joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Bolzano

Bolzano (saksa keeles Bozen, ladiini keeles Bulsan/Balsan, ladina keeles Bauzanum) on linn Põhja-Itaalias Trentino-Alto Adige maakonnas, Alto Adige autonoomse provintsi ehk Lõuna-Tirooli keskus.

Linn asub Isarco jõe suubumiskohas Adige jõkke 268 meetrit merepinnast kõrgemal.

Bolzanost saab välja sõita kolmes suunas. Loodesse läheb maantee Adige orus läbi Merano ja üle Resia kuru Austriasse Landecki. Kirdesse läheb maantee Isarco orus Brixeni kaudu üle Brenneri kuru Austriasse Innsbrucki. Edelasse läheb maantee Adige orus Trento kaudu Lombardia madalikule.

Ajalugu 
Lõuna-Tiroolis elasid antiikajal reetid. 15 eKr vallutas selle ala Nero Claudius Drusus ja rajas Bolzano kohale asula, mille nimi oli Pons Drusi ('Drususe sild'). Sellest kaugele ei jäänud Bauzanumi küla ja need kaks asulat kasvasid kokku.

Pärast Vana-Rooma riigi lagunemist hakkasid Lõuna-Tirooli elama asuma bajuvaarid. Esimest korda on bajuvaaride krahvi nimetatud Bolzano valitsejana 679. Sellest ajast on see kant eelkõige saksakeelne.

Bolzano on olnud kaubanduskeskus sellest ajast peale, mil Trento piiskop Konrad andis talle 24. juunil 1190 linna õigused. Ta asus kaubateel Veneetsia ja Augsburgi vahel. Igal aastal peeti Bolzanos neli korda laata. Sellepärast asutati 1635 linna kaupmeeste magistraat. Igal turuhooajal töötas seal kaks sakslasest ja kaks itaallasest ametnikku, kelle valisid seal tegutsevad kaupmehed.

Raudtee jõudis Bolzanosse juba 1859. Linna läbib Verona-Innsbrucki liin, mis on peamine Itaaliat ja Saksamaad ühendav raudteeliin. Bolzanost läheb kõrvalharu ka Meranosse.

Enne Esimest maailmasõda kuulus Bolzano koos ülejäänud Tirooliga Austria-Ungarile. Austria-Ungari sai sõjas lüüa ja lagunes. Itaalia annekteeris sõja lõpus Lõuna-Tirooli ja kuulutas selle oma provintsiks. 1. jaanuaril 1927 sai Bolzano provintsi pealinnaks. Sel ajal oli Bolzano saksakeelne linn, kus elas 30 tuhat inimest. Benito Mussolini käivitas linna itaaliastamise programmi, et linna elanike arv kolmekordistada ja selleks mujalt Itaaliast inimesi ümber asustada.

Teise maailmasõja ajal rajasid natsid Bolzano juurde koonduslaagri. See oli sorteerimislaager juutide ja poliitiliste vangide jaoks. Sellepärast oli see suhteliselt väike, alguses oli ta mõeldud 1500 inimesele ja hiljem laiendati seda 4000 inimesele. Koonduslaager suleti alles 29. aprilli ja 3. mai vahel 1945 – täpne kuupäev on teadmata, sest natsid hävitasid kõik koonduslaagri dokumendid.

2001. aasta rahvaloenduse andmetel rääkis Bolzanos 73% inimestest emakeelena itaalia keelt, 26,29% saksa keelt ja 0,71% ladiini keelt.

Vaatamisväärsused
 Bolzano gooti stiilis toomkirik, ehitust alustatud 1184, ümber ehitatud 14. sajandil Martin ja Peter Schiche poolt
 Kindlused Schloss Maretsch, Schloss Runkelstein ja Sigmundskron

Bolzano arheoloogiamuuseumis (Museo Archeologico) hoitakse kuulsat Ötzi muumiat, mis leiti 1991. aastal Alpidest ja arvatakse olevat 5000 aastat vana.

Vaata ka
 Bolzano lennujaam

Viited

Välislingid

Bolzano linna koduleht itaalia ja saksa keeles

Itaalia linnad
Bolzano provints
Guadalajara provints

Guadalajara provints [gadalahh'ara] on provints Hispaanias, Castilla–La Mancha autonoomse piirkonna viiest provintsist põhjapoolseim. 

Provints piirneb põhjas Castilla-Leóni piirkonna Segovia ja Soria provintsiga, idas Aragóni piirkonna Zaragoza ja Terueli provintsiga ning lõunas Cuenca provintsiga. Itta jääb Madrid.

Provintsis on neli looduspiirkonda: Kesksüsteem, La Alcarria, La Campiña ja Ibeeria süsteem.

Kliima 

Guadajara provintsi aastane keskmine temperatuur on +10,0 °C, jaanuaris +2,5 °C, augustis +19,0 °C.

Aastas sajab keskmiselt 524 mm, sealhulgas jaanuaris 34 mm ja augustis 24 mm. Aastas paistab päike keskmiselt 2488 tundi, sealhulgas jaanuaris 131 ja augustis 320 tundi.

Ajaloost 

Piirkonnas on säilinud märke eelajaloolisest inimtegevusest. Kaks olulisimat neist on Casaresi koobas ja keldi-ibeeria asundused. 2. sajandist eKr on teada roomlaste kohalolek. Tänu neile valmis ühendustee Ercavica ja Sigüenza vahel, mis läbis Cifuentest. 

Läänegoodid rajasid provintsi Recópolise linna, mis oli üks vähestest linnadest, mille nad Hispaaniasse rajasid. 

Mauride ülemvõimu ajajärk oli palju rikkalikum, jättes ajalukku kindlusi ja andes palju kohanimesid. 

12. sajandi lõpus vallutas Kastiilia kuningas Alfonso VI praeguse provintsi idaosa. 13. sajandil ühendas Aragóni kuningas Alfonso I Molina ja Sigüenza Aragóni krooni alla. 

Keskajal rajati provintsi mitu kindlust, näiteks Molina, Sigüenza ja Jadraque. Koos arhitektuuriga puhkes õitsele muugi kultuur. Ajalukku on jäänud selle provintsi kaks kirjandusteost: "Hea armastuse raamat" (Libro de Buen Amor) ja eepos "Laul minu Cidist" (El Cantar del Mío Cid). Viimane kajastab Rodrigo Díaz de Vivari seiklusi.

15. sajandi õitsengu ajal olid mõjukad aadlisuguvõsad Mendozad, Ucedased jt. Sel ajal rajati palju ehitisi, näiteks Infantado, Cogolludo ja Pastrana paleed. 

17. sajand tõi kaasa kultuurilise languse. Mendozad asusid elama Madridi. 

18. sajandi keskel üritas Fernando VII elavdada majandust ja laskis ehitada kuningliku tekstiilivabriku. Carlos III aga paigutas Guadalajara linna riigi keskarhiivi.

Viited

Välislingid
Guadalajara veebisait
Lisp

Lisp (ka LISP) on pika ajalooga programmeerimiskeelte perekond.

Lisp-tüüpi keeltele on omane täielikult sulgudega eraldatud eesliidenotatsioon ja makrode laialdane kasutamine.

Lisp on väga ühtse süntaksiga keel: andmed, funktsioonid, programmid on kõik loendid. Sellest tuleneb ka keele nimi List processing language (loendite töötlemise keel).

Keele autor on John McCarthy, kes leiutas selle 1958. aastal. 

Võimalus programme käigupealt muuta teeb Lispist võimsa keele.

Dialektid
Tuntuimad üldotstarbelised Lispi dialektid on Common Lisp ja Scheme. Üks uuemaid dialekte on Clojure.

Mitmed dialektid on kasutusel aga muude programmide koosseisus. Näiteks tekstiredaktor Emacs on laiendatav Emacs Lispi abil ning AutoCAD AutoLISPiga.

Viited

Välislingid
 Ingliskeelne Wikiraamat Lispist
 Lispi koomiks

Programmeerimiskeeled
Wilhelm I

Wilhelm I ehk Wilhelm Suur (saksa Wilhelm der Große; 22. märts 1797 Berliin – 9. märts 1888 Berliin) oli Preisimaa kuningas 1861. aastast kuni surmani (regent 1859–1861) ja esimene Saksamaa keiser 1871. aastast kuni surmani.

Wilhelm I oli konservatiivne, kindlate harjumuste ja militaristliku eluviisiga äärmiselt sihikindel mees, kes tõi Preisi poliitikasse Otto von Bismarcki. Ta tegi palju ära Saksamaa ühendamiseks ning kuulutati Saksa keisriks (Versailles' peeglisaalis). Sel puhul ütles ta: Me võtame keisrivõimu üle täie teadmisega kohustusest kaitsta saksa truuduses Riigi ja selle osade õigusi, hoida rahu ja kaitsta Saksamaa sõltumatust, toetudes tema rahva ühendatud jõule. Me võtame selle vastu lootuses, et saksa rahvale saab olema antud nautida tasu oma ägedate ja ohvrimeelsete võitluste eest kestvas rahus ja nendes piirides, mis kindlustavad isamaale aastasadade jooksul puudunud turvalisuse Prantsusmaa uute kallaletungide suhtes.

Isiklikku 
Tema vanemad olid Friedrich Wilhelm III ja  Mecklenburg-Strelitz hertsoginna Augusta Wilhelmine Amalie Luise.

Tema vend oli Preisi kuningas Friedrich Wilhelm IV .

Ta abiellus Sachsen-Weimar-Eisenachi hertsogiriigi hertsoginna Marie Luise Augusta Katharinaga. Nende järglased olid:
 Friedrich III, hilisem Saksa keiser.
 Friederike Wilhelmine Alexandrine Marie Helene 

Preisimaa kuningad
Saksamaa monarhid
Hohenzollernid
Musta Kotka ordeni kavalerid
Auleegioni suurristi kavalerid
Püha Georgi I klassi ordeni kavalerid
Sündinud 1797
Surnud 1888
Rahvusvaheline raamatu standardnumber

ISBN (International Standard Book Number) on raamatute identifitseerimiseks kasutatav numbrikombinatsioon. ISBN võeti ISO 2108 standardi järgi kasutusele 1970. aastal. Eestis välja antud raamatutel hakati ISBN-i kasutama alates 1992. aastast.

Lisaks raamatutele on ISBN ette nähtud ka brošüüridele, jätkväljaannetele, kaardiväljaannetele, dia- ja mikroväljaannetele, õppematerjalide komplektidele, mis koosnevad nii trükitud kui ka audiovisuaalvahenditest, õppeotstarbelistele videotele ja filmidele, CD-ROM-idele ja arvutiprogrammidele.

ISBN on igale väljaandele omane unikaalne tunnus. Kui kirjastus laseb välja ühe ja sama väljaande erinevast materjalist kaante vahel või erinevas formaadis, siis on kõigil neil variantidel ka oma ISBN. Lisatiraaži korral jäetakse ISBN enamasti samaks, kuid kordustrüki korral saab väljaanne uue ISBN-i. Ühel ja samal väljaandel võib olla ka mitu ISBN-i. Näiteks mitmeköitelistel teostel on oma ISBN igal köitel ning ka kogu köidete komplektil.

ISBN koosneb neljast osast, mis võivad olla sidekriipsudega eraldatud. Esimene osa määratleb maa või keelepiirkonna, kus raamat on välja antud:
0 ja 1 – ingliskeelsed piirkonnad
2 – prantsuskeelsed piirkonnad
3 – saksakeelsed piirkonnad
4 – Jaapan
5 – endine NSV Liit
6 (määratlemata)
7 – Hiina
8... ja 9... – muud maad ja piirkonnad
Eestis väljaantavate raamatute maatunnus on 9949-, 9985- või 5-. ISBN teine osa määratleb kirjastuse. Kolmas osa määratleb antud kirjastuse väljaande. Viimane number on kontrollnumber, mis saadakse arvutuslikult. Viimaseks numbriks võib olla ka X. 

Alates 1. jaanuarist 2007 võeti senise 10-kohalise ISBN-i asemel kasutusele 13-kohaline ISBN.

Vaata ka 

DOI (Digital Object Identifier), digitaalsete objektide tähistamiseks
ISAN (International Standard Audiovisual Number), filmide ja muude audiovisuaalsete toodete tähistamiseks
ISMN (International Standard Music Number), noodiväljaannete tähistamiseks
ISRC (International Standard Recording Code), helisalvestiste tähistamiseks
ISSN (International Standard Serial Number), perioodiliste väljaannete (ajalehtede, ajakirjade jmt) tähistamiseks
ISWC (International Standard Musical Work Code), muusikateoste tähistamiseks
LCCN (Library of Congress Control Number), USA Kongressi Raamatukogu katalooginumber

Välislingid 
Eesti ISBN Agentuur

ISO

Kirjandus
Raamatukoguteadus
Mihhail Bakunin

Mihhail Aleksandrovitš Bakunin (vene keeles Михаил Александрович Бакунин; 18./30. mai 1814 Tveri kubermang – 1. juuli 1876 Bern) oli vene anarhist, revolutsionäär ja filosoof, keda peetakse sageli ka anarhismi isaks.

Elulugu

Lapsepõlv ja sõjaväeteenistus

Bakunin pärines vene põlisaadlist. 14-aastaselt saadeti ta Peterburi Suurtükiväe sõjakooli ning peale selle lõpetamist teenis ta kuni 1835. aastani ohvitserina Minskis ja Hrodnas. Pärast erruminekut elas Bakunin alates 1834. aastast Moskvas, kus tutvus N. V. Stankevitši ja V. G. Belinskiga ning liitus "Stankevitši-Belinski ringikesega". 1840. aastal sõitis Bakunin välismaale, esimesena Saksamaale, kus õppis mõne aja Berliini ülikoolis K. Ferderi ja F. Shellingu juures. 1842. aastast elas Bakunin Berliinis, Pariisis, Brüsselis ja Šveitsis. Pariisis tutvus ta lähemalt Karl Marxi ja Pierre-Joseph Proudhoniga. 1848. aastal võttis Bakunin osa Slaavi Kongressist Prahas, mis lõppes ülestõusuga, mille üheks juhiks ta oli.

Vangipõli
1849. aasta mais Dresdenis vallandunud vastuhakkamisel sattus Bakunin revolutsionääride etteotsa ja nende kujundatud valitsuse liikmeks. Selle eest karistas Saksimaa ja Austria kuningriigi kohus teda surmanuhtlusega, mis hiljem asendati eluaegse vangistusega. 1851. aastal anti Bakunin üle Venemaa võimudele. Hoolimata mõjukate omaste palveist keiser Nikolai I-le paigutati ta Peeter-Pauli ning hiljem Schlüsselburgi vanglasse. 1857. aastal saadeti ta Siberisse, kus oli Irkutskis lähemas kontaktis oma nõo, Ida-Siberi kindralkuberneri Nikolai Muravjov-Amurskiga.

Põgenemine

1860. aastal põgenes Bakunin Jaapani ja Ameerika kaudu Londonisse, kus ta töötas mõnda aega koos Alexander Herzeni ja Nikolai Ogarjoviga. Pärast ebaõnnestunud katset organiseerida abi Vene võimuga pahuksisse sattunud poolakatele 1863. aasta jaanuariülestõusu ajal siirdus Bakunin järgmisel aastal Itaaliasse, kuhu jäi 1867. aastani. Seal loobus ta oma endistest teooriatest, mille lõppsiht oli kõigi slaavlaste vabastamine ja nende ühendamine föderatiivseks slaavi riigiks. Ta hindas enda suhtumise riiklikesse vormidesse ja revolutsioonilisse taktikasse ümber ning rajas alused oma kuulsale õpetusele anarhiast.

Tegevus anarhistina

1864. aastal võeti Bakunin I Internatsionaali liikmeks. Oma tegevusega tõi Bakunin sellesse organisatsiooni palju lahkhelisid ning seetõttu heideti ta 1872. aastal sealt välja. 1871–1874 kirjutas ta oma suuremad teosed: L'empire knouto-germanique et la révolution sociale ("Nuudi-Germaani impeerium ja sotsiaalne revolutsioon") ja Государственность и анархия ("Riiklus ja anarhia"). Tema anarhistliku teooria tuum on proletariaadi diktatuuri ja riikluse kõikide vormide eitamine.

Bakunin oli 1864. aastast vabamüürlane loožis "Il Progresso Sociale". 

Elu lõpus tõmbus ta avalikust elust tagasi ja veetis elu kaks viimast aastat Itaalias.

Tsitaate

Välislingid 

 Mihhail Bukunini tsitaadid

Politoloogid
Anarhistid
Vene filosoofid
Sündinud 1814
Surnud 1876
Kiipsaare nukk

Kiipsaare nukk on neem Vilsandi rahvuspargis Harilaiu loodetipus Saaremaal.

Kiipsaare nukk on geoloogiliselt väga huvitav koht, sest tema asukoht on aja jooksul märkimisväärselt muutunud. Lainetuse mõjul on neem liikunud läänest ida suunas. Selle tõestuseks on Kiipsaare tuletorn, mis ehitati neeme keskele, kuid on tänaseks jõudnud merre.

Kiipsaare nukk oli filmi "Somnambuul" tegevuspaigaks.

Välislingid
Kaarel Orviku tekst rannaprotsessidest, tähelepanu on pööratud ka Kiipsaarega seonduvale

Saare maakonna neemed
Vilsandi rahvuspark
Avatud lähtekood

Avatud lähtekood (inglise open-source) tähendab avalikku ja vaba juurdepääsu toote lähtekoodile.

Vaata ka
Avatud lähtekoodiga tarkvara
Avatud juurdepääs
Vaba juurdepääs

Viited 
 Bruce Perens, The Open Source Definition, "O'Reilly Online Catalog  ISBN 1-56592-582-3

Vaba tarkvara
Sõnavabadus

Sõnavabadus on õigus vabalt levitada ideid, arvamusi, veendumusi ja muud teavet sõnas, trükis, pildis või muul viisil. 

Lisaks arvamusvabadusele ja väljendusvabadusele hõlmab sõnavabadus ka infovabadust ehk isiku õigust saada avalikku teavet.

Sõnavabadus on Lääne demokraatia oluline osa.

Sõnavabadus on üks inimese põhivabadustest, sisaldudes näiteks Inimõiguste ülddeklaratsiooni artiklis 19 ja Eesti Vabariigi põhiseaduses. Viimase  § 45 kohaselt:

Igaühel on õigus vabalt levitada ideid, arvamusi, veendumusi ja muud informatsiooni sõnas, trükis, pildis või muul viisil. Seda õigust võib seadus piirata avaliku korra, kõlbluse, teiste inimeste õiguste ja vabaduste, tervise, au ning hea nime kaitseks. Seadus võib seda õigust piirata ka riigi ja kohalike omavalitsuste teenistujatel neile ameti tõttu teatavaks saanud riigi- või ärisaladuse või konfidentsiaalsena saadud informatsiooni ning teiste inimeste perekonna- ja eraelu kaitseks, samuti õigusemõistmise huvides. Tsensuuri ei ole.

Vaata ka 
Ajakirjandusvabadus
Autoriõigus
Mõttevabadus
Tsensuur

Välislingid 

  Sõnavabaduse artikkel kodanikuportaalis
 Euroopa inimõiguste konventsioon ja inimõiguste kohus
 Kui vaba on digitaalne sõna?

Õigusteadus
Inimõigused
Tehnoloogiline singulaarsus

Futuroloogias tähendab tehnoloogline singulaarsus hüpoteetilist ajahetke, millest alates tehnoloogiline areng hakkab kulgema inimestele hoomamatul ja kujuteldamatul moel ning kiirusel.

See ennustus põhineb statistilistel andmetel, mis näitavad eksponentsiaalset kasvu mitmetes inimtsivilisatsiooni valdkondades. Tehnoloogilise singulaarsuse ideed käsitleti esmalt 1950-ndatel ja märksa laiemalt juba 1980-ndatel Vernor Vinge poolt. Singulaarsuse kättejõudmise oletatav kuupäev kõigub alates paari aasta kaugusest tulevikust kuni paari sajandi kauguse tulevikuni. Futuroloogid pakuvad kõige enam 21. sajandi kolmekümnendaid aastaid. Kas singulaarsus üldse saabub, on ebaselge. Samuti on raske ennustada, mis võib hakata juhtuma peale singulaarsuse hetke kättejõudmist.

Kuna tehnoloogiline singulaarsus on seotud nii tehnoloogia arengu kui ka selle mõjuga ühiskonnale, siis võib seda mõista ka kui sotsioloogilist või antropoloogilist singulaarsust. Tehnoloogiline singulaarsus on lähedalt seotud ka teiste singulaarsuste mõistetega. Selle kiirendus ja matemaatiline mudel sarnanevad matemaatilise singulaarsusega, milleks on punkt, kus matemaatiline funktsioon saavutab lõpmatuse. Selle mõjud ühiskonnale sarnanevad tinglikult gravitatsioonilise singulaarsusega ehk musta auguga, millest mitte mingi informatsioon ei jõua väljaspool sündmuste horisonti asuva vaatlejani.

Kitsamalt tähendab tehnoloogiline singulaarsus inimesest targema mõistuse tekkimist ja sellele järgnevat järjest võimenduvat tehnoloogilist arengut.

Tehnoloogiad 
Futuroloogid seostavad singulaarsusega enim järgmisi tehnoloogiaid:
 Tehisintellekt. Tehisintellekti, mis on suuteline iseend rekursiivselt täiustama ületades inimese intellekti taseme, nimetatakse "seed AI". Paljude arvates piisab juba ühest sellisest tehisintellektist selleks, et tekitada singulaarsus.
 Nanotehnoloogia. Molekulaarse nanotehnoloogia võimalikud ohud on laialdaselt tuntud ka väljaspool futuroloogide ringkonda. Ja paljude singulaarsuse pooldajate arvates on inimese kontrollitav nanotehnoloogia üks olulisematest eksistentsiaalsetest riskidest inimkonna jaoks. Seetõttu peab nende arvates nanotehnoloogia singulaarsuse-eelsele ühiskonnale kättesaamatuks jääma.
 Teised tehnoloogiad. Mõnede arvates võib vahetu ühendus aju ja arvuti vahel parandada indiviidi mälu, arvutusvõimsust, suhtlusvõimalusi ja teadmisi.

Vaata ka
 Transhumanism

Futuroloogia
Tehnika
Tšehhi Sotsiaaldemokraatlik Partei

Tšehhi Sotsiaaldemokraatlik Partei (tšehhi keeles Česká strana sociálně demokratická, lühend ČSSD) on sotsiaaldemokraatlik partei Tšehhi Vabariigis.

1878 asutati Tšehhi-Slaavi Sotsiaaldemokraatlik Partei Austrias (Sociálně-demokratická strana českoslovanská v Rakousku), mis oli osa Austria Sotsiaaldemokraatlikust Parteist. 1893 erakond iseseisvus ja võttis enda nimeks Tšehhi-Slaavi Sotsiaaldemokraatlik Tööliste Partei (Českoslovanská sociálně demokratická stranu dělnická). Pärast Tšehhoslovakkia iseseisvumist 1928 liitus erakond Slovakkia Sotsiaaldemokraatliku Partega ja võttis enda nimeks Tšehhoslovakkia Sotsiaaldemokraatlik Tööliste Partei (Českoslovanská sociálně demokratická stranu dělnická). See erakond kuulus 1923–1938 Leiboristlikku ja Sotsiaaldemokraatlikku Internatsionaali. 1938–1941 oli erakonna nimi Rahvuslik Tööpartei (Národní strana práce) ja ta kuulus Tšehhi Rahvuslikku Sotsiaalsesse Parteisse. 1941 keelustati Tšehhimaal kõik erakonnad.

1945 erakond taastati nime all Tšehhoslovakkia Sotsiaaldemokraatia (Československá sociální demokracie). 1948 ühines ta Tšehhoslovakkia Kommunistliku Parteiga. Samal aastal moodustati Tšehhi sotsiaaldemokraatide eksiilerakond, mille peakorter asus Londonis.

1990 taastati endine nimi Tšehhoslovakkia Sotsiaaldemokraatia. Alates 1993 kannab erakond nime Tšehhi Sotsiaaldemokraatlik Partei.

Pärast 1989. aastat moodustas ČSSD esimest korda valitsuse 1998. aastal, eesotsas peaminister Miloš Zemaniga (1998–2002). Hilisemate peaministrite Vladimír Špidla (2002–2004), Stanislav Grossi (2004–2005) ja Jiří Paroubeki (2005–2006) juhtimisel püsis ČSSD võimul 2006. aastani.

ČSSD võitis 1998. ja 2002. aasta üldvalimised, pälvides vastavalt 74 ja 70 kohta 200-st alamkojas. 2002. aasta valimiste järel moodustas ČSSD koalitsiooni kahe väiksema parteiga: Kristlik-Demokraatliku Liidu – Tšehhoslovakkia Rahvaparteiga ning Vabaduse Liidu – Demokraatliku Liiduga.

2006. aasta Tšehhi Vabariigi parlamendivalimistel sai ČSSD 32,3% häältest, mis andis 74 kohta. Üldarvestuses oli partei teine Kodanike Demokraatliku Partei järel. Valimised põhjustasid Tšehhi Vabariigi sisepoliitikas vasakpoolsete (ČSSD ning Čechy ja Morava Kommunistliku Partei) ning parem- ja keskparteide (Kodanike Demokraatlik Partei, Kristlik-Demokraatliku Liidu – Tšehhoslovakkia Rahvapartei ja Rohelise Partei) vahel patiseisu.

ČSSD esimees on Jiří Paroubek (alates 2006. aastast); tema eelkäijad olid Miloš Zeman (1993–2001), Vladimír Špidla (2001–2004), Stanislav Gross (2004–2005) ja Bohuslav Sobotka (esimehe kohusetäitja 2005–2006).

ČSSD kuulub 1990. aastast Sotsialistlikku Internatsionaali ning 2003. aastast Euroopa Sotsialistlikku Parteisse.

Välislingid 
 Koduleht

Tšehhi parteid
Wikimedia Commons

Wikimedia Commons on Wikimedia andmebaas tasuta ja vabalitsentsiga piltide, helifailide, videoklippide ja muu meedia jaoks, mida saab kasutada kõigis Wikimedia projektides. 

Erinevalt piltidest, mis on laaditud näiteks eestikeelse Vikipeedia andmebaasi ja mida saab seega kasutada ainult eestikeelse viki illustreerimisel, on Commonsi failid kasutatavad kõigis Vikipeedia keeleversioonides ja teistes Wikimedia projektides (Vikitekstid, Vikiraamatukogu, Vikisõnastik jne). 

Projekti pakkus välja Erik Möller märtsis 2004 ja Wikimedia Commons käivitati 7. septembril 2004. 1. juunil 2010 sisaldas Commons enam kui 6,7 miljonit meediafaili ja 1. veebruar 2013 seisuga enam kui 16 miljonit meediafaili. 2019. aasta lõpu seisuga ligines meediafailide arv 60 miljonile ning 2021. aasta lõpul 80 miljonile.

Statistika 

 30. november 2006 – 1 miljon meediafaili.
 9. oktoober 2007 – 2 miljonit meediafaili.
 16. juuli 2008 – 3 miljonit meediafaili.
 4. märts 2009 – 4 miljonit meediafaili.
 2. september 2009 – 5 miljonit meediafaili.
 27. jaanuar 2010 – 1 miljon registreeritud kasutajat ja 8 miljonit lehekülge.
 15. aprill 2011 – 10 miljonit meediafaili.
 4. detsember 2012 – 15 miljonit meediafaili.
 25. jaanuar 2014 – 20 miljonit meediafaili.
 13. jaanuar 2016 – 30 miljonit meediafaili.
 21. juuni 2017 – 40 miljonit meediafaili.
 7. oktoober 2018 – 50 miljonit meediafaili.
 18. märts 2020 – 60 miljonit meediafaili.
 15. veebruar 2021 – 70 miljonit meediafaili.

Pildid

Parimad pildid 

Parimad pildid valitakse Commonsis kvaliteetseks (quality images) või eeskujulikuks (featured pictures). 13. märtsi 2011 seisuga oli kvaliteetseks hinnatud üle 15 600 pildi ja eeskujulikke oli 3360. Viimaste seast valitakse ka aasta pilte ja Commonsi esilehe pilte.

Eesti pildid Commonsis 

Eestist pärit meediafailid, mis on jõudnud välja Commonsi aasta pildi finaali:

Vaata ka 
 Vikipeedia:Piltide kasutamine
 Vikipeedia:Meie fotograafid

Välislingid

 Wikimedia Commonsi eestikeelne esileht (mobiiliversioon)
 Wikimedia Commonsi lühijuhend Vikiraamatukogus
 Wikimedia Commonplace, Windowsi keskkonnas töötav abivahend failide laadimiseks Commonsisse

Wikimedia
Andmebaasid
Pluuto (koer)

Pluuto on Walt Disney loodud multifilmi- ja koomiksitegelane. Kõige sagedamini on teda kujutatud Miki Hiire koerana, ehkki vahel on tema peremeheks ka Piilupart Donald ja mõnikord Kupi (kes on ka ise koer). Pluuto on Disney tegelaste seas ebatavaline selle poolest, et tal on kõik tavaliste koerte omadused ja tema ainus püsivalt antropomorfne joon on ebaharilik miimika.

Pluuto sündis 1930. aastal filmis "The Chain Gang" verekoerana, kes võttis üles vanglast põgenenud Miki Hiire jälje. Verekoer muudeti hiljem Minni Hiire koeraks nimega Rover. Et samal aastal avastati planeet Pluuto, muudeti hiljem koera nimi Pluutoks ja omanik Mikiks, kellest sai tema parim sõber.

Disney filmikompanii sundis Paramount Picturesit muutma Popeye multifilmide tegelase Bluto nime Brutuseks, et teda ei saaks segi ajada Pluutoga, ehkki tegelased on sarnasusest kaugel.

Disney multifilmis "Pluuto Juunior" (1942) on Pluutol poeg, keda nimetatakse Pluuto Juunioriks.

Välislingid 
Disney Archives - Pluto

Animafilmitegelased
Koomiksitegelased
Soopoolitse

Soopoolitse ehk Sobolits oli muinaskihelkond (ja võib-olla omaette väikemaakond) Peipsi läänerannikul Emajõest põhja pool.

Kihelkonda mainitakse 1224. ja 1229. aasta maadejagamisürikutes (kujul Soboliz ja Sobolitz) kõrvuti Ugandi, Sakala ja Kesk-Eesti väikemaakondadega. Samas Henriku Liivimaa kroonika ja Taani hindamisraamat, peamised ajalooallikad 13. sajandi alguse Eesti ala haldusjaotuse kohta, Soopoolitset ei nimeta. Kuna Alatskivi mõisa kutsuti tõenäoliselt kuni 16. sajandini Soblitz ja muudes regiooni piirkondades asusid teadaolevalt teised muinaskihelkonnad, siis arvatakse Soopoolitse olevat asunud hilisema Kodavere kirikukihelkonna territooriumil. Vene kroonika teates 1242. aasta Jäälahingu kohta öeldakse, et lüüasaanud sakslasi ja tšuude jälitati 7 versta kuni Subolitši kaldani (до Суболицского берега). Kuna Kodavere jääb lahingu oletatavast toimumispaigast kaugemale, siis on Enn Tarvel välja pakkunud, et Soopoolitse nime võis kanda ka Ugandisse kuuluv Emajõest lõuna pool asunud kihelkond. Tema hinnangul sobib selle oletusega kokku asjaolu, et Emajõest lõunasse jääv ala, hilisem Võnnu kirikukihelkond, on olnud kultuuriliselt sarnane vadjapärase Kodavere ja laiemalt ka kogu Peipsi ümbrusega. See võib osutada, et tegu oli omavahel hõimusidemetes oleva rahvastikuga ja seletada ühesugust nime.

Soopoolitse staatus pole kindlalt teada – võimalikuks on peetud nii selle eksisteerimist omaette väikemaakonnana, mis piirnes läänes Vaiga ja Jogentaganaga, aga ka kuulumist Vaiga või Ugandi koosseisu. Soopolitse keskus oli arvatavasti Alatskivil, kus asusid noorema rauaaja lõpus rajatud linnus Alatskivi linnamäel ja sellest vanem linnus Peatskivi Kalevipoja sängi kohal.

Soopoolitse on rekonstrueeritud oletuslik nimekuju, mida esmakordselt kasutati 1936. aastal välja antud Eesti ajaloo raamatusarja 1. köites. Soopoolitse nime on arvatud pärinevat sõnadest soo ja pooline ("poolne"). Alternatiivse tõlgenduse kohaselt on see nimi seotud aga Räpina ümbruses ja setude juures kasutusel olnud väikest ahvenat tähistanud sõnaga sobal või sobul.

1224. aastal läks Soopoolitse Tartu piiskopkonna koosseisu.

Viited

Välislingid 
Alatskivi valla ajalugu

Eesti muinaskihelkonnad
Eesti muinasmaakonnad
Odysseus

Odysseus (vanakreeka keeles Ὀδυσσεύς, ladina keeles Ulysses või Ulixes, eesti keeles on kasutatud ka nimekuju Odüsseus) on tegelane vanakreeka mütoloogias ja Homerose eeposes "Odüsseia", legendaarne kangelane Trooja sõjas.

Odysseus oli leidlik, kõneosav ja vapper kreeka kangelane Trooja sõjas. Ta oli Ithaka saare valitseja,  Laertese poeg, Penelope abikaasa, Telemachose isa. Ta püüdis sõjaretkest eemale jääda, teeseldes hullumeelset (kündis põldu, külvates seemnete asemel soola), kuid Palamedes paljastas ta kavalusega. Trooja vallutati pärast 10-aastast piiramist Odysseuse kavala plaani järgi ehitatud puuhobuse abil. 

Seejärel seikles Odysseus 10 aastat võõrsil (rännuepisoodid, millega seonduvad kükloop Polyphemos, lotofaagid, laistrügoonid, Kirke, sireenid, Skylla ja Charybdis, Kalypso), kuni faiaagid ta laevaga kodusaarele viisid. Seal tappis ta truult abikaasat oodanud Penelopet ahistanud kosilased oma poja Telemachose ja teiste temale ustavate alamate abiga.

Üks nii kunsti kui kirjanduse lemmikteemasid antiikajast alates on olnud Odysseuse eksirännakud. Dante Alighieri "Jumaliku komöödia" Põrgu-osa 26. laulus asub Odysseus (itaalia keeles Ulisse) koos oma kaaslase Diomedesega leekides põrgu 8. ringis oma salasepitsuste ja petuplaanide pärast Trooja sõjas. Odysseus jutustab siin Homerosest erineva loo oma viimasest reisist ja surmast: ta asus seikluste otsingul reisile Heraklese sammaste (s.o Gibraltari väina) poole läänepoolsele merele (s.o Atlandi ookeanile). Pärast 5-kuulist meresõitu nägi laevameeskond merest tõusmas suurt mäge (Dante kosmoloogias Purgatoorium), enne kui torm nad uputas. Dantel ei olnud ligipääsu Homerose originaalile, seega tugines ta ladina allikaile (eelkõige Vergilius ja Ovidius).

Hilisemaist kirjanduslikest Odysseuse-käsitlustest on tuntud Alfred Tennysoni luuletus "Ulysses" (kirjutatud 1833, avaldatud 1842), James Joyce'i romaan "Ulysses" (1922), Jean Giono teos "Naissance de l'Odyssée" ("Odüsseia sünd", 1930) ning Nikos Kazantzakise moodne eepos "Odüsseia" (1938). Margaret Atwoodi teoses "The Penelopiad" (2005; eesti keeles "Penelopeia", 2006) esitatakse Odysseuse lugu tema naise Penelope vaatekohalt.

Vaata ka

Odüsseia

Vanakreeka mütoloogia tegelaskujud
Friedrich Wilhelm IV

Friedrich Wilhelm IV (15. oktoober 1795 Berliin – 2. jaanuar 1861 Potsdam) oli Preisimaa kuningas 1840. aastast kuni surmani.

Friedrich Wilhelm sündis Preisimaa kuninga Friedrich Wilhelm III ja tema abikaasa Luise vanima pojana. Teda õpetasid eraõpetajad. Sõjalist väljaõpet sai ta 1814. aastal Napoleoni vastu sõdides, ehkki selles sõjas oli ta silmapaistmatu.

Ta huvitus arhitektuurist ja maastikuarhitektuurist ning toetas mitut saksa kunstnikku.

Ta abiellus 1823 Baieri kuninga Maximilian I tütre Elisabeth Ludovikaga. Sellest abielust lapsi ei sündinud.

Teda peeti suhteliselt liberaalseks valitsejaks, sest ta pidi 1848. aastal revolutsiooni ära hoidmiseks vastu võtma põhiseaduse. Sellest ajast kuni oma lõpuni 1918. aastal oli Preisimaa kuningriik vähemalt formaalselt konstitutsioonilise monarhiaga riik. Et Friedrich Wilhelm tegelikult liberaalne polnud, näitab aga fakt, et ta keeldus talle Frankfurdi parlamendi poolt pakutud Saksamaa keisri tiitlist. Ta oli tulihingeline romantik, kiindunud keskaega, ja seetõttu muutus ta vananedes konservatiivseks. 1815, kõigest 20-aastase kroonprintsina, saavutas ta Preisimaa põhiseaduse projekti, mis tegelikult kunagi ei jõustunud, muutmise sellisel viisil, et enamus võimust jääks maa-aadli kätte. Ta oli kindlalt vastu nii liberaliseerimisele kui Saksamaa ühendamisele, eelistades, et põhiline võim Saksa riikides jääb Austriale.

Elu lõpus elas Friedrich Wilhelm üle tõsise rabanduse, mis muutis ta teovõimetuks. Seetõttu valitses 1859–1861 tema eest regendina tema noorem vend Wilhelm, kes järgnes talle ka troonil.

Friedrich Wilhelm 4.
Friedrich Wilhelm 4.
Friedrich Wilhelm 4.
Hohenzollernid
Musta Kotka ordeni kavalerid
Friedrich Wilhelm II

Friedrich Wilhelm II (25. september 1744 Berliin – 16. november 1797 Potsdam) oli Preisimaa kuningas 1786. aastast kuni surmani. Friedrich Suure vennapojana püüdis ta valgustatud monarhi ja eduka armeejuhina oma kuulsa onu jälgedes käia, kuid Prantsuse revolutsioon nurjas ta kavad.

Isiklikku 
Friedrich Wilhelm II isa oli Preisi kuningas August Wilhelm ja ema Braunschweig-Beverni Luise Amalie.
 
Friedrich Wilhelm II oli abielus Hessen-Darmstadti Friderike Luisega, nende järglased:
 Friedrich Wilhelm III, 1770–1840, oli Preisimaa kuningas aastatel 1797–1840
 Christine, 1772–1773
 Ludwig Karl, 1773–1796
  Wilhelmina, 1774–1837, abiellus Hollandi kuninga Wilhelm I-ga, 1772–1843
 Auguste, 1780–1841, abiellus Hesse-Kasseli kuurvürsti Wilhelm II-ga, 1777–1848
 Heinrich, 1781–1846
 Wilhelm, 1783–1851

Friedrich Wilhelm 2.
Friedrich Wilhelm 2.
Friedrich Wilhelm 2.
Hohenzollernid
Musta Kotka ordeni kavalerid
Ludwig Vaga

Ludwig Vaga (sakslastele Ludwig I ja prantslastele Louis I) (778–840) oli Frangi riigi  keiser aastail 814–840. 
 
Ludwig Vaga oli Frangi riigi kuninga Karl Suure poeg. Karl Suur tegi 781. aastal oma kolmandast, toona kolmeaastasest pojast Ludwigist Akvitaania kuninga. Frangi riigile allutatud uus kuningriik sisaldas Akvitaania, aga ka Gootia ja Karolingide valdused Hispaanias. 

Ta oli sügavalt usklik mees, aga samas ka oskuslik sõjaväejuht (mida kinnitas Hispaania sõdades) ja valdas ka romaani, germaani, ladina ja kreeka keelt. 

813. aastal oli Rooma paavsti Leo III ja ta oma isa Karl Suur tõstnud ta kaaskeisriks, kroonides ta oma käega. See pidi näitama keisritiitli ilmalikku ja vaimulikku suveräänsust kõigi teiste, ka paavstluse suhtes. Kuni isa surmani valitses ta Akvitaanias, kust 814. aastal asus elama Frangi keisri keskusesse Aachenisse. 

Kuid Ludwig lasi end isa surma järel paavstil uuesti kroonida, tunnustades nii paavsti kui Kristuse asemiku vähemasti sakraalset ülimuslikkust, mis tekitas hiljem tõsiseid komplikatsioone Rooma impeeriumit taastada ja universaalmonarhiat luua püüdnud Saksa-Rooma keisritele. 

817. aastal kroonis ta oma vanema poja Lothari kaaskeisriks.

Frangi keisrina
Juba peale Ludwigi trooniletõusu ja temapoolseid esialgseid ümberkorraldusi (tähtsamate ametikohtade ümberjaotamine oma poegade vahel) alustas tema onupoeg Bernhard, kes oli seni Itaalia kuningas tema vastu sõda, mille käigus talle tehti ettepanek paluda Ludwigilt armu. Armuandmiseks Ludwigi juurde minnes ta vangistati ja vangistatuna tal ja ta kaaskondlasel torgati 818. aasta aprillis silmad välja, mille tulemusena nad kahe päeva pärast surid.

Karolingide kodusõda
Peale Irmegardi surma, uuesti abiellunud Ludwigil tekkisid poja Charles sünniga lahkarvamused, esimesest abielust sündinud poegadega, kes kartsid alusega, et uus pärija vähendab nendepoolt päritavaid maavaldusi. Paavst Gregorius IV õhutusel alustas Lothar sõjategevust isa Ludwigi vastu ning paavsti vahendusel toimunud läbirääkimiste tulemusena reetsid Ludwigi väed ta ning liitusid Lothariga. Ludwig alistus ning andis võimu üle Lotharile. Ludwig suleti vangistusse ning Judit pügati nunnaks ning suleti kloostrisse. 

Lothari poolt kokkukutsutud kogunemisel, millel oli kavas Ludwig lõplikult võimult kõrvaldada, asusid Ludwigit kaitsma tema nooremad pojad Pippin ja Baieri Ludwig, mille tulemusena taastati Ludwigi võim ning ta ennistati keisritroonile.

Juba tema eluajal jagasid ta pojad riigi omavahel, lõplikult sai see siiski teoks pärast Ludwigi surma, 843. aastal Verduni leppega.

Isiklikku ja järglased
Ludwig Vaga oli abielus kaks korda ning neil olid järglased:
(1) Irmengardiga (−818)
 Lothar (795–855), Kesk-Frangi riigi (Lotringi, Burgundia ja kaudselt ka Itaalia eelkäija) kuningas ja järgmine Frangi keiser,
 Ludwig (806–876), Ida-Frangi riigi ehk hilisema Saksamaa kuningas Ludwig Sakslane 
(2) Baieri krahvi tütar Baieri Judithiga
 Charles (823–877), Lääne-Frangi riigi ehk hilisema Prantsusmaa kuningas)

Viited 

Frangi kuningad
Püha Rooma keisrid
Karolingid
Sündinud 778
Surnud 840
Aatomituum

Aatomituum on aatomi väga väike ja tihe  keskosa, kuhu on koondunud põhiline osa aatomi massist. Aatomituum koosneb nukleonidest – positiivse laenguga prootonitest ja laenguta neutronitest. Tuumas olevaid nukleone hoiab koos tugev vastastikmõju. Tuuma ümbritseb Coulombi barjäär.

Tuuma läbimõõt on suurusjärgus 10–15 m. Näiteks vesiniku aatomituuma (koosneb ühestainsast prootonist) läbimõõt on umbes 1,75 fm ja uraani aatomituuma (koosneb 238 nukleonist) läbimõõt on umbes 15 fm. Aatomi elektronkatte läbimõõt on tuuma läbimõõdust umbes 100 000 korda suurem. Kui aatomit mõtteliselt suurendada nii, et aatomituum saaks nööpnõelapea suuruseks, siis oleks aatom umbes staadioni suurune.

Prootonite arv tuumas määrab ära, millise keemilise elemendiga on tegemist. Sellele lisanduv  neutronite arv tuumas määrab ära, millise konkreetse isotoobiga on tegemist. Sama prootonite arvuga, kuid erineva neutronite arvuga aatomid on sama keemilise elemendi erinevad isotoobid.

Et neutron ja prooton on praktiliselt võrdse massiga, siis neutronite ja prootonite arv tuumas määrab ära aatommassi. Kuna elektronid on võrreldes nukleonidega ülikerged (peaaegu 2000 korda kergemad), siis elektronide mass aatomi massi praktiliselt ei mõjuta.

Kui aatomituumas on prootoneid ja neutroneid paarisarv, siis sellise tuuma summaarne spinn on 0. Kui tuumas on paaritu arv prootoneid või neutroneid, siis sellise tuuma spinn on poolarvuline (1/2, 3/2, jne). Kui tuumas on mõlemaid tuumaosakesi paaritu arv, siis on tuuma spinn täisarvuline (1, 2, jne.). Tuuma spinni kasutatakse ära tuumamagnetresonantsspektroskoopias. Kui tuuma spinn on võrdne 1-ga või sellest suurem, siis sellise tuuma elektriväli pole enam isotroopne ja selline tuum omab lisaks veel kvadrupoolmomenti. Seda rakendatakse tuumakvadrupoolresonantsspektroskoopias.

Esimest korda pakkus praegu kasutusel oleva aatomimudeli välja Uus-Meremaa päritolu füüsik Ernest Rutherford 1912. aastal.

Tuumafüüsika

Vaata ka
Tuumareaktsioonid
Radioaktiivsus
Maximilian I Joseph

Maximilian I Joseph (Maximilian Maria Michael Johann Baptist Franz de Paula Joseph Kaspar Ignatius Nepomuk; 27. mai 1756 – 13. oktoober 1825) oli  Baieri esimene kuningas 1806–1825. Enne seda oli ta 1799–1806 Maximilian IV Josephi nime all viimane Baieri kuurvürst, 1795–1803 Zweibrückeni hertsog ning viimane Reini pfaltskrahv 1799–1803 (Pfalz ja Zweibrücken liideti seejärel Baieriga). 

Ta oli Napoleon I ustav liitlane Saksamaal ning sai selle eest tasuks hulga alasid Lõuna-Saksamaal, sealhulgas ajutiselt Tirooli ja Salzburgi, tänu millele muutus Baier Lõuna-Saksamaa olulisimaks riigiks. 1813 liitus ta aga Napoleoni vastastega, ent säilitas kuninga tiitli ja enamiku 1803–1809 liidetud valdustest. 1818 andis ta Baierile suhteliselt liberaalse konstitutsiooni ja parlamendile üpris laiad võimupiirid.

1801 juhtus, et Münchenis varises kokku klaasikoda. Maximilian Joseph juhtis isiklikult päästetöid ja päästis 14-aastase orvust õpipoisi Joseph von Fraunhoferi elu. Maximilian Joseph andis seejärel klaasimeistrile raamatuid ja soovitas tal oma õpipoisile haridust anda. Fraunhoferist sai oma aja üks väljapaistvaimaid optikuid, ta leiutas spektroskoobi ja spektroskoopia ning tegi Baieri optikatoodete poolest kuulsaks. Ehkki Fraunhofer suri 39-aastaselt, tõstis Maximilian Joseph ta veel enne seda aadliseisusse.

1825. aastal asus Baieri troonile Maximilian I Josephi vanim poeg Ludwig I.

Isiklikku ja järglased
Maximilian oli kaks korda abielus. Esimest korda abiellus ta 30. septembril 1785 Hessen-Darmstadti vürsti Georg Wilhelmi 20-aastase tütre Augusta Wilhelminega. Sellest abielust sündis kaks poega ja kolm tütart. Üks tütar suri 3-aastaselt, ülejäänud lapsed said suureks ja abiellusid. Vanim poeg Ludwig I päris Baieri trooni. Vanim tütar Augusta abiellus Napoleoni kasupoja Eugéne de Beaumarchais'ga. Nende kahe lapse sugu kestab tänapäevani. Tütar Caroline Augusta abiellus Württembergi kuninga Wilhelm I-ga, aga lapsi ei saanud. Noorim poeg Karl Theodor abiellus kaks korda, mõlemal korral morganaatiliselt, ja sai mitu last.

Augusta Wilhelmine suri 30. märtsil 1796 30-aastasena. Maximilian I Joseph abiellus 9. märtsil 1797 Badeni markkrahvi Karl Ludwigi 20-aastase tütre Karoline Frederike Wilhelminega. Sellest abielust sündis 8 last, kellest 2 vanemat olid pojad ja ülejäänud tütred. Mõlemad pojad surid pisikesena ja ka noorim tütar suri 10-aastasena, ülejäänud lapsed said täiskasvanuks ja abiellusid. 2 tütart ei saanud lapsi, ülejäänud 3 tütre sugu kestab tänapäevani. Tütar Amalie Auguste (1801–1877) oli Saksimaa kuninganna, tütar Sophie oli Austria keisri Franz Josephi ema ja teine tütar Marie Ludovike Franz Josephi abikaasa Elisabethi ema.

1825. aastal asus Baieri troonile Maximilian I Josephi vanim poeg Ludwig I.

Monarhid
Wittelsbachid
Sündinud 1756
Surnud 1825
Baieri kuningriik
Rahvaste Ühendus

Rahvaste Ühendus (varem Briti Rahvaste Ühendus) on riikide ühendus, millesse kuulub 2022. aasta seisuga 54 riiki. Neist enamik on endised Suurbritannia kolooniad.

Rahvaste Ühendus hakkas kujunema Briti impeeriumi nõrgenedes. Alates 1887. aastast hakkasid impeeriumi liikmesalade peaministrid korrapäraselt kokku saama. 1926. aastal vastu võetud Balfouri deklaratsiooniga on Suurbritannia (metropol ehk emamaa) ja kõik tema dominioonid (Kanada, Austraalia, Uus-Meremaa, Lõuna-Aafrika Liit ja Iirimaa) võrdsed, ilma et ühelgi oleks teiste üle mingit võimu. Formaalselt astus see jõusse 1931 Westminsteri statuudiga.

Mõned riigid on Rahvaste Ühendusse tulnud ka väljastpoolt Briti impeeriumi. Namiibia oli 1920. aastast kuni iseseisvumiseni 1990 Lõuna-Aafrika Vabariigi kontrolli all. Kamerun kuulub Rahvaste Ühendusse alates 1995, ehkki Briti impeeriumi kuulus sellest ainult pisike osa. Mosambiigil ja Rwandal ei ole aga olnud seost Briti Impeeriumiga: Mosambiik oli Portugali asumaa ja Rwanda Saksa koloonia ja Belgia usaldusterritoorium.

Mitu riiki on oma liikmestaatuse ühenduses peatanud või koguni ühendusest lahkunud, ent pärast tagasi tulnud (Pakistan koguni korduvalt). Ainult Iirimaa (1949), Zimbabwe (2003), Gambia ja Maldiivid on liikmeskonnast lahkunud ega ole naasnud.

Hulk Briti impeeriumi alla kuulunud territooriume ei ole pärast iseseisvumist kunagi kuulunud Rahvaste Ühendusse. Need on kaks kolooniat (Aden ja Birma ning hulk protektoraate ja mandaatalasid: Araabia Ühendemiraadid, Bahrein, Egiptus, Iisrael, Iraak, Jordaania, Katar, Kuveit, Omaan ja Sudaan. Ka Ameerika Ühendriigid, mis lõid Briti impeeriumist lahku juba 1783. aastal, ei ole Rahvaste Ühendusega liitunud.

Rahvaste Ühendusse kuulub ligi 2 miljardit inimest ehk 31% maailma rahvastikust. Rahvamajanduse kogutoodang on 7,8 triljonit USA dollarit ehk 16% maailma majandusest. Rahvaste Ühenduse pindala on 21% maailma maismaast.

Ühenduse juht on Suurbritannia kuningas Charles III; see tiitel ei tähenda aga mingisugust võimu liikmesriikide üle.

Rahvaste Ühenduse mängud on osalejate arvu poolest maailma suurim spordiüritus pärast olümpiamänge.
Singer Vinger

Singer Vinger on eesti progeroki sugemetega punk rock'i ansambel. Singer Vinger tegutseb alates 1986. aastast, selle eelkäijad olid Pära Trust ja Turist. 

Lugude sõnum on enamasti läbi huumori esitatud iroonia. Ansambli juht on Hardi Volmer. Ansambli eripäraks võib pidada laulja Hardi Volmerit, kes esitab lugusid alati maha lugedes.

Koosseis
Hardi Volmer – vokaal
Roald Jürlau – kitarr
Mihkel Raud – kitarr
Rein Joasoo – trummid
Eerik Olle – bass
Ülo Krigul – klahvpillid
Avo Ulvik – klahvpillid (kuni 2011)
Elmu Värk – kitarr (1987 Tartu Festival)
Jaanus Raudkats – basskitarr (1995–1999)

Albumid
 1988 – "Sinni vinni" MC
 1988 – "Singer Vinger" MC
 1989 – "Jää jumalaga puberteet!" 12" LP
 1995 – "Reanimatsioon" Aidem Pot
 1996 – "Amneesia" Aidem Pot
 2000 – "Troinoi" (Pära Trust, Turist, Singer Vinger)
 2003 – "Ärq ei lääq"
 2005 – "Eesti kullafond" 2CD Hitivabrik
 2006 – "20 aastat singumist ja vingumist" CD+DVD
 2012 – "Suu laulab, süda läigib" CD
 2020 – "Kuhu?" CD, LP

Välislingid
 

 Singer Vinger
Eesti punkansamblid
Liu Xiang

Liu Xiang (sündinud 13. juulil 1983 Shanghais) on Hiina kergejõustiklane (110 m tõkkejooksja), olümpiavõitja 2004.

Saavutused 
2003 – pronksmedal sisemaailmameistrivõistlustel 60 m tõkkejooksus 7,52 (16. märts, Birmingham) 
2003 – pronksmedal 110 m tõkkejooksus 13,23 (30. august, Pariis Saint-Denis)
2004 – hõbemedal sisemaailmameistrivõistlustel 60 m tõkkejooksus 7,42 (6. märts, Budapest )
2004 – olümpiavõitja 110 m tõkkejooksus 12,91 (27. august, Ateena)
Liu Xiangi tulemus 12,91 on maailmarekordi kordamine.

Isiklikku 
Liu Xiang on 189 cm pikk ja kaalub 85 kg.

Välislingid 
 
Pilte Liu Xiangist

Hiina jooksjad
Sündinud 1983
Tour de France'i võitjate loend

Siin on loetletud jalgrattavõistluse Tour de France võitjad alates esimesest võistlusest 1903. aastal.

1903–1920

1921–1940

1941–1960

1961–1980

1981–1998 

* 1997. aastal sai Luttenberger valge särgi, olles noorte arvestuses paremuselt teine, kuna parim noor Ullrich sai kollase särgi.

1999–2019 

Aastatel 1999–2005 järjest seitse võitu saanud L. Armstrongi tulemused tühistati 2012. aastal, kuid otsustati järgmised kohad saanud sportlasi mitte uuteks võitjateks kuulutada.

V
Spordi loendid
Sõjaväeline auaste

Sõjaväeline auaste (vananenud termin aukraad) on sõjaväelase või reservis (erus) oleva sõjaväekohuslase auaste, mis määrab sõjaväelase hierarhilise positsiooni (õigused ja kohustused) teiste sõjaväelaste suhtes. Sõjaväeline auaste antakse igale sõjaväes teenivale isikule.

Auastmed jagunevad ohvitseride, allohvitseride ja sõdurite auastmeteks. Ohvitseride auastmed jagunevad kõrgemateks, vanem- ja nooremohvitserideks. Igal auastmel on oma auastmetunnus, mida kantakse sõjaväe vormiriietusel. Mõnikord eristatakse veel nooremallohvitsere ja vanemallohvitsere.

Eesti

Eesti sõjaväeline auaste on Eesti Vabariigi nimel kaitse- või reservväelasele antav nimetus, mis sõltub tema sõjaväelisest väljaõppest, haridusest, sõjaväelisest ametikohast, tegevteenistuse staažist ning põhiväeliigist. 

Kõrgeim võimalik Eesti õhu- ning maaväe auaste on kindral, mereväes admiral.

Ukraina 
Kõrgeim võimalik sõjaväeline auaste on kindral.

Vaata ka
Teise maailmasõja sõjaväeliste auastmete võrdlev tabel

Sõjandus
Sõjaväeline kord
Neptunism

Neptunism on 18. sajandi lõpu ja 19. sajandi alguse geoloogiline hüpotees, mille kohaselt on kivimid, mida me tänapäeval tunnume tardkivimitena, tekkinud mereveest väljakristalliseerumise tulemusel. Tänapäeval ei ole see hüpotees enam tõsiseltvõetav. 

Neptunistidele vastandusid plutonistid, kes väitsid, et tardkivimid on moodustunud vedela magma või laava tardumise tulemusel. 19. sajandi algupoolel sai selgeks, et plutonistidel oli õigus. 

Arusaam, et tardkivimid on tekkinud vedela magma või laava tardumisel võib tunduda meile loomulik, kuid keskajal ja ka hiljem arvasid paljud teisiti. Näiteks 16. sajandi Šveitsi filosoof Konrad Gesner oli veendunud, et heksagonaalsed basaldi sambad on hiiglaslikud kristallid, mis on sadenenud ookeanide põhja. Ta ei olnud kaugeltki ainus ega ka viimane. Veel kaks sajandit hiljem arvas Richard Pococke, et Põhja-Iirimaa Giant's Causeway on tekkinud samal viisil. Neptunism ei olnud siiski ainuvalitsev seisukoht, sellele vastandusid tänapäevasemate vaadetega plutonistid. Plutonistide ja neptunistide vaheline võitlus on üks "verisemaid" selletaolisi geoloogia ajaloos. Neptunistide koolkonna liidriks oli Abraham Gottlob Werner (1749–1817), kelle õpilasteks olid muuhulgas Alexander von Humboldt, Leopold von Buch, Georges Cuvier, Johann Wolfgang von Goethe jt. Werner ei omistanud vulkaanidele kuigi suurt tähtsust. Tema arvates olid vulkaanid korstnaks, mille all põlesid kivisöelademed. 

Neptunistide jalgealune lõi kõikuma siis, kui keemikutele sai selgeks, et kristallid ei pea tingimata formeeruma vesilahustest, vaid nad võivad tekkida ka näiteks silikaatse vedeliku jahtumisel. Pealegi ei ole tardkivimid merevees lahustuvad, mida võiks eeldada, kui toetuda neptunistide hüpoteesile.    

Geoloogia
Kolõvan

Kolõvan (Колывань) on alev Venemaal Novosibirski oblastis, Kolõvani rajooni halduskeskus.

Asutatud 1797. aastal. Asulas on säilinud mitmeid üle 200-aastasi palkmaju.

Novosibirski oblast
Venemaa alevid
Apollo (täpsustus)

Apollo on:
vanakreeka jumala Apolloni ladinakeelne nimi 
Apollo, vanakreeka Apollonile vastav jumal  vanarooma mütoloogias 
Apollo on liblikaperekond
 Apollo kosmoseprogrammid
 Apollo 11 
 Apollo 12 
 Apollo 13
 Apollo 14 
 Apollo 15 
 Apollo 16 
 Apollo 17
 Apollo-tüüpi asteroidid
 Apollo (kino), endine kino Tartus (hävinud)
 Apollo madal 
 Apollo Raamatud (Apollo Holding OÜ) ja Apollo Kino (Apollo Kino OÜ)

 Apollo oli Apollo Computer-i, aastast 1988 Hewlett-Packard-i, graafilise kasutajaliidesega tööjaam
 Apollo oli Adobe® AIR™-i (Adobe Integrated Runtime) hüüdnimi arendusjärgus
 Apollo oli koondnimetus arvutifirma VIA Technologies toodetud kiibistikele  Socket 7, Socket 370 ja Slot 1 protsessorite jaoks.

 "Apollo", Timebelle laul 2017. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel

Vaata ka 
Apollo sild, Bratislavas
 Apollonios, mehenimi
 Apollonius

Viited
Vabariiklik Partei (Eesti)

Vabariiklik Partei (lühend VP) oli 1999–2012 tegutsenud Eesti erakond. Erakonna esimees oli Tartu Ülikooli Pärnu kolledži majandusteooria lektor Kristjan-Olari Leping. 2005. aasta 19. mai seisuga oli erakonnal 1080 liiget. Partei oli uusparempoolne, eurovastane erakond. 2010. aastal tegi Vabariiklik Partei (VP) Eesti Iseseisvusparteile (EIP) ühinemisettepaneku, mille see oma korralisel üldkoosolekul 29. mail 2010 heaks kiitis. 20. mail 2011 sõlmisid Vabariiklik Partei ja Eesti Iseseisvuspartei ühinemislepingu. Ühinemine jõustus 12. jaanuaril 2012, mil ühendava ühingu Eesti Iseseisvuspartei registrikaardile tehti ühinemiskanne. 13. jaanuaril 2012 kustutati Vabariiklik Partei erakonnaregistrist.

Valimistulemused

2002. aasta kohalike omavalitsuste valimistel osales VP oma nimekirjaga ainult Pärnu linnas, kus saadi 163 häält (1,1%). 2003. aasta Riigikogu valimisel ei osaletud. 2004. aasta Euroopa Parlamendi valimisel ei osaletud. 2007. aasta Riigikogu valimistel erakond samuti ei osalenud.

Viited 

Eesti endised erakonnad