländer; Kalev Jaago: The Haapsalu Gallows Hill. In: Arheoloogilised välitööd Eestis, 2013, lk 193–200.
Martin Malve; Madis Maasing: Uusi leide Haapsalu võllamäelt. In: Tutulus, 2014, lk 37.

Välislingid

Galerii: Haapsalu Võllamägi peitis endas keskaegseid esemeid, Postimees, 14. august 2014
Arheoloogid leidsidki Haapsalu Võllamäe, Lääne Elu, 15. august 2013

Haapsalu ajalugu
Märt Aints

Märt Aints (9. august 1944 Leningrad – 27. aprill 2022 Tartu) oli eesti füüsik.

Elulugu

Ta sündis raamatupidaja peres. Lõpetas 1962 Tartu 5. Keskkooli ja 1970 Tartu Riikliku Ülikooli füüsikaosakonna füüsik-elektrooniku erialal.

Töökohad
 1970–1972 TRÜ üldfüüsika kateedri vanemlaborant
 1972–1977 TRÜ aeroelektri laboratooriumi (AEL) vaneminsener
 1977–1993 TRÜ aeroelektri laboratooriumi gaaslahenduse sektori juhataja
 1993–2007 Tartu Ülikooli eksperimentaalfüüsika ja tehnoloogia instituudi vanemteadur
 2008– ... Tartu Ülikooli loodus- ja tehnoloogiateaduskonna Füüsika instituudi vanemteadur

Teadustöö
Füüsika-matemaatika-kandidaadi väitekirja "Üheelektroodse kõrgsageduslahenduse formeerumine segapingel", juhendaja Kalju Kudu, kaitses 1988 Tartu Riiklikus Ülikoolis.

Uurimisalad: gaaslahendus, madalatemperatuuriline plasma, kiirguse, plasma ja tahkise vastasmõju optilis-spektroskoopilised uuringud. Avaldanud rohkem kui 50 teadustrükist. Tal on üks autoritunnistus.

Publikatsioone
 Aints, M.; Haljaste, A.; Kudu, K.; Adamson, V. (1995). The role of negative-ions in high-frequency discharges. Journal of Physics D: Applied Physics, 28(1), 81–89.
 Paris, P.; Aints, M.; Valk, F.; Plank, T.; Haljaste, A. (2005). Intensity ratio of nitrogen bands as a function of field strength. XXVII Int. Conf. on Phenomena in Ionized Gazes, Eindhoven, the Netherlands, 2005. 
 Romanelli, F.; Abel, I.; Afanesyev, V.; Aftanas, M.; Agarici, G.; Aggarwal, K.M.; Aho-Mantila, L.; Ahonen, E.; Aints, M.; Airila, M. JET EFDA Contributors (2013). Overview of the JET results with the ITER-like wall. Nuclear fusion, 53(10), Article Number: 104002
 Paris, P.; Aints, M.; Laan, M.; Valk, F. (2004). Measurement of intensity ratio of nitrogen bands as a function of field strength. Journal of Physics D: Applied Physics, 37(8), 1179–1184.

Viited

Välislingid
 

Eesti füüsikud
Sündinud 1944
Surnud 2022
Videosignaal

Videosignaal ehk pildisignaal on elektrisignaal, mis kannab infot liikuvate kujutiste kohta. Videosignaali mõiste tuli esmakordselt kasutusele televisioonitehnikas 1930. aastail.

Must-valge analoogtelevisiooni videosignaal on kujutise elementide heledusele vastava elektrisignaali ridade ja kaadrite kaupa laotus, millele on lisatud rea- ja kaadrisünkronisatsiooni impulsid. Värvilisele kujutisele üleminekul lisati videosignaali heleduskomponendile värvusinfot sisaldav värvussignaali komponent.

Analoogvideosignaali esimeseks salvestusviisiks oli magnetsalvestus ja andmekandjaks oli magnetlint, mis 1960. aastate keskel müügile jõudnud videomagnetofonide puhul oli lindiketastel (lindipoolidel), hiljem kassetis. Alates 1976. aastast kasutati väga laialdaselt VHS-kassettvideomagnetofone.

Analoogiliselt helisalvestusele püüti videosignaale salvestada ka videoplaatidele (videodisc). Eriti laia levikut need aga ei leidnud, peamiselt just VHS-videomagnetofonide laia leviku tõttu.

Digitaalselt hakati videosignaali salvestama 1990. aastate alguses laserplaadile Videosignaali analoog-digitaaalmuundamisel (diskreetimine ja kvantimine koos andmetihendusega) saavutatakse andmemahu oluline vähenemine, mis võimaldab salvestada, edastada ja kvaliteetselt taasesitada ka suure lahutusvõimeega pildisignaale (HDTV, UHD).

Videosignaali edastamine
Videosignaali on teleri ja muude videoseadmete (DVD- ja BD-mängija, videosalvesti, videoprojektori jt) vahel võimalik edastada mitmel viisil sõltuvalt olemasolevatest pistikühendustest. Koos videosignaaliga edastatakse enamasti ka audiosignaal (liikuva pildiga kaasnev heli).

Analoogsignaali on võimali edastada:
 komposiit- ehk liitvideosignaalina CVBS (Composide Video Baseband Signal) – ühe varjestatud kaablisoone kaudu antakse edasi kõik videosignaali komponendid (heleduse-, värvi- ja sünkrosignaalid); liitvideosignaali jaoks on kollane RCA-pesa (sageli koos stereosignaali valge ja punase pesaga);
 S-Video- ehk Y/C-signaalina (neljakontaktilise mini-DIN-pesa kaudu), kusjuures heledussignaal Y ja värvisignaal C edastatakse teineteisest eraldi, s.t kummagi jaoks on oma varjestatud kaablisoon; seetõttu ei saa need signaalid teineteist häirida; 
 komponentvideosignaalina YUV või YPbPr, mis koosneb heledussignaali komponendist Y ja värvikomponentidest: värvivahesignaalidest U ja V; kasutatakse kolme signaalisoonega kaablit ja kolme RCA-pesa;
 RGB-signaalina – punase, rohelise ja sinise signaali andmed antakse edasi kaabli kolme kaablisoone kaudu.

Digitaalse videosignaali ülekandmiseks seadmete vahel kasutatakse DVI- ja HDMI-liidest. Viimane edastab digitaalselt ka audiosignaali. Digiühenduse eelised pildikvaliteedi osas avalduvad eelkõige kõrglahutussignaali ülekandmisel.

Vaata ka 
 Digitaalne signaalitöötlus
 Andmete pakkimine

Video
Genova doodžide palee

Genova doodžide palee (itaalia keeles Palazzo Ducale) on Itaalia põhjaosas Genova linnas asuv ajalooline hoone. Kuni 16. sajandini tunti paleed nimega Palazzo Pubblico.

Kunagine Genova doodžide elukoht on tänapäeval muuseum ja kultuurikeskus. See asub linna südames ning sel on kaks erinevat sissepääsu ja fassaadi: neist peamine Piazza Matteotti väljaku ääres ja teine Piazza De Ferrari ääres.

Ajalugu
Palee esimesed osad ehitati Genova vabariigi õitsenguperioodil vahemikus 1251 ja 1275. Palee küljes oleva torni Torre Grimaldina (ka Torre del Popolo ehk Rahva torn) ehitus lõpetati aastal 1539.

Palee uuemad osad pärinevad ajast, mil Genova vabariik omandas 1291. aastal perekond Doria majad piirkonnas San Matteo ja San Lorenzo kirikute vahel. Peale seda algasid uue lisahoone ehitused ning aastal 1294 lisati ka Fieschi perekonna torn.

Paleed restaureeriti 1590. aastatel Andrea Ceresola poolt ja aasta 1655 paiku tegid doodžide kabelisse freskomaale Giovanni Battista Carlone ja Domenico Fiasella. 1777. aastal oli palees tulekahju ning seejärel ehitati palee šveitslasest arhitekti Simone Cantoni juhatusel üles uusklassitsistlikus stiilis.

Palee põhikorrusel (nn Piano Nobile) asuvad freskodega kaetud saalid Maggior Consiglio ja Minor Consiglio, kus korraldatakse mitmesuguseid avalikkusele suunatud üritusi.

Palee kaasajal
Doodžide palee restaureeriti 1992. aastal, mil tähistati 500 aasta möödumist ajast, mil Genova vabariigi aladel sündinud Christoph Kolumbus jõudis Ameerikasse.

2001. aasta juulis toimus palees tööstusriikide ühenduse G8 liidrite 27. kohtumine, millest võtsid osa Kanada, Prantsusmaa, Saksamaa, Itaalia, Jaapani, Venemaa, Suurbritannia ja Ameerika Ühendriikide liidrid.

Vaata ka
 Veneetsia doodžide palee

Viited

Välislingid

 Genova doodžide palee ametlik koduleht

Genova
Itaalia paleed
Ville Nousiainen

Ville Nousiainen (sündinud 5. detsembril 1983 Kouvolas) on endine Soome murdmaasuusataja.

2015. aastal abiellus ta murdmasuustaja Mona-Liisa Nousiaineniga, kes suri 2019. aastal maovähki.

Saavutused

Maailmameistrivõistlustel 
 2009  Liberec 
  pronksmedal paarissprindis (koos Sami Jauhojärviga)
  pronksmedal 4×10 km teatesõidus

Maailma karikavõistlustel 

Ville Nousiainen osales karjääri jooksul individuaalselt 169 maailma karika etapil ja jõudis esikolmikusse kahel korral.

Välislingid 

 Ville Nousiainen FIS-i koduleheküljel

Soome murdmaasuusatajad
Sündinud 1983
Ida Ingemarsdotter

Ida Maria Erika Ingemarsdotter (sündinud 26. aprillil 1985 Svegis) on endine Rootsi murdmaasuusataja.

Ta teatas sportlaskarjääri lõpetamisest 2019. aasta mais. Pärast seda on ta töötanud treenerina.

Saavutused

Olümpiamängudel 
 2014  Sotšis
  olümpiavõitja teatesõidus
  pronksmedal sprinditeates

Maailmameistrivõistlustel 
 2011  Oslos
  maailmameister sprinditeates
  hõbemedal teatesõidus
 2013  Val di Fiemmes
  hõbemedal sprindis
  hõbemedal sprinditeates
  hõbemedal teatesõidus
 2015  Falunis
  hõbemedal sprinditeates

Maailma karikavõistlustel 

Ida Ingemarsdotter osales karjääri jooksul individuaalselt 209 maailma karikaetapil ja jõudis esikolmikusse üheksal korral. Kaks etappi ta võitis.

Maailma karika etappide võidud

Välislingid 
 Ida Ingemarsdotteri koduleht
 Ida Ingemarsdotter FIS-i kodulehel 

Rootsi murdmaasuusatajad
Sündinud 1985
Jiří Magál

Jiří Magál (sündinud 11. aprillil 1977 Chrudimis) on Tšehhi murdmaasuusataja.

Magáli ainus tiitlivõistluste medal pärineb 2010. aasta Vancouveri taliolümpiamängudelt, kus ta võitis teatesõidus pronksmedali. Karjääri parim individuaalkoht on 2006. aasta Torino taliolümpiamängudelt 50 km ühisstardist saadud kaheksas koht.

Maailmakarikavõistlustel on Magál osalenud 1997.–1998. aasta hooajast. Parim koht MK-etappidel on 27. novembril 2005 Kuusamos 15 km distantsil saadud viies koht. MK-sarjas on ta kolmel korral teatesõidumeeskonnaga saanud kolmanda koha.

Saavutused

Olümpiamängudel 
 2010  Vancouveris
  pronksmedal teatesõidus

Maailma karikavõistlustel 

Jiří Magál on osalenud individuaalselt (seisuga 23. veebruar 2015) 176 maailma karika etapil, kuid pole esikolmikusse jõudnud.

Välislingid 
 Jiří Magál FIS-i koduleheküljel

Tšehhi murdmaasuusatajad
Sündinud 1977
Martin Jakš

Martin Jakš (sündinud 6. septembril 1986 Plzeňis) on endine Tšehhi murdmaasuusataja.

2006. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel Kranjis võitis Jakš 10 km klassikas hõbemedali ning suusavahetusega sõidus ja teatesõidus pronksmedali. 2008. aastal võitis ta alla 23-aastaste maailmameistrivõistlustel Malles Venostas 15 km klassikas kuldmedali.

Jakš osales täiskasvanute seas esmakordselt maailmameistrivõistlustel 2009. aasta Libereci maailmameistrivõistlustel, kus saavutas 15 km klassikas 22. koha. 2010. aasta taliolümpiamängudel Vancouveris suusatas ta pronksi võitud Tšehhi teatemeeskonna avavahetust.

Tema viimasteks tiitlivõistluseks jäid 2018. aasta taliolümpiamängud Pyeongchangis.

Esimest korda osales Jakš maailmakarikavõistlustel 2005.–2006. aasta hooajal, kui saavutas 7. jaanuaril 2005 etapil Otepääl 15 km klassikas 46. koha. Järgmisel päeval sõitis ta välja oma esimese punktikoha, kui oli klassikasprinis 25. Esmakordselt jõudis ta poodiumile 14. märtsil 2008 etapil Bormios, kui oli 3,3 km vabatehnikasõidus kolmas. 2011. aasta jaanuaris oli ta etapil Otepääl 15 km klassikas kuues ja oli Tour de Skil üldjärjestuses kaheksas. Parim koht maailmakarikasarja lõppjärjestuses oli 16. (hooajal 2010–2011).

Saavutused

Olümpiamängudel 
 2010  Vancouveris
  pronksmedal teatesõidus

Juunioride maailmameistrivõistlustel
2006  Kranjis
  hõbemedal 10 km klassikas
  pronksmedal 20 km suusavahetusega sõidus
  pronksmedal teatesõidus

U-23 maailmameistrivõistlustel 
2008  Malles Venostas
  U-23 maailmameister 15 km klassikas

Maailma karikavõistlustel 

Martin Jakš osales karjääri jooksul individuaalselt 177 maailma karika etapil ja jõudis esikolmikusse kahel korral.

Välislingid 
 Martin Jakš FIS-i kodulehel

Tšehhi murdmaasuusatajad
Sündinud 1986
Wheeleri geomaastikuala

Wheeleri geomaastikuala (kuni 1950 Wheeler National Monument) on kõrge erodeeritustasemega paljandunud vulkaanilise tufi kihiga kaetud piirkond Ameerika Ühendriikide lääneosas La Garita mägedes. Administratiivselt asub geoala Colorados Minerali maakonnas. Ala jääb umbes 13 kilomeetrit Creede'ist kirde suunas. 

Tufi päritolu on seotud umbes 26–28 miljonit aastat tagasi toimunud La Garita hiidvulkaani  purskega.

1908. aastal kuulutas president Theodore Roosevelt Wheeleri maastikuala rahvusmonumendiks (osariigi esimene rahvusmonument), kuid 1950. aastal tühistas USA Kongress selle otsuse. Tänapäeval on Wheeleri geoala La Garita ürgloodusala koosseisus.

Geoala sai oma nime kartograaf George Wheeleri nime järgi, kes uuris seda piirkonda 1874. aastal USA armee ülesandel.

Viited

Colorado kaitsealad
Colorado geograafia
Valdur Himbek

Valdur Himbek (31. juuli 1925 Tallinn – 4. aprill 1991 Tallinn) oli eesti näitleja ja filmirežissöör.

Ta on õppinud Anna Tõrvand-Tellmanni Inglise Kolledžis, ta lõpetas aastal 1943 Tallinna 21. Keskkooli ja aastal 1949 Eesti NSV Riikliku Teatriinstituudi.

Ta oli aastatel 1949–1950 Lõuna-Eesti Teatri näitleja. Aastatel 1950–1955 oli ta represseerituna Magadani oblastis vangilaagris. Aastatel 1955–1991 oli ta (vaheajaga) Eesti Televisioonis ja aastatel 1971–1973 Tallinnfilmis režissöör. Lisaks on ta mänginud filmides kõrvalosi.

Isiklikku 
Ta oli abielus pianist Aino Himbekiga; tema isa oli näitleja Aado Hõimre.

Rolle 
 1949 Shakespeare "Mida soovite" (Malvolio)
 1950 Leonid Zorin "Noorus" (Sergei)

Filmilavastusi 
 1965 "Külmale maale" (koos Ants Kivirähkiga, Tallinnfilm)
 1966 "Võlg" (Eesti Telefilm)
 1968 "Katused ja korstnad" (Eesti Telefilm)
 1971 "Inspiratsioon" (Tallinnfilm)
 1971 "Tuli öös" (Tallinnfilm)

Kirjandus 
 Eesti teatri biograafiline leksikon Tallinn 2000

Eesti filmilavastajad
Eesti näitlejad
Eesti represseeritud isikud
Vana-Kaarli kalmistule maetud
Sündinud 1925
Surnud 1991
Lembit Lump

Lembit Lump (sündinud 14. oktoobril 1959) on Eesti ettevõtja, pikaaegne AS Kodumaja juhatuse esimees ja üks omanikke.

Lembit Lump on juhtinud ASi Kodumaja ja sellega seotud ettevõtteid (varem kaubamärkide all Tartu Maja ja Kodumajatehas) alates 1994. aastast, laiendades kontserni tegevuse Eestist Põhjamaadesse: Soome, Taani, Rootsi ja Norrasse. Alates 1. maist 2017 on ta Kodumaja ASi nõukogu esimees.

2008. aastal oli ta Eesti Ekspressi koostatud Eesti miljonäride edetabelis 157. kohal 5,2 miljoni krooni suuruse aastatuluga. Ajaleht Äripäev hindas 2013. aastal tema vara väärtuseks 17 miljonit eurot ja paigutas ta sellega Eesti rikaste edetabelis 141. kohale.

Lump on Rotary klubi liige ja Eesti Maaülikooli kuratooriumi liige.

Tunnustus

2008 Tartu medal
2014 Eesti Kaubandus-Tööstuskoja I klassi aumärk

 2015 Tartu Tähe kavaler
 2017 Tartumaa Kuldne Tammeoks

Viited

Välislingid
 Lembit Lump Tartu linna kodulehel
 Lembit Lump: mahu kasv veab tükitöö alusel töötaja palga üles Ehitusuudised 29. november 2010
 Lembit Lump: meie järgmise "rünnaku" ohver on Rootsi Tööstusuudised 16.10.2014
 Lembit Lump: pole vajadust valmistuda ametiühingu tulekuks Äripäev 23. jaanuar 2014

Eesti ettevõtjad
Tartu inimesed
Sündinud 1959
Alessandro Pittin

Alessandro Pittin (sündinud 11. veebruaril 1990 Tolmezzos) on Itaalia kahevõistleja.

Ta võitis 2010. aasta taliolümpiamängudel normaalmäevõistlusel pronksmedali. 2015. aasta maailmameistrivõistlustel oli Pittin normaalmäevõistlusel teine. Juunioride maailmameistrivõistlustel on ta pälvinud 4 medalit (3 kulda, 1 pronksi).
Pittin on karjääri jooksul võitnud 3 individuaalset MK-etappi ja 3 kontinentaalkarikasarja etappi.

Välislingid 
 Alessandro Pittin FIS-i koduleheküljel

Itaalia sportlased
Sündinud 1990
Kahevõistlejad
Birger Eriksen

Birger Kristian Eriksen (17. november 1875 – 16. juuli 1958) oli Norra sõjaväelane ja ohvitser, kelle tegevusel oli Oscarsborgi kindluse komandörina määrav tähtsus Saksa invasiooni ajal Oslo lähedal Oslo fjordis toimunud Drøbaki lahingus. Ta andis komandörina käsu avada tuli Saksa raskeristleja Blücheri pihta ja suutis sellega Oslo langemise edasi lükata. Ristleja sai lahingus rängalt viga ja uppus.

Noorus ja isiklik elu

Eriksen sündis 17. novembril 1875 Flakstadis. Tema isa oli kaupmees ja laeva kapten Caspar Edvard Eriksen ning ta ema oli Jensine Petrine Arentzen. Birger lahkus kodunt 12-aastaselt, kui hakkas õppima Oslos. Hoolimata sellest, et ta elas ja õppis Oslos, käis ta igal suvel emal külas, kuni viimane 1936. aastal suri, olles olnud lesk 50 aastat.

21. novembril 1903 abiellus Birger Eriksen Christiane Sæhliega, kellega ta sai poja ja kaks tütart.

Karjäär sõjaväes

Eriksen lõpetas keskkooli 1893 ja ta õppis seejärel kolm kuud tehnikakolledžis Berliinis. 1896 alustas ta karjääri sõjaväes, kui lõpetas Norra Sõjaväeakadeemia. 1901. aastaks oli ta tõusnud Norra rannakaitse suurtükiväe kapteniks. 1915. aastal sai temast major ja Agdenesi kindluse komandör.

1931. aastal tõusis ta koloneliks ja kaks aastat hiljem sai temast Oscarsborgi kindluse komandör. Selles ametis oli ta kuni 1940. aastani. Drøbaki lahingu puhkemise ajal oli tal jäänud 6 kuud pensionile minekuni. Enne Oscarsborgi komandöriks saamist oli ta juhtinud kindlusi Tønsbergis, Agdenesis ja Bergenis.

Eriksen viibis Oscarsborgis, kui see 12. mail 1945 taas Norra vägede kontrolli alla läks. Eriksen pidas kõne lipust kui isamaa sümbolist, kui Norra lipp, mis oli Oscarsborgi kindlusel 1940. aasta aprillini lehvinud, taas lipuvardasse tõusis.

Maailmasõjajärgsed uurimised

Kuigi Erikseni tööd autasustati pärast sõda, sai ta riiklikelt uurijatelt kriitikat, et oli liiga kiiresti sakslastele alistunud. Eriksen kaitses end väitega, et ta oli olnud suure surve all, kui sakslased riiki ründasid, ja et ta oli sissetungijate vastu kohe lahingulaenguid kasutanud, kuigi Norra lahingureeglid nägid ette kõigepealt hoiatuslaskude laskmise.

Kaks uurimist näitasid, et Eriksen oli sissetungi ajal oma kohuseid täielikult täitnud.

Pärand

Birger Eriksen suri 16. juuli 1958; teda peeti sõjakangelaseks. Tema põrm kremeeriti ja urn tuhaga maeti Drøbaki kirikusse. 4. oktoobril 1977 ta ekshumeeriti ja tema säilmed maeti ümber Vår Frelsers gravlundi kalmistule Æreslundeni matmispaika, kuhu matmine on norralastele suur au.

Lõplikult tunnustati koloneli pingutusi ja lükati ümber tema vastu suunatud sõjajärgne kriitika 1995. aastal, kui Norras tähistati 50. aasta möödumist Teise maailmasõja lõpust. 6. mail 1995 avas kuningas Harald V Oscarsborgi kindluses Borggårdeni väljakul kolonelile pühendatud ausamba. Birger Erikseni peetakse tänapäeval üheks tähtsaimaks Norra liidriks Teise maailmasõja ajal.

Tsitaate

Norra sõjaväelased
Sündinud 1875
Surnud 1958
Veneetsia biennaal

Veneetsia biennaal (itaalia keeles La Biennale di Venezia) on Veneetsias 1895. aastast alates üle aasta korraldatav kaasaegse kunsti näitus. Aja jooksul on sellest välja kasvanud rida kunstinäitusega kaasnevaid festivale teistes žanrides nagu kaasaegse muusika festival (1930. aastast), teatrifestival ja Veneetsia filmifestival (1934. aastast), arhitektuuribiennaal (1980. aastast), kaasaegse tantsu festival (1999. aastast) ning lastekarneval (2009. aastast).

Biennaali algatamisel 1895. aastal oli üks põhieesmärke luua turg kaasaegsele kunstile. 1968. aastal lõpetati näitusel müügitegevus. Kunstiturg on siiski jäänud biennaaliga seotuks, muuhulgas ka seetõttu, et sellega samal ajal toimub Veneetsia lähedal Šveitsis maailma suurim kaasaegse kunsti laat Art Basel, kus tihti esinevad samad kunstnikud.

Veneetsia biennaali keskus asub Giardini pargis, mille suures näitusehallis toimub biennaali direktori korraldatud teemanäitus. Kokku paiknevad pargis 30 riigi alalised paviljonid, mis jagunesid suuresti 1930. aastate ja külma sõja aegse poliitika mõjul, neid haldavad riikide kultuuriministeeriumid. Riigid, kel pole alalist paviljoni, eksponeerivad oma teoseid mujal Veneetsias. Nii esines Hiina Rahvavabariik Veneetsia biennaalil esmakordselt 2005. aastal, 2007. aastal lisandusid Mehhiko ja Aafrika paviljonid, 2009. aastal Araabia Ühendemiraadid ning 2011. aastal India.

2013. aastal oli põhinäituse eelarve 2,3 miljonit USA dollarit, lisaks annetasid enam kui 2 miljonit dollarit eraisikud, fondid ja filantroobid. 

Eesti paviljon Veneetsia biennaalil on esindatud 1997. aastast, 1999. aastast korraldab seda Kaasaegse Kunsti Eesti Keskus.

Vaata ka
 Eesti paviljon
 59. Veneetsia biennaal

Välislingid
 Veneetsia biennaali ametlik koduleht (inglise keeles)
 Veneetsia biennaali ajalugu näituse kodulehel

Kunstinäitused
Veneetsia
Claude Scudamore Emery

Claude Scudamore Emery (28. september 1895 Clifton, Bristol, Suurbritannia – 15. september 1981 Warwick, Suurbritannia) oli Briti sõjaväelendur.

Claude Scudamore Emery oli Briti kodanik ja Suurbritannia Kuningliku Õhuväe (Royal Air Force) lendur, kes Eesti Vabariigi kaitseväes õpetas välja sõjaväelendureid. 

Teenis Eesti Vabariigi kaitseväes lendur-instruktorina 1. aprillist 1919 kuni 31. detsembrini 1926. Eesti kaitseväeteenistuse kohustuste täitmisel saadud haiguse tagajärjel kaotas 60% töövõimest. 1928. aastal Riigikogus vastu võetud seadusega määrati talle teenete eest Eesti Vabariigi kaitsmise alal autasuna eluaegne toetus 1200 krooni aastas. 

Auastmelt 1924. aastani leitnant, 1924–1927 kapten, 1927. aastast major.

Tunnustused
1922 Eesti sõjaväelenduri kutsemärk
1927 Läti lennuväe märk
Eesti Vabaduse Risti I liigi 3. järgu medal

Viited

Kirjandus
Toivo Kitvel, Toomas Türk, Arvo Lennart Vercamer (koostajad). Põhjakotkad. Eesti lendurid ja lendurvaatlejad tsaariajast kuni 1940. aastani. Tallinn, 2011. Lk 153–156.

Välislingid
Rahvusarhiivi fotode andmebaas FOTIS. Claude-Scudamore Emery, Inglise lennuväelane, kapten
Rahvusarhiivi fotode andmebaas FOTIS. Lennuväe õppejaoskonna kadett Villem Valdmann, õppejaoskonna ülem Jakob Tillo, instruktor Suurbritannia Kuninglike Õhujõudude (RAF-Royal Air Force) leitnant Claude Scudamore Emery, kadetid Gustav Oamer ja Carl Fiskar õppelennuki Avro 504K taustal Lasnamäe lennuväljal

Vabadusristi I liigi 3. järgu kavalerid
Sündinud 1895
Surnud 1981
Indrek Grigor

Indrek Grigor (sündinud 27. juunil 1981 Pärnus) on Eesti semiootik, kunstiajaloolane, -kriitik, ajakirjanik ja kuraator. Elab ja töötab Tartus.

Ta on õppinud Tartu Ülikoolis kunstiajalugu ja semiootikat. 2004. aastal kaitses ta bakalaureusetöö semiootikas teemal "Vladimir Nabokovi läbipaistev maailm", 2008. aastal magistritöö kunstiajaloos teemal "Modernistlik ornament".

2006–2010 oli Indrek Grigor Tartu Kunstimuuseumi foto- ja videokunsti kogu hoidja ja kuraator.

2010–2018 Tartu Kunstimaja galerist.

2019. aasta juulist Tartu Kunstimuuseumi kuraator

Aastast 2008 on ta olnud külalislektor Tartu Kõrgemas Kunstikoolis, Eesti Kunstiakadeemias ja Tartu Ülikoolis.

Aastast 2006 avaldanud kunstikriitilisi artikleid väljaannetes Sirp, Cheese, Kunst.ee, Kunstiteaduslikud Uurimused (retsensioonid), Müürileht, Artishok, 30+, Echo Gone Wrong, Studija jm.

Grigor kuulub Eesti Semiootika Seltsi, Eesti Kunstiteadlaste ja Kuraatorite Ühingusse, Tartu Kunstnike Liitu.

Tunnustus 

 2010 Tartu Kultuurikandja aunimetus (kultuurikajastaja)
2018 stipendium "Ela ja sära"

Välislingid

indrekgrigor.com 
Modernistlik ornament. Asemiootilisus modernistlikus kunstiteoorias 
Tartu möliseb, lips korralikult kaelas Postimees, 29. jaanuar 2012
Kunstikriitika Kombinaat Femme.ee 25.09.2012
youtube.com/indrekgrigor

Eesti ajakirjanikud
Eesti kunstiajaloolased
Eesti kunstikriitikud
Eesti semiootikud
Tartu Ülikooli sotsiaalteaduskonna vilistlased
Sündinud 1981
Kuraatorid
Sergi Florinski

Sergi Florinski (ka Sergius Florinski; kodanikunimega Сергей Фёдорович Флоринский Sergei Fjodorovitš Florinski; 4. märts 1873 Suzdal – 30. detsember 1918 Palermo mets, Rakvere) oli õigeusu vaimulik, kes 17. juulil 2002 Vene Õigeusu Kiriku Püha Sinodi otsusega arvati pühakute hulka.

Tema säilmed asuvad Rakvere Jumalaema Sündimise kirikus altarist vasakul paiknevas sargas.

Tema mälestuspäev on 30. detsember ja 2. juuli.

Elulugu 
Sergi Florinski sündis 4. märtsil 1873 Suzdali linnas preester Fjodor Florinski peres. 1893. aastal lõpetas ta Vladimiri vaimuliku seminari ja asus tööle kooliõpetajana. Aastal 1900 määrati ta 151. Pjatigorski jalaväepolgu vaimuliku kohale.

Sergi Florinski pühitseti preestriks 5. märtsil 1900 Peterburis Iisaku katedraalis.  

Aastail 1904–1905 osales ta Vene-Jaapani sõjas Mandžuurias, mille eest teda autasustati püha Anna 3. klassi ordeniga ja Georgi lindil pronksist mälestusmedaliga.

Esimeses maailmasõjas oli ta aastail 1914–1917 oma polguga eesliinil, teda autasustati püha Anna ordeniga, Püha Vladimiri 4. klassi ordeniga ja Georgi lindil kullast rinnaristiga. Viimane neist oli sõjaväevaimulike kõrgeim autasu. 

1917. aastal viidi Sergi Florinski üle Rakveres paiknenud 29. polgu sõjaväehaigla vaimulikuks. 22. märtsil 1918 laatsaret suleti, kuid Sergi Florinski jäi Rakverre elama.

Märtrisurm
16. detsembril 1918 hõivasid Punaarmee üksused Rakvere. Kolm päeva hiljem vahistati ülempreester Sergi Florinski koos paljude teiste linnaelanikega kui vana režiimi esindaja. 20. detsembril kuulati ta üle ja 26. detsembril kuulutati välja tema surmamõistmise otsus. "Minu arvates on minu süü selles, et ma olen vaimulik, millele ma ka alla kirjutan," teatas ülempreester Sergi Florinski ainsa ja lühikese ülekuulamise lõpus. Sergi Florinski hukati Palermo metsas, kus praegu asub mälestuskivi kõigile neile, kes tol ajal seal hukati.

Pärast surma 
Pärast enamlaste lahkumist tuvastati tema surnukeha ühishauas ning ta maeti ümber linna kalmistule õigeusu kabeli läänepoolsesse serva, kuhu maeti kõik Rakvere Jumalaema Sündimise kirikus teeninud preestrid.

17. juulil 2002 otsustas Moskva Patriarhaadi Püha Sinod Sergius Florinski pühakuks kuulutada. Hukatud Sergius Florinski pühakustati Moskva patriarhi Aleksius II otsusega 19. juulil 2002 ning tema maised jäänused maeti suure pidulikkusega ümber Rakvere õigeusu kirikusse. Pühaku mälestuspäevaks Vene Õigeusu Kirikus on märterpreestri surma aastapäev, 26. detsember.

13. septembril 2003 paigutati Sergi Florinski säilmed Rakvere Jumalaema Sündimise kirikusse, kus need on vaatajatele avatud.

Perekond 
Sergi Florinski oli laulatatud polgu ülempreestri Joan Smolenski tütre Jelizaveta Smolenskajaga. Tema lapselaps Mihhail Florinski on tuntud ajaloolane.

Viited 

Eesti õigeusu vaimulikud
Eesti represseeritud isikud
Õigeusu pühakud
Sündinud 1873
Surnud 1918
Vicious Crusade

Vicious Crusade on 1996. aastal loodud Valgevene heavy metal ansambel.

Diskograafia

  Life That Kills (1996) 
 Faces Of Vice (1997) (EP)
 The Unbroken (1999)
 Messiah... Isn't It Me? (2001)(EP)
 Forbidden Tunes (2002)
 Freedom Comes (2009)

Koosseis

Praegused liikmed
Alaksiej Vierciel – kitarrist
Źmicier Basik - kitarrist, laulja
Alaksiej Hładyš – löökpillid
Bagrat Vartanjan – viiul (aastast 2000)
Siarhiej Adziniec – basskitarrist (aastast 2000)
Taciana Łaboda – laulja (aastast 2002)

Endised liikmed

 Elena Horščuk – laulja (1996 - 1997)
 Alena Hornyh – laulja (1997 - 2002)
 Pavel Reunov – basskitarrist (1996 - 2000)

Literatuur

Viited

Välislingid
 Natural Spiriti ametlik kodulehekülg
 MetalStorm

Valgevene muusika
Folk metal'i ansamblid
Heavy metal'i ansamblid
Jessica Diggins

Jessica Diggins (sündinud 26. augustil 1991 Aftonis, Minnesotas) on USA murdmaasuusataja.

Maailmakarikavõistlustel osales Diggins esimest korda 2011. aasta veebruaris Drammenis sprindis. Esimest korda jõudis ta punktikohale 14. jaanuaril 2012 sprindidistantsil Milanos, kui oli 18. Järgmisel päeval saavutas ta sprinditeates koos Kikkan Randalliga teise koha. 2012. aasta detsembris võitis ta koos Randalliga sprinditeates etapil Québecis esikoha.

Esimese võidu MK-sarjas sai ta 2016. aasta Tour de Ski etapil 5 km vabatehnikasõidus 8. jaanuaril Dobbiacos. Kokku on ta MK-sarjas võitnud viis etappi ja nendest kolm 5 km vabatehnikasõidus.

2011. aasta maailmameistrivõistlustel Oslos oli ta sprindis 25. ja suusavahetusega sõidus 28. 2013. aasta maailmameistrivõistlustel Val di Fiemmes võitis ta sprinditeates koos Kikkan Randalliga kuldmedali. Alla 23-aastaste maailmameistrivõistlustel võitis ta 2014. aastal Val di Fiemmes sprindis hõbemedali. 2014. aasta taliolümpiamängudel Sotšis saavutas ta suusavahetusega sõidus kaheksanda ja sprindis 13. koha.

2015. aasta maailmameistrivõistlustel Falunis võitis ta 10 km vabatehnikas hõbemedali.

2017. aasta maailmameistrivõistlustel Lahtis võitis ta vabatehnikasprindis hõbemedali ja sprinditeates koos Sadie Bjornseniga pronksmedali.

2018. aasta taliolümpiamängudel Pyeongchangis tuli ta sprinditeates vabatehnikas koos Randalliga olümpiavõitjaks. See oli USA esimene olümpiavõit murdmaasuusatamises.

Hooajal 2017–2018 tuli ta üldarvestuses teiseks, esikohast jäi lahutama kõigest 40 punkti.

Saavutused

Olümpiamängudel 
2018  Pyeongchangis
  olümpiavõitja sprinditeates (koos Kikkan Randalliga)

Maailmameistrivõistlustel 
 2013  Val di Fiemmes
  maailmameister sprinditeates (koos Kikkan Randalliga)
 2015  Falunis
  hõbemedal 10 km vabatehnikas
 2017  Lahtis
  hõbemedal vabatehnikasprindis
  pronksmedal sprinditeates (koos Sadie Bjornseniga)

Maailmakarikavõistlustel 
Üldkarikas
 2. koht: 2018
Tavadistantside karikas
 3. koht: 2018

Jessica Diggins on individuaalarvestuses osalenud (seisuga 16. veebruar 2019) 176 maailma karikavõistluste etapil ja jõudnud poodiumile 20 etapil, millest kuuel korral kõige kõrgemale astmele.

Maailma karikavõistluste etapivõidud

Viited

Välislingid 

 Jessica Digginsi koduleht
 Jessica Diggins FIS-i koduleheküljel

Ameerika Ühendriikide murdmaasuusatajad
Sündinud 1991
Age Veeroos

Age Veeroos (1998–2009 Age Hirv; sündinud 11. mail 1973 Võrus) on eesti helilooja. 

Aastal 2008 valmis tal lühiooper "Tuleloitsija".

Isiklikku 
Ta on olnud abielus luuletaja Indrek Hirvega.

Välislingid
Age Veeroos Eesti Muusika Infokeskuses
Age Veeroos Eesti Heliloojate Liidu kodulehel

Eesti heliloojad
Sündinud 1973
Caitlin Gregg

Caitlin Compton Gregg (sündinud 7. novembril 1980 New Yorgis) on USA murdmaasuusataja

Maailmakarikavõistlustel osales Gregg esmakordselt 17. jaanuaril 2009 etapil Whistleris 15 km suusavahetusega sõidus, kui saavutas 32. koha. Tema parim koht MK-sarjas on 14., mille ta saavutas 5. veebruaril 2010 etapil Canmore'is 10 km vabatehnikasõidus. Ameerika Ühendriikide meistrivõistlustel on Gregg tulnud meistriks neljal korral: 5 km distantsil 2008 ja 2009, 20 km distantsil 2014 ja 10 km distantsil 2015.

2007. aasta maailmameistrivõistlustel Sapporos oli ta 10 km vabatehnikas 60. ja teatesõidus 14. 2009. aasta maailmameistrivõistlustel Liberecis saavutas ta 15 km suusavahetusega sõidus 58. ja 30 km vabatehnikasõidus 47. koha, teatesõidus oli ta USA naiskonnaga 13. 2010. aasta taliolümpiamängudel Vancouveris oli ta 10 km vabatehnikas 30. ja sprinditeates koos Kikkan Randalliga kuues. 2015. aasta maailmameistrivõistlustel Falunis võitis ta üllatuslikult 10 km vabatehnikas pronksmedali.

Gregg on võitnud kaks esikohta FIS-i maratonisarja kuuluval American Birkenbeineri 52 km distantsil.

Saavutused

Maailmameistrivõistlustel 
 2015  Falunis
  pronksmedal 10 km vabatehnikas

Välislingid 
 Caitlin Gregg FIS-i koduleheküljel

Ameerika Ühendriikide murdmaasuusatajad
Sündinud 1980
Friedrich Wiegand

Friedrich Ludwig Leonhard Wiegand (14. oktoober 1860 – 5. jaanuar 1934) oli baltisaksa evangeelne teoloog ja õppejõud.

1902 nimetati ta Tartu ülikooli audoktoriks.

Baltisakslased
Teoloogid
Tartu Ülikooli õppejõud
Tartu ülikooli audoktorid
Wingolfi liikmed
Sündinud 1860
Surnud 1934
Masako Ishida

Masako Ishida (jaapani keeles 石田 正子 Ishida Masako; sündinud 5. novembril 1980 Bihoros, Hokkaidōl) on Jaapani murdmaasuusataja.

2007. aasta maailmameistrivõistlustel Sapporos oli ta 30 km klassikas kolmeteistkümnes. 2009. aasta maailmameistrivõistlustel Liberecis tuli ta sprinditeates koos Madoka Natsumiga neljandale kohale. Lisaks oli ta 10 km klassikas kaheksas ja suusavahetusega sõidus 14. 2010. aasta taliolümpiamängudel Vancouveris saavutas ta 30 km klassikas viienda koha. 2011. aasta maailmameistrivõistlustel oli ta suusavahetusega sõidus üheteistkümnes. 2013. aasta maailmameistrivõistlustel Val di Fiemmes oli ta kümnes nii suusavahetusega sõidus kui ka 30 km klassikas. 2014. aasta taliolümpiamängudel Sotšis saavutas ta suusavahetusega sõidus kümnenda ja 10 km klassikas 15. koha. 2015. aastal Falunis saavutas ta oma parima individuaalkoha maailmameistrivõistlustel, kui oli 10 km vabatehnikas seitsmes.

Maailma karikavõistlustel on ta jõudnud poodiumile kahel korra: 2009. aasta märtsis etapil Trondheimis 30 km klassikas ühisstardist ja 2017. aasta veebruaris 15 km suusavahetusega sõidus Lõuna-Koreas Pyeongchangis.

Välislingid 
 Masako Ishida FIS-i koduleheküljel

Jaapani sportlased
Murdmaasuusatajad
Sündinud 1980
Finiš

Finiš on spordivõistluse lõpetamine võistleja poolt, samuti võistluse lõpetamise koht. 

Staadionil toimuvate kergejõustiku jooksudistantsidel, samuti jalgrattaspordis, tähistatakse finišit finišijoonega, millele eelneb finišisirge. Ajavõtul ja paremusjärjestuse selgitamisel kasutatakse fotofinišit. Murdmaajooksu, triatloni ja maratoni puhul kasutatakse finiši tähistamiseks ka finišilinti või finišikaart.

Orienteerumisjooksus peab võistleja tegema elektroonilise märke finišijaamas. Tiitlivõistlustel määratakse orienteerumisjooksu sprindidistantsi finiši aega valguskiirega või puutevaba märkesüsteemiga.

Rinnuliujumises ja liblikujumises peab ujuja finišis puutuma mõlema käega samaaegselt ujumisbasseini seina. Seliliujumises peab võistleja olema finišeerumise hetkel selili. Vabaujumises võib finišis seina puudutada ükskõik millisel moel.

Auto- ja motospordi ringrajavõistlustel on finiši märguandeks mustavalgeruudulise finišilipu lehvitamine finišijoonel.

Viited

Välislingid
http://www.postimees.ee/teema/finiš

Sport
Rakvere Vabadussõja mälestussammas

Rakvere Vabadussõja mälestussammas on 30. augustil 1925 Rakveres avatud ja Amandus Adamsoni mudelite järgi valmistatud mälestussammas. See asub Rakvere kesklinnas aadressil Lai tänav 34. Mälestussamba geograafilised koordinaadid on .

Mälestusmärgi kuuejärgulise betoonist aluse valmistas ehitusmeister Reinhold Veigel ehitusinsener Ferdinand Gustav Adoffi juhatusel. Pronkskujud valati Itaalias. 

Mälestussamba üldkõrgus oli üle 8,50 meetri. Pronkskujude kõrgus oli ligikaudu 2 meetrit.

Mälestussamba avas Oskar Luiga, vaimuliku talituse pidasid metropoliit Aleksander ja konsistooriumi nõunik Artur Sommer.

Nõukogude okupatsiooni ajal sügisel 1940 monument hävitati. 1960. aastatel rajati mälestussamba kohale laste mänguväljakud, kuid koos monumendiga rajatud park säilis. Praegune, vana mälestussamba koopia avati 30. augustil 1992. Selle autorid on kujur Lembit Palm ja arhitekt Kuno Raude. Aastatel 2004 ja 2016 on mälestusmärki renoveeritud.

Mälestusmärk on kantud Eesti kultuurimälestiste registrisse.

Viited

Välislingid 
 

Eesti Vabadussõja mälestusmärgid
Rakvere
Lääne-Viru maakonna kultuurimälestised
Como-Brunate köisraudtee

Como-Brunate köisraudtee (itaalia keeles Funicolare Como-Brunate) on Como linna ja Brunate küla ühendav köisraudtee Itaalias Lombardias. Raudteeliin on töötanud aastast 1894 ning seda kasutavad nii turistid kui ka kohalikud elanikud. Köisraudtee suurim kalle on 55%.

Ajalugu
1894. aastal avatud köisraudtee töötas algul auru jõul, kuid 1911. aastast töötab raudtee elektriga. Raudteeliini renoveeriti aastatel 1934–1935 ja taas aastal 1951, mil soetati ka uued vagunid.

1981. aastal läks köisraudtee omandus eraettevõttelt Società Anonima Funicolare Como/Brunate üle Lombardia piirkonna valitsusele. 2005. aastal anti köisraudtee ja Como kohalik bussiteenus üle kohalikule ettevõttele Consorzio Mobilità Funicolare & Bus, kes on aga köisraudtee käitamise omakorda andnud alltöövõtulepinguga edasi ettevõttele Azienda Trasporti Milanesi S.p.A..

Köisraudtee avati pärast üle 800 000 euro maksnud renoveerimist taas 2011. aasta augusti keskpaigas. Lisaks ehitati liini jaoks ettevõtte Gangloff poolt ka uued vagunid (hinnaga miljon eurot vagun). Uued vagunid on konditsioneeritud õhuga, 12 meetrit pikad ja 2,1 meetrit laiad ning mahutavad korraga 81 reisijat. Vagunid on värvitud kontrastsetes värvides, üks on lilla ja teine punane.

Marsruut
Köisraudtee alumine jaam asub Como järve kõrval, kaiäärsel kohal linna keskusest kirdes. Jaam asub Como Lago raudteejaamast, mida teenindab ettevõte Trenord ja kust väljuvad rongid Milanosse, ligikaudu 400 meetrit põhja pool ning Como San Giovanni raudteejaamast, mis asub Zürichi–Milano raudteel, ligikaudu 1,4 km idas.

Köisraudtee liin on 1084 meetrit pikk ja sellest esimesed 130 m kulgevad tunnelis. Ülejäänud osa liinist kulgeb maapinnal või selle kohal ning sealt avanevad ulatuslikud vaated üle järve ja linna. Raudteel on ka kaks nõudepeatust.

Ülemine jaam asub Brunate küla keskuses ja vagunist saab väljuda nii ülemisel kui alumisel tasapinnal. Ülemisest osast leiab väljaku (piazza), mis eraldab jaama masinaruumist, läbi millel oleva galerii on võimalik näha vaguneid vedavat mehhanismi. Ka ülemise jaama ümbrusest avanevad vaated üle Como linna ja samanimelise järve ning see on alguskohaks mitmele ümbritsevatesse mägedesse suunduvale rajale.

Tehnilised andmed
Köisraudtee parameetrid on järgmised:

Viited

Välislingid

 Köisraudtee ametlik veebileht
 Video Como–Brunate köisraudtee ülessõidust

Raudteed
Lombardia
Aleksandr Rodzjanko

Aleksander Rodzjanko (vene keeles Александр Павлович Родзянко; 18. august 1879 – 6. mai 1970 New York) oli Venemaa sõjaväelane, Loodearmee tegelane.

Aleksandr Rodzjanko osales Esimeses maailmasõjas ja pärast 1917. aasta oktoobrirevolutsiooni ja Saksamaa-Venemaa sõjategevuse lõppemist jäi Saksa vägede poolt okupeeritud Lätisse. 

Osales Pihkvas Saksa vägede poolt organiseeritud Põhjakorpuse moodustamises. Nõukogude Venemaa pealetungil Lätile, 29. detsembril lahkus Riiast koos naise ja saatjatega üle Marienhofi ja Tukkumi Liibavisse, kust 20. jaanuaril 1919. aastal aurik „Waasal" evakueerus Tallinna.  

Ta juhatas aprillist 1919 Loodearmeed.

Isiklikku 
Tema vend Mihhail Rodzjanko oli poliitik, III Riigiduuma esimees.

Viited

Loodearmee koosseis
Eesti ajalooga seotud isikud
Sündinud 1879
Surnud 1970
Robert Tigerstedt

Robert Adolph Armand Tigerstedt (28. veebruar 1853 Helsingi – 12. veebruar 1923 Helsingi) oli soome füsioloog. Ta avastas koos oma õpilase Per Bergmaniga ensüümi reniin.

16. veebruaril 1923 nimetati ta Tartu ülikooli audoktoriks.

Tigerstedt on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule.

Soome teadlased
Füsioloogid
Tartu ülikooli audoktorid
Tartu Ülikooli õppejõud
Sündinud 1853
Surnud 1923
Kaarle Krohn

Kaarle Leopold Krohn (10. mai 1863 Helsingi – 19. juuni 1933 Sammatti vald) oli soome folklorist.

9. märtsil 1923 valiti ta Tartu ülikooli audoktoriks. Ta on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule.

Soome folkloristid
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna õppejõud
Tartu ülikooli audoktorid
Hietaniemi kalmistule maetud
Sündinud 1863
Surnud 1933
Christian von Bar

Christian von Bar (sündinud 5. mail 1952 Hannoveris) on saksa jurist ja ülikooliprofessor.
 
2007 nimetati ta Tartu ülikooli audoktoriks.

Saksamaa juristid
Tartu ülikooli audoktorid
Sündinud 1952
Gustav Johann von Buddenbrock

Gustav Johann von Buddenbrock (5. september 1758 Budenbroka mõis, Dikļi kihelkond, Volmari maakond – 14. detsember 1821 Riia) oli baltisaksa aadlikust maaomanik, jurist ja Liivimaa poliitik.
Õppis Königsbergis ja Göttingenis. Seejärel kohtunik, Liivimaa maamarssal ja maanõunik. Osales Liivimaa talurahvaseaduste väljatöötamisel.

31. mai 1816 nimetati ta Tartu ülikooli audoktoriks.

Välislingid

Baltisakslased
Venemaa juristid
Liivimaa inimesed
Tartu Ülikooli õppejõud
Tartu ülikooli audoktorid
Sündinud 1758
Surnud 1821
Ihunuhtlus

Ihunuhtlus on kehavigastust või valu tekitav karistus.

Eestis on ihunuhtlust mainitud kirjalikes allikates esimest korda 1241.

Ihunuhtluse kõige raskem Eestis kasutatud vorm oli kadalipp.

Kriminaalkaristusena kaotati ihunuhtlus Eestis 1863, aga maatameestele tohtisid vallakohtud seda määrata 1903. aastani. 1905. aasta revolutsiooni mahasurumisel kasutasid karistussalgad ihunuhtlust seadusliku aluseta. Paljudes maailma riikides, peamiselt Aafrikas ja islamimaades, kasutatakse seda tänini.

Viited 

Karistused
Paul Kannuluik

Paul Kannuluik (23. veebruar 1925 Karula vald – 27. märts 1992 Pärnu) oli eesti näitleja.

Ta lõpetas aastal 1949 Eesti NSV Riikliku Teatriinstituudi ja aastal 1963 näitejuhierialal Viljandi Kultuurharidustöö Kooli.

Ta töötas aastatel 1947–1949 näitlejana Draamateatris ja 1949–1950 Lõuna-Eesti Teatris. Aastatel 1950–1955 oli ta represseerituna Kasahstanis. Aastatel 1959–1961 oli ta Tallinna Pioneeride Palee näiteringi juht. Aastatel 1963–1969 töötas ta näitlejana L. Koidula nim. Pärnu Draamateatris ja 1969–1974 oli ta Pärnu Linna Kultuurimaja direktor.

Rolle 
 1949 August Kitzberg "Kauka jumal" (Maripuu)
 1963 Ignatio Retes "Linn, kus me hakkame elama" (Marcelino Ortega)
 1964 Samuil Aljošin "Tookord Sevillas" (don Rodrigo)
 1965 Aleksandr Ostrovski "Äike" (Dikoi)
 1967 Victor Hugo "Mary Tudor" (lord Montagu)
 1967 August Jakobson "Võitlus rindejooneta" (vabrikant Kangur)
 1968 Jiří Brdečka Vlastimil Hála Jan Rychlík "Limonaadi Joe" (Buffalo Bill)
 1969 Shakespeare/Klaus Fehmel/Enn Toona "Nagu soovite ehk Illüüria merehädalised" (Antonio)

Kirjandus 
 Eesti teatri biograafiline leksikon. Tallinn 2000

Eesti näitlejad
Pärnu Metsakalmistule maetud
Sündinud 1925
Surnud 1992