joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
John Banville

William John Banville (sündinud 8. detsembril 1945 Wexfordis Iirimaal) on iiri kirjanik ja stsenarist. Ta kasutab ka pseudonüümi Benjamin Black.

Banville on võitnud mitu mainekat kirjandusauhinda ning teda on mitmel korral peetud Nobeli kirjandusauhinna pretendendiks.

Tunnustus
 1976 – James Tait Blacki mälestusauhind
 2005 – Bookeri auhind
 2011 – Franz Kafka auhind
 2013 – Iiri PEN-klubi auhind, Austria riiklik Euroopa kirjanduse auhind
 2014 – Astuuria printsi auhind

Teoseid
Romaanid
 "Nightspawn" (1971)
 "Birchwood" (1973)
 "The Revolutions Trilogy":
 "Doctor Copernicus: A Novel" (1976)
 "Kepler: A Novel" (1981)
 "The Newton Letter: An Interlude" (1982; eesti keeles "Newtoni kiri: vahepala", tõlkinud Krista Kaer, Loomingu Raamatukogu 40, 1990)
 "Mefisto" (1986)
 "The Book of Evidence" (1989)
 "Ghosts" (1993)
 "Athena: A Novel" (1995)
 "The Ark" (1996)
 "The Untouchable" (1997; eesti keeles "Puutumatu", tõlkinud Krista Kaer, Tallinn: Varrak, 2005)
 "Eclipse" (2000)
 "Shroud" (2002)
 "Prague Pictures: Portrait Of A City" (2003)
 "The Sea" (2005, Bookeri auhind; eesti keeles "Meri", tõlkinud Karin Suursalu, Tallinn: Pegasus, 2006)
 "The Infinities" (2009)
 "Ancient Light" (2012)
 "The Blue Guitar" (2015)

Näidendid
 "The Broken Jug: After Heinrich von Kleist" (1994)
 "Seachange" (lavastati 1994 Dublinis, avaldamata)
 "Dublin 1742" (lavastati 2002 Dublinis, avaldamata)
 "God's Gift: A Version of Amphitryon by Heinrich von Kleist" (2000)
 "Love In The Wars" (Heinrich von Kleisti "Penthesilea" adapteering, 2005)

Pseudonüümiga "Benjamin Black"
 "Christine Falls" (2006)
 "The Silver Swan" (2007)
 "The Lemur" (2008)
 "Elegy for April" (2010)
 "A Death In Summer" (2011)
 "Vengeance" (2012)
 "Holy Orders" (2013)

Viited

Kirjandus
 Derek Hand, John Banville: Exploring Fictions. Dublin: Liffey Press, 2002. ISBN 1-904148-04-2
 Rüdiger Imhoff, John Banville: A Critical Introduction. Dublin: Wolfhound Press, 1997. ISBN 0-86327-582-6
 John Kenny, John Banville. Dublin: Irish Academic Press, 2009. ISBN 978-0-7165-2901-9
 Joseph McMinn, John Banville: a critical study. Dublin: Gill and MacMillan, 1991. ISBN 0-7171-1803-7
 Joseph McMinn, The Supreme Fictions of John Banville. Manchester: Manchester University Press, 1999. ISBN 0-7190-5397-8

Välislingid
 John Banville Aosdána lehel
 Benjamin Blacki ametlik sait

Iiri kirjanikud
Stsenaristid
Sündinud 1945
Livenza

Livenza ([liˈvɛnʦa], ladinakeelne nimi Liquentia; veneetsia keeles Łivensa; friuuli keeles Livence, lääne-friuuli murdes Lighintha) on jõgi Itaalias Veneto ja Friuli-Venezia Giulia maakondades.

Jõe lätted asuvad Polcenigos ja Canevas, suue Porto Santa Margheritas.

Livenza keskmine vooluhulk on 85 m³/s. Jõgi on peaaegu kogu pikkuses laevatatav, selle laius Portobuffolést kuni Aadria mereni on 10 kuni 30 meetrit.

Jõe kallastel asuvad mitmed omavalitsusüksused, sealhulgas: Polcenigo, Caneva, Fontanafredda, Sacile, Gaiarine, Brugnera, Portobuffolé, Prata di Pordenone, Pasiano di Pordenone, Meduna di Livenza, Motta di Livenza, San Stino di Livenza, Torre di Mosto ja Caorle.

Viited

Välislingid

Itaalia jõed
Aadria mere vesikond
Artur Vahter

Artur Vahter (23. veebruar 1913 Kalvi vald Virumaa – 12. august 2004 Tallinn) oli eesti muusikateadlane, dirigent ja muusikapedagoog.

Elulugu
Artur Vahter õppis 1920. aastatel Koila koolis. 1932. aastal lõpetas ta Rakvere Õpetajate Seminari ja 1941. aastal Eesti NSV Tallinna Konservatooriumi koolimuusika erialal.

Aastatel 1932–1940 töötas Artur Vahter õpetajana Narvas. 1941. aastal, mobiliseerituna Punaarmeesse, saadeti ta algul metsatöödele Venemaa põhjaossa Ivdelisse. Kui loodi Eesti rahvuskorpus, sai temast korpuse kapellmeister kuni demobiliseerimiseni 1946. aasta augustis.

Aastatel 1946–1957 oli Artur Vahter Riikliku Akadeemilise Meeskoori (RAM) dirigent Gustav Ernesaksa kõrval. Aastatel 1959–1963 dirigeeris ta Eesti Raadio segakoori (peadirigent Jüri Variste). Samal ajal oli Vahter Tallinna Riikliku Konservatooriumi muusikaajaloo ning dirigeerimise õppejõud ja aastatel 1949–1966 muusikateaduse kateedri juhataja. 1966–1971 töötas ta muusikapedagoogika kateedri juhatajana Eduard Vilde nimelises Tallinna Pedagoogilises Instituudis. Kui kateeder toodi üle Tallinna Riiklikku Konservatooriumi, jätkas ta kateedrijuhatajana kuni 1983. aastani. 1962. aastast oli ta dotsent ja 1968. aastast professor. 

Muusikateadlasena oli Vahter Eesti Heliloojate Liidu liige.

Artur Vahter suri 12. augustil 2004 Tallinnas ja ta maeti 21. augustil 2004 Metsakalmistule.

Isiklikku
Aastast 1944 oli Artur Vahter abielus Salme Vahteriga (neiuna Maripuu, 1925–2010). Neil oli kaks poega: muusik Tauno Vahter (1946-2018) ja kunstnik Kuulo Vahter (sündinud 1954). Arturi vend oli õigusteadlane ja poliitik Leonhard Vahter (1896–1983).

Teosed
"Gustav Ernesaks", Tallinn 1959
"Gustav Ernesaks", Moskva 1961
"Aleksander Läte", Tallinn 1963
"Lauluga läbi aegade" (koos Arvo Ratassepaga), Tallinn 1965
"Eesti heliloojad ja muusikateadlased. Bibliograafiline leksikon." Koostaja ja kaasautor, Tallinn 1966
"Nõukogude Eesti muusikast" (koos Leo Normetiga eesti, vene ja inglise keeles), Tallinn 1965
"Aleksander Läte" (vene keeles),  Leningrad 1968
"Eesti muusika I" Koostaja ja kaasautor, Tallinn 1968
"Eesti muusika II" Koostaja ja kaasautor, Tallinn 1975
"Miina Härma", Tallinn 1971
"Karl August Hermani päevik", Tallinn 1989
"Kapellmeistri päevik", Tallinn 1990
"Karl August Hermann. Lühimonograafia", Tallinn 1990
"Konstantin Türnpu. Monograafia", Tallinn 2003
"Eestikeelse muusikaterminoloogia kujunemine ja areng", Tallinn 2003
"Kui mina alles noor veel olin" (mälestuspilte karjapõlvest, koolitee algusest, õppimisest algkoolis, Rakvere Õpetajate Seminaris ja Tallinna Konservatooriumis, kohustuslikust sõjaväeteenistusest ning kutsetööst algkooliõpetajana), Tallinn 2003

Viited

Eesti muusikateadlased
Eesti dirigendid
Eesti muusikapedagoogid
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia professorid
8. Eesti Laskurkorpuse koosseis
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1913
Surnud 2004
Väo lubjakivimaardla

Väo lubjakivimaardla on üleriigilise tähtsusega lubjakivimaardla, mis asub Harju maakonnas Rae vallas. Maardla pindala on 487 ha. 

Tootsa kihi paksus on maksimaalselt 6,7 m ja geoloogiliselt on see Ordoviitsiumi ladestu Lasnamäe lademe lubjakivi. Maardla katendi paksus on kuni 4,5 m. 

Maardla lubjakivi saab kasutada nt killustiku valmistamiseks.

Maardlast on Eestis kaevandatud (nt 2002)

Kaevandamisel tekkinud Väo karjäär on Väo kihistu stratotüübiks. Kuna karjääris kaevandatakse, on sealne läbilõige aktiivselt uuenev.

Viited 

Rae vald
Eesti maardlad
Joosu savimaardla

Joosu savimaardla on üleriigilise tähtsusega savimaardla Põlva maakonnas Põlva vallas..

Tootsa kihi paksus on 7–13 m ja geoloogiliselt on see Devoni ladestu Burtnieki lademe savi. Maardla pindala on 25 ha, maardla katendi paksus on maksimaalselt 9 m.

Joosu maardla savi kuulub rasksulava savi kategooriasse, savi sulamistemperatuur on 1530–1750 kraadi.

Joosu maardla savi on kasutatud 1920. aastatest telliste, šamottkivide, keraamika ja portselani tootmiseks. Nõukogude perioodil kasutasid Joosu savi tellisetehas Võrukivi ja Tallinna Ehituskeraamika Tehas.

Käesolevaks ajaks on maardla ammendatud. Karjäär on täitunud veega, tekkinud järve nimetatakse Savijärveks.

Viited 

Põlva vald
Eesti maardlad
Taraškievica

Taraškievica ehk valgevene klassikaline ortograafia (valgevene keeles тарашкевіца, клясычны правапіс) on valgevene keele kirjaviis.

See põhineb tänapäeva valgevene kirjakeele normil, mille esimesena määratles 1918. aastal Branisłaŭ Taraškievič ja mis oli Valgevenes ametlikult kasutusel kuni valgevene õigekirjareformini 1933. aastal. 1933. aastast on taraškievicat kasutatud välismaal elavate valgevenelaste seas ning Valgevenes üksnes mitteametlikult.

Nimi taraškievica rõhutab selle kirjaviisi lähedust Branisłaŭ Taraškieviči tööle ning võib pärineda ajast enne Teist maailmasõda.

1994. aasta paiku võttis kirjaviisi teise nimetuse klassikaline kirjaviis kasutusele Vincuk Viačorka, tänapäevase taraškievica edendaja ja looja''.

2005. aastal, mil avaldati "Valgevene klassikaline ortograafia", normiti tänapäevane taraškievica. 2007. aastal määras Internet Assigned Numbers Authority taraškievicale omaette allkeelekoodi (täiskood on "be-tarask", kus "be" tähistab valgevene keelt).

Viited

Välislingid

 "БЕЛАРУСКІ КЛЯСЫЧНЫ ПРАВАПІС" ("Valgevene klassikaline ortograafia"), 2005
 R. G. A. de Bray "1968: Grammatical Changes in Modern Literary Belarusian Language" Loeng Inglise-Valgevene Seltsis Londonis 26. jaanuaril 1968
 "Арфаграфічны слоўнік (Наша Ніва)" Valgevene õigekeelsussõnaraamat "Naša Niva", 2001

Valgevene
Kiri
Mariel Aim

Mariel Aim (sündinud 20. augustil 1994 Elvas) on Eesti lauljatar.

2011. aastal võttis ta osa Tallinna Televisiooni telesaatest "Tallinn, I'm Famous". Ta pääses saates Ivar Musta tiimis finaali.

2012. aasta alguses valmis tal koostöös W.L.T-ga (tegelik nimi Taavo Mägi) lugu "Öised teed" , mis on tuntud Cyndi Lauperi loo "Time After Time" kaverlugu.

Sama aasta augustis alustas lauljatar koostööd produtsent Tõnu Lindretiga, kellega koos valmis neil kokku 3 lugu.

Oktoobris 2012 valmis tal koostöös Dünastiaga lugu "Su peol on vabadus". Juunis 2014 avaldati singel "Suvetuules" .

Alates 2019. aastast tegutseb Mariel pop-rock bändis Tidal Dunes, kellega koos avaldati aprillis 2020 esimene singel "Drag Race" .

Juunis 2020 avaldas Mariel kaveri ja video loole "Toxic" , mis originaalis kuulub Britney Spearsi repertuaari.

Diskograafia

Singlid
 2011 – "Laul südamest" (koos Martin Alttoaga)
 2012 – "Öised teed" (koos W.L.T-ga)
 2012 – "Unistus"
 2012 – "Kauge lend"
 2012 – "Su peol on vabadus" (koostöös Dünastiaga)
 2012 – "Aisakell"
 2014 – "Suvetuules"
 2020 – "Drag Race" (bändiga Tidal Dunes)
 2020 – "Toxic" (kaverlugu - originaalis Britney Spears)

Viited

Sündinud 1994
Eesti lauljad
Tehnika Ajakiri

Tehnika Ajakiri oli aastatel 1930–1940 Tallinnas ilmunud igakuine ajakiri.

Ajakiri jätkas 1922–1927 ilmunud ajakirja Eesti Raudtee ja 1928–1929 ilmunud ajakirja Tee ja Tehnika järjepidevust. 

Ajakirjas kajastati muu hulgas ehituse, energeetika, materjaliteaduse, teede temaatikat.

Aastatel 1936–1940 andis ajakiri välja lisaväljaannet Insenerikoja Teated.

Vaata ka
Autorevüü

Viited 

Eesti tehnikaajakirjad
Eesti teadusajakirjad
Nils Muižnieks

Nils Muižnieks (sündinud 31. jaanuaril 1964 Los Angeleses) on Läti politoloog ja inimõigusaktivist. Ta oli 2012–2018 Euroopa inimõigustevolinik.

Muižnieks sündis läti põgenike perekonnas. Ta õppis Princetoni ja Berkeley Ülikoolis politoloogiat. Tema doktoriväitekirja pealkiri oli "The Baltic popular movements and the disintegration of the Soviet Union".

1994–2002 oli ta Läti inimõiguste ja rahvusuuringute keskuse direktor. 2002–2004 oli ta Läti integratsiooniminister. 2004 kandideeris ta Läti Esimese Partei nimekirjas Euroopa Parlamenti. Seejärel töötas ta Euroopa Rassismi ja Sallimatuse Vastase Komisjoni liikme (2005–2010) ja esimehena (2010–2012). Jaanuaris 2012 valiti ta Euroopa Komisjoni inimõigustevoliniku kohale ning ta asus ametisse 1. aprillil.

2020. aastast töötab ta Amnesty Internationali Euroopa haru direktorina.

Tunnustus
 2005 Maarjamaa Risti III klassi teenetemärk

Isiklikku
Nils Muižnieks on abielus, tal on kaks tütart.

Ta räägib emakeelena nii läti kui ka inglise keelt.

Viited

Välislingid 

Euroopa Nõukogu inimõigustevoliniku koduleht
Euroopa inimõiguste volinik saabub Eestisse, Postimees, 24. märts 2013

Läti teadlased
Politoloogid
Maarjamaa Risti III klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1964
Vaba Maa

Vaba Maa oli aastatel 1918–1938 Tallinnas ilmunud ajaleht (päevaleht), mida andis välja OÜ Vaba Maa. 

Ajaleht ei ilmunud esmaspäeviti, mil ilmus Esmaspäev. Vaba Maa viimane peatoimetaja oli Eduard Laaman. Aastatel 1918–1932 oli see Eesti Tööerakonna ja 1932–1935 Rahvusliku Keskerakonna häälekandja.

Ajalehe peatoimetajad
1918–1921 Julius Seljamaa
1921 Lui Olesk
1921–1929 Ado Anderkopp
1923 Ants Piip
1924–1929 Eduard Laaman
1930–1938 Eduard Laaman

1934. aasta reklaamis on öeldud: 

Ajalehe Vaba Maa viimane number ilmus 4. märtsil 1938.

Viited

Kirjandus 
 http://entsyklopeedia.ee/artikkel/vaba_maa_%28ajaleht%291
Vaba Maa (1918–1938) – Eesti rahvusbibliograafia 

Eesti endised ajalehed
Tallinna ajalehed
Vagabund

Vagabund oli aastast 1991 tegutsev Eesti kirjastus. Kirjastus pidas ennast 1990. aastal ilmunud kultuurilehe Vagabund õigusjärglaseks. 

Kirjastust juhtis Joel Sang.

Ettevõte kirjastas muu hulgas luulet, esseesid, filosoofiateemalisi teoseid. Ettevõte on kirjastanud ka raamatuid sarjast "Avatud Eesti Raamat".

Viited 

Eesti kirjastused
Välis-Eesti

Välis-Eestiks nimetatakse väljaspool Eestit elavate eestlaste kogukonda. See on olnud ka mitme väljaande nimi:
Välis-Eesti (ajakiri 1926) oli 1926 ja 1936–1940 New Yorgis ilmunud ajakiri.
Välis-Eesti (ajakiri 1929) oli 1929–1940 Tallinnas ilmunud ajakiri.
Välis-Eesti (ajakiri 1996) oli 1996–1997 Tallinnas ilmunud ajakiri.
Välis-Eesti (ajaleht) oli 1944–1995 Stockholmis ilmunud paljusid teemasid käsitlev ajaleht

Kasutatud kirjandus
EE 12. köide, 2003 lk 696
Krista Kiuru

Krista Katriina Kiuru (sündinud 5. augustil 1974 Poris) on Soome sotsiaaldemokraatlik poliitik. Ta oli 24. juunist 2014 kuni 29. maini 2015 Alexander Stubbi valitsuse haridusminister ja kommunikatsiooniminister. 6. juunist 2019 on ta Soome rahvastiku- ja sotsiaalteenuste minister (Antti Rinne valitsuses ja alates 10. detsembrist 2019 Sanna Marini valitsuses).

Enne seda oli ta 24. maist 2013 Jyrki Kataineni valitsuse haridusminister ja veelgi varem kommunikatsiooni- ja eluasememinister.

Ta on hariduselt riigiteaduste magister. Ta on enne Eduskunna liikmeks valimist tegutsenud sotsiaaldemokraatlikes noorte- ja õpilasorganisatsioonides. Samuti oli ta Ulvila lütseumis filosoofia, usundiõpetuse ja draamakasvatuse õpetaja.

Aastal 2007 valiti ta SDP nimekirjas Satakunta valimisringkonnast 5560 häälega Eduskunna liikmeks. Aastal 2011 valiti ta 7786 häälega uuesti Eduskunna liikmeks. 22. juunil 2011 sai ta Jyrki Kataineni valitsuses kommunikatsiooni- ja eluasemeministriks.

Isiklikku 
Krista Kiuru on estofiil ja valdab vabalt eesti keelt. Usu poolest on ta luterlane. Tema elukaaslane on investeerimisteenuste ettevõtte müügidirektor Simo Rahikainen; 17. märtsil 2022 sündis neile tütar.

Viited

Välislingid
 Intervjuu Krista Kiuruga EPL

Soome poliitikud
Estofiilid
Pedagoogid
Sündinud 1974
Animas Forks

Animas Forks on Ameerika Ühendriikides Colorados San Juani maakonnas asuv kummituslinn. See asub Silvertonist 19 kilomeetrit kirdes.

Asukoht

Animas Forks asub Alpine Loop National Back Country Byway teede võrgustikus. Sellesse võrgustikku kuulub 105 km katteta teid, mis ühendavad mägikülasid Lake Cityt, Ourayd ja Silvertoni. Enamikku sellest piirkonnast haldab kas USA Metsateenistus või Maahaldusbüroo. Aastas külastab Animas Forksi üle 100 tuhande inimese. Animas Forks asub 3400 m kõrgusel üle merepinna.

Tee Silvertonist Animas Forksi on läbitav suvel läbitav kaherattaveoliste sõidukitega, aga sealt edasi üle Engineeri kuru Lake Citysse sõitmiseks on vaja neljarattavedu.

Asula teke 

Esimene palkmaja ehitati Animas Forksi 1873 ja 1876 sai Animas Forksist kaevandusasula. Tol ajal oli seal 30 maja, hotell, kauplus, kõrts ja postkontor. Aastal 1883 elas asulas 450 inimest ja 1882 hakkas ilmuma ajaleht "Animas Forks Pioneer", mis lõpetas tegevuse 1886. aasta oktoobris. Igal sügisel rändas massiliselt inimesi soojemasse linna Silvertoni. Aastal 1884 oli Animas Forksis 23-päevane lumetorm, lumekihi paksus oli 7,6 meetrit, elanikud pidid kaevama tunneleid, et saada majast majja. Animas Forksi majandus põhines kaevandamisel ning maagi töötlemisel ja saadustega kauplemisel.

Langus

Kaevandamisest tulev kasum hakkas vähenema ja kuigi 1904 avati Animas Forksis saeveski nimega Gold Prince Mill, oli elu asulas peaaegu lõppenud. Isegi asulat läbiv raudteeliin ei täitnud talle pandud ootusi. Gold Prince Mill suleti 1910 ja 1917 koliti selle seadmed Eurekasse, mis ise samuti hiljem kummituslinnaks muutus. Selle ettevõtte sulgemine andis märku Animas Forksi lõpust ja 1920. aastatel muutus Animas Forks kummituslinnaks.

Linn tänapäeval

Asulast on saanud turismiatraktsioon. Colorado Osariigi Ajaloofond andis 1997 ja 1998 San Juani maakonnale koostöös Maahaldusbürooga raha järelejäänud hoonete stabiliseerimiseks. Maakond ja Maahaldusbüroo haldavad asulat ühiselt. Selle parklas jagatakse asulat tutvustavaid brošüüre ja kaarte. Kuigi sissepääs hoonetesse ei ole piiratud, on mõne hoone põrand väga hapraks muutunud ja ähvardab kokku variseda.

Vaata ka
Kummituslinnad Colorados

Ameerika Ühendriikide kummituslinnad
San Juani maakond (Colorado)
Colorado asulad
Varak

Varak oli Eesti kirjastus, mis tegutses aastatel 1925–1941 Tallinnas. Selle asutas Bernhard Linde.

Varak kirjastas muu hulgas tõlkeilukirjandust, elulugusid, mälestusi.

Vaata ka
Varrak (kirjastus)
Varrak (kirjastus 1919)

Viited 

Eesti kirjastused
Tallinna endised ettevõtted
SA Theatrum

SA Theatrum (ametliku nimega Sihtasutus THEATRUM) on aastal 2005 asutatud sihtasutus, mis jätkab aastal 1994 asutatud stuudioteatri Theatrum tööd.

Stuudioteatri asutasid 1994 Eesti Humanitaarinstituudi teatriõppetooli üliõpilased ja õppejõud ning Vanalinna Hariduskolleegiumi teatriprogrammist osavõtjad. 

Sihtasutus peab oma ülesandeks näiteks tuntud teatritegelaste tegevus toetamist ning näitlejatele treeningutundide ja teoreetiliste teadmiste andmist.

Sihtasutus kasutab oma tegevuseks Tallinna Dominiiklaste kloostri aidahoone III korrust.

Viited

Välislingid
Sihtasutuse koduleht (vaadatud 20.02.2013)

Eesti sihtasutused
Eesti teatrid
Tallinna teatrid
Teleteater

Teleteater oli Eesti Televisiooni struktuuriüksus, mis aastast 1956 tõi teleekraanile telelavastusi.

2006. aasta seisuga oli Teleteater televisioonis näidanud 400 telelavastust.

Esimene telelavastus oli Eduard Vilde jutustuse "Nimekiri" instseneering. 

Teleteater on edastanud ka telemuusikale (esimene aastal 1959), teleoopereid (esimene aastal 1963) ja lastetelelavastusi.

Viited

Välislingid
50 aastat tagasi oli esmakordselt eetris Teleteater, ETV pressiteated, 2006

Eesti Televisioon
Eesti teater
Võrukeste lipp

Võrukeste lipp või ka võru (võro) lipp on lipp, mis on mõeldud sümboliks võru keelele, selle kõnelejaile ja nende maale – vanale Võrumaale, mis on võru keele- ja kultuuriala. Valge kaheksakannaga roheline lipp valiti lipukonkursi paljude kavandite hulgast võrukeste lipuks 2013. aastal.

Tähendus 
Võrukeste lipul on kujutatud valge kaheksakand tumerohelisel taustal. Seda märki on näha rahvarõivastel, kinda- ja vöökirjades ja muial. Usutakse, et märk kaitseb halva eest ja toob õnne.

Kaheksakanna kaheksa nurka tähendavad vana Võrumaa kaheksat kihelkonda (Urvaste, Kanepi, Põlva, Räpina, Vastseliina, Rõuge, Hargla, Karula).

Roheline värv tähendab vana Võrumaa rohelist metsa ja võrukeste loodusega koos elamist. Valge värv tähendab võrukese puhast ja ausat hinge. Valge on ka rahvarõiva särgi värv.

Ajalugu 
Vajadus võrukeste oma lipu järele tekkis koos võru keele ja kultuuri liikumisega, mis algas suurema hooga 1980ndate lõpus. Suurem nõudmine võru lipu järele tekkis võru keele tähistamiseks Interneti keelevalikutes ja võrukeelsetel suurematel ettevõtmistel, nagu Kaika suveülikool ja Uma Pido.

Kuniks polnud ametlikku võru lippu, pakuti välja kavandeid, millest üht esimest, 2004. aastal loodud kavandit – kolla-sinine ring sini-rohelisel taustal – hakati ka juba mitmel veebilehel kasutama.

Vaata ka
Võrumaa lipp

Välislingid
Võrukeste lipukonkursi tulemustest ajalehes Uma Leht

Võrukeste lipust Võro Seltsi VKKF kodulehel

Eesti lipud
Soome-ugri maailma lipud
Võrukesed
Eesti Rahvusteater

Nime Eesti Rahvusteater on kandnud mitu väljaspool Eestit tegutsenud või tegutsevat teatrit.

Eesti Rahvusteater (ka nimena: Eesti Rahvusteater Saksamaal), tegutses 1945–1949
Eesti Rahvusteater (ka nimena:  Eesti Rahvusteater Kanadas (teater 1972)), tegutseb aastast 1972 Torontos
Eesti Rahvusteater Kanadas (teater 1951), tegutses 1951–1981 Torontos

Kasutatud kirjandus
EE 12. köide, 2003: 94
Tudengijazz

Tudengijazz on aastast 1982 toimuv rahvusvaheline üliõpilaste džässifestival. 

Festivali eesmärkide seas on toetada Eesti ja välismaa muusikute ühisprojekte, tutvustada noortele džässi ning neid kaasata džässimuusika viljelemisse.

Viited

Välislingid
Festivali koduleht (ei töötanud 20.02.2013)

Eesti muusikafestivalid
Džäss
Eesti džäss
Torma pasunakoor

Torma pasunakoor (ka Torma puhkpilliorkester) on aastast 1848 Tormas Jõgeva vallas tegutsev puhkpilliorkester. 

Aastatel 2006–2018 tegutses Torma pasunakoor koostöös Kaitseliiduga, oli registreeritud mittetulundusühinguna ja kandis nime Kaitseliidu Jõgeva Maleva ja Torma Valla Ühisorkester. 2018. aastal muudeti nimi uuesti Torma puhkpilliorkestriks, sest haldusreformi tulemusel lakkas Torma vald eksisteerimast.

Torma pasunakoor on Eesti esimene pasunakoor. Osa allikaid nimetab Eesti esimeseks pasunakooriks Väägvere pasunakoori. Arhiiviandmed näitavad aga, et 1839. aastal asutatud Väägvere orkester polnud pasunakoor: orkestri koosseisus mängisid asutamisel kaks viiulit, kaks klarnetit, kaks ventiilideta metsasarve ja vile.

Torma pasunakoorile pani 1848. aastal aluse Torma kihelkonnakooli õpetaja Adam Jakobson. 

Pasunakoor on osalenud kõikidel Eesti üldlaulupidudel (v.a 1965).

Dirigendid 

 Adam Jakobson (orkestri asutaja-juht aastail 1848–1857)
 Carl Robert Jakobson (1859–1862)
 Friedrich Masing (1863–1875)
 Joosep Neumann (1876–1878)
 Adalbert Reiljan (1879–1894), asutas ka viiulikoori;
 Gustav Kommusaar (1895–1920)
 August Tomberg (1921–1936)
 Hugo Kirdelaht (1937–1941)
 Oskar Kask (1945–1952)
 Alfred Õunapuu (1953–2001)
Alfred Õunapuu jäi dirigeerimisest kõrvale tegelikult 1998. aastal, kuid lõi pillimehe ja organisaatorina orkestri tegevuses kaasa kõrge vanuseni. 1998. aastal andis ta dirigendikepi üle Enno Tublile. Seejärel on orkestrit juhtinud Kaido Järvsoo, Raino Kubjas, Veronica Lass, Vairi Niinep ja Kristi Talistu.

Vaata ka
Väägvere pasunakoor

Viited

Välislingid
Pasunakoorist portaalis www.virumaa.ee (vaadatud 20.02.2013)

Eesti orkestrid
Puhkpilliorkestrid
Eesti Teatri- ja Muusikamuuseum

Eesti Teatri- ja Muusikamuuseum (lühend ETMM või TMM) on Tallinnas asuv muuseum. 1. veebruaril 2019 ühinesid riigiasutused Eesti Teatri- ja Muusikamuuseum ning Eesti Ajaloomuuseum sihtasutuseks Eesti Ajaloomuuseum.

Muuseum asub Tallinna vanalinnas ja paikneb ajaloolise linnamüüri ja aastatel 1370–1380 rajatud Assauwe kaitsetorniga seotud hoones. Lisaks on muuseumil sisehoov – Karjase hoov.

Muuseum sai alguse helilooja ja organisti Peeter Süda pärandi kogumisega seotud liikumisest. 22. märtsil 1924 asutasid Mart Saar, Cyrillus Kreek ja August Pulst Peeter Süda Mälestuse Jäädvustamise Ühingu. 1931. aastal nimetati see ümber Muusikamuuseumi Ühinguks. 

Muuseumi teatrikogude aluseks on näitleja Heino Vaksi pärand. 1937. aastal asutatud Teatrimuuseumi Ühing liideti 1941. aastal Muusikamuuseumi Ühinguga.

Muuseumi esimene asukoht oli Kadrioru lossis Tallinna Eesti Muuseumi ruumides. Esialgu sisaldas see üksnes Peeter Süda kogu. 1. märtsil 1934 viidi muuseum üle Tallinna Konservatooriumi ruumidesse Assauwe torni aadressil Müürivahe 12. Samas majas elas aastatel 1923–1933 konservatooriumi direktor Jaan Tamm.

Muuseumis on muusika- ja teatriosakond, muusika- ja teatrialased raamatukogud, samuti näiteks noodikogu, fonoteek. 

2017. aasta kevadel avatud püsinäitus "Lood ja laulud" tutvustab Eesti ajalugu läbi teatri ja muusika ning räägib eri ajalooperioodidest kaheksa tuntud eesti kirjandusteose ja laulu kontekstis.

Eino Elleri pärandihoidja 
Eesti Teatri- ja Muusikamuuseum päris Heino Elleri abikaasa Ellu Elleri testamendiga kogu Heino Elleri pärandi ja autoriõigused.

Alates 1998. aastast annab muuseum välja Heino Elleri nimelist muusikapreemiat. Preemia saab noor helilooja või Heino Elleri loomingu tutvustamisel olulise panuse andnud isik.

2007. aastal asutas Eesti Teatri- ja Muusikamuuseum Heino Elleri 120. sünniaastapäeva puhul Heino Elleri Suure auhinna, mille saab isik, kellel on eesti muusika auks ja kuulsuseks erilisi teeneid, ja seda pidi antama välja iga viie aasta tagant. Auhinna esimene laureaat oli dirigent Neeme Järvi.

Tunnustus 

 2017 Suur Muuseumirott (parim püsinäitus – Eesti Teatri- ja Muusikamuuseumi näitus „Lood ja laulud")

Viited

Välislingid
Muuseumi koduleht

Tallinna muuseumid
William Burroughs

William Seward Burroughs II (hääldus: /ˈbʌroʊz/; tuntud ka kui William Lee; 5. veebruar 1914 Saint Louis, Missouri – 2. august 1997 Lawrence, Kansas) oli Ameerika Ühendriikide kirjanik, kunstnik ja elava sõna etendaja.

Ta oli koos Jack Kerouaci, Allen Ginsberg´i ja Gregory Corso´ga üks peamisi biitnike põlvkonna juhtfiguure ja postmodernistlikke autoreid, keda peetakse "üheks kõige poliitiliselt teravamaks, kultuuriliselt mõjukamaks ja uuenduslikumaks kunstnikuks 20. sajandil". Tema mõju popkultuurile ja kirjandusele oli suur.

Paljud tema teosed on osaliselt autobiograafilised, põhinedes eelkõige kogemustele heroiinisõltlasena, kui ta elas Mexicos, Londonis, Pariisis, Berliinis, Lõuna-Ameerikas Amasoonase piirkonnas ja Tangieris Marokos.

Burroughs kirjutas 18 romaani ja muud pikemat teost, kuus lühijutu- ja neli esseekogu. Tema intervjuudest ja kirjavahetustest on avaldatud 5 raamatut. Ta tegi mitmesugustes projektides koostööd paljude esinejate, etendajate ja muusikutega ning on osalenud mitmes filmis.

Teiste autorite teostes
Burroughsi teine abikaasa oli Joan Vollmer, kes figureerib mitme autori loomingus kõrvaltegelasena  ning kellest sai tänu Jack Kerouaci romaanidele William Burroughsi abikaasana legendaarne kuju. Nimelt tappis alkoholijoobes Burroughs 1951. aastal Bounty baaris Méxicos ühe peo käigus oma abikaasa, matkides Wilhelm Telli. Ootamata ära venima hakanud kohtuprotsessi tulemust, põgenes ta Ameerika Ühendriikidesse ning tagaselja mõisteti tapmises süüdi. See traagiline sündmus jättis sügava jälje tema ellu ja loomingusse. Sedasama juhtumit on käsitletud ka 2000. aastal valminud Gary Walkowi filmis "Beat", kus William Burroughsi kehastab Kiefer Sutherland.

Burroughsil oli teisest abielust üks poeg – William S. Burroughs, Jr. (1947–1981), keda John Giorno nimetab 1983. aastal valminud dokumentaalfilmis "Burroughs" "viimaseks biitnikuks".

Burroughs suri 1997. aastal oma kodus Lawrence'is Kansase osariigis südamerabandusse.

Biitkirjanduse tuntumaid teoseid on Burroughsi "Alasti lõunasöök" (1959), millest David Cronenberg tegi 1991. aastal samanimelise filmi.

Eesti keeles ilmunud

Eesti keeles on ilmunud tema romaan "Alasti lõunasöök" ("Naked Lunch"), Koolibri 2011, tõlkija Olavi Teppan.

Viited

Ameerika Ühendriikide kirjanikud
Sündinud 1914
Surnud 1997
Kolbmootor

Kolbmootor on sisepõlemismootori enam levinud tehniline lahendus. Kolbmootorid jagunevad otto- ja diiselmootoriteks, takti alusel jagunevad sädesüütega kolbmootorid omakorda kahe- või neljataktilisteks. Neljataktilises toimub termodünaamiline ringprotsess nelja kolvi käiguga, kahetaktilises toimub see kolvi kahe käiguga.

See on jõumasin, kus termodünaamilise protsessiga muudetakse kütuse keemiline energia mehaaniliseks liikumiseks.

Vaata ka
Aurumootor
Diiselmootor
Ottomootor
Stirlingmootor
Vankelmootor

Viited 
Jõumasinad
Biitnik

Biitnik (inglise keeles beatnik) on 1950. aastatel Ameerikas tekkinud subkultuurse biitnike põlvkonna (Beat Generation) maailmavaadet pooldav ja selle eluviisi järgi elav isik.

Jack Kerouac võttis 1948. aastal kasutusele sõnapaari "biitnike põlvkond" (Beat Generation), et iseloomustada alles oma vormi otsivat, kuid tajutavat subkultuurset antikonformistlikku New Yorgi noorsooliikumist. Nimetus tekkis vestluse käigus kirjanik John Clellon Holmesiga. Kerouac väidab, et isikuks, kes algselt nende omavahelises vestluses kasutas sõna beat ('löök', 'rütm'), oli tänavasahkerdaja ja luuletaja Herbert Huncke. Tolleaegses afroameerika kogukonna kõnekeeles oli sõna kasutusel pigem väsimuse (tired), vaesuse, allasurutuse ja rõhumise (beaten down, beat to his socks) kirjeldamisel. Kerouac omastas väljendi ja kohandas tähendust, et lisada muusikaline seos muusika ja ajapulsiga – "rütmis" (on the beat) ning varjundid "hingekosutav" ja "õndsalik" (upbeat ja beatific).

Esmakordselt kasutas mõistet beatnik 2. aprillil 1958 San Francisco Chronicle'is kolumnist Herb Caen pilkavas toonis oma veerus, mis ilmus kuus kuud pärast Nõukogude Liidu tehiskaaslase Sputnik lendu kosmosesse (beat + järelliide "nik").

Mõiste võeti kohe omaks – juba järgmisel päeval kasutas Examiner seda nimetust. Ajakirjanduse kaudu loodi stereotüüp logelevatest kitsehabeme, bareti ja päikeseprillidega boheemlastest, kes esitavad kohvikutes mõttetut luulet ja mängivad bongosid, seltsiks pikkade juustega mustadesse liibuvatesse kostüümidesse (trikoo?) riietatud vabameelsed naised.

Varajane näide stereotüüpsest biitnikust ilmnes Vesuvio Cafes (legendaarne baar North Beachil California osariigis), kus aknal istuv täishabemes, kõrge kaelusega pulloveris ja sandaalides kunstnik Wally Hedrick lõi improviseeritud joonistusi ja maale.

1958. aastaks said San Franciscot väisavad turistid minna juba bussituuridele, et näha North Beachil biitnikke ja nende subkultuuri, asjaolu, mis prohvetlikult kuulutas ette sarnased ekskursioonid Haight-Ashbury hipide linnaossa kümme aastat hiljem.

John Giorno peab 1983. aastal valminud dokumentaalfilmis "Burroughs" William Burroughsi poega William S. Burroughs nooremat (1947–1981) "viimaseks biitnikuks". Filmitegija Gustave Reininger peab oma 2009. aastal valminud portreefilmis "Corso – The Last Beat" viimaseks biitnikuks omakorda ameerika luuletajat Gregory Corsot (1930–2001).

Jack Kerouaci, William Burroughsi ja Allen Ginsbergi peetakse ühtedeks suurimateks oma põlvkonna biitkirjanikeks. Biitkultuuri kuulub luule, kunst, selline muusika nagu bebop ja muu džäss ning rändav eluviis. Biitnikel on ulatuslik mõju Lääne kultuurile laiemalt (seksuaalne vabadus, naisõiguslus, gay-liikumine, rassismivastane liikumine, kanepi ja muude uimastite demüstifitseerimine ja/või dekriminaliseerimine jne), samuti on nad kas kaudselt või otseselt hipide ja teiste subkultuuride (nt küberpunk) tekkimise ja ideoloogia lätteks.

Vaata ka 

 Jack Kerouac
 Allen Ginsberg
 William S. Burroughs
 Gregory Corso
Lawrence Ferlinghetti

Viited

Popkultuur
Subkultuurid
Ühiskond
AS Trio LSL

AS Trio LSL (ka: Trio LSL Raadiogrupp) oli Eesti meediaettevõte, mis alustas tegevust 1992. aastal Raadio Kuku loomisega ning mis ühines 2017. aastal ettevõttega AS Eesti Meedia.

Raadiojaamad 
 Raadio Kuku (alates 1992)
 Narodnoe Radio (alates 1992; venekeelne)
 Raadio Uuno (tegutses 1994–2016)
 Raadio Elmar (alates 1997)
 Uuno Plus (tegutses 2000-2001; venekeelne)
 Dinamit FM (alates 2001; venekeelne)
 Spin FM (tegutses 2008–2016)
 MyHits (alates 2016)
 Raadio Duo (alates 2022)

Telekanalid 
 MyHits (alates 2017)

Välislingid
Trio LSL Raadiogrupp koduleht

Eesti meediaettevõtted
AS Võru Juust

AS Võru Juust on aastal 1995 Võrus asutatud juustutootmisettevõte, mis praegu on ettevõtte Valio Eesti AS üks kahest ettevõttest (teine on Valio Eesti AS Laeva Meierei).

Ettevõtte ajalugu ulatub 1968. aastasse.

Ettevõte toodab kuus keskmiselt 700 tonni juustutooteid. Ettevõtte toodangust u 90% eksporditakse.

Ettevõttes töötab ligi 130 inimest.

Viited

Välislingid
Ettevõttest AS Valio Eesti kodulehel (vaadatud 21.02.2013)

Eesti toiduainetööstuse ettevõtted
Eesti piimatööstus
Talibor

Talibor (ka kujul: TALIBOR; akronüüm ingliskeelsetest sõnadest Tallinn Interbank Offered Rate) oli Eesti Panga Eesti krooni kohta arvutatav Eestis tegutsevate pankade vaheline laenuintressimäär.
Intressimäärad määras Eesti Pank kindlaks iga argipäeva kella 11.00-ks.

Eesti Pank lõpetas Eesti krooni pankadevaheliste intressimäärade Talibori ja Talibidi arvutamise, kui Eesti 2011. aastal võttis kasutusele euro. Viimati arvutati Talibori ja Talibidi intressimääru 29. detsembril 2010.

Vaata ka
Talibid
Euribor

Viited 

Pangandus
Tiit Rammul

Tiit Rammul (sündinud 25. veebruaril 1964 Tartus) on eesti kunstnik.

Haridus
Tiit Rammul õppis 1983–1990 Tartu Kunstikoolis dekoraatori ja 1979–1983 Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis graafika erialal.

Töö
Ta on töötanud kirjastustes Perioodika ja Olion. Ta on Eesti Kunstiakadeemia õppejõud.

Kunstnikuna tegutseb Rammul peamiselt raamatukujundaja ja illustraatorina, samuti on ta osalenud plakatinäitustel.

Liikmesus
2006. aastast kuulub ta Eesti Kujundusgraafikute Liitu.

Tunnustus
2006. aastal võitis ta Tallinna IV rakenduskunsti triennaalil Grand Prix näitusega "Kaks lähedast", esinedes rühmituse MUKI koosseisus koos Kersti Laanmaaga.

Välislingid
 Tiit Rammul Tartu Linnaraamatukogu blogis "Nädala autor"

Eesti kunstnikud
Raamatukujundajad
Sündinud 1964
Eesti Turbatööstused

Eesti Turbatööstused oli aastatel 1936–1940 tegutsenud turbatööstusega tegelev riiklik aktsiaselts. Ettevõtte eelkäija oli aastatel 1922–1936 tegutsenud Riigi Turbatööstus.

Ajalugu 
Kaubandus- ja Tööstusministeeriumi Riigi Turbatööstuse põhimäärus kinnitati Riigikogus 27. juunil 1922. Veel samal aastal algasid täiemahulised tööd Rakke ja Einmanni rabas, mis küll peagi majanduslikel kaalutlustel lõpetati. Alustati turbatööstuse arendamist Lavassaare, Ellamaa, Sooniste ja Aruküla rabas ning rajati 2 elektrijaama. Pärast arendatud tööstuste töölerakendamist selgus mitmeid probleeme ja nõnda leidis Riigikontroll oma majandusaasta 1926/1927 ülevaates, et kasumlikult töötasid vaid Ellamaa ja Aruküla ning sellega oli ettevõtte kaasa toonud olulise kahju tekitamise riigile. Selgus, et Sooniste rabast saadi põletamiseks vähekõlbulikku turvast ning et Lavassaares olid turba ülestöötamise ja transpordi kulud kaugelt liiga suured. 1928. aasta aruande järgi olid seis oluliselt paranenud ning Riigikogu kandis sama aasta lõpus maha ligi 97 miljoni marga ulatuses kahjusid. Edasi jätkas tööstus kasumlikult.

1929. aastal muudeti ettevõtte põhimäärust ning Riigi Turbatööstus allutati kõigile kehtivatele maksudele, millest ettevõttel varem vabastus oli. Sellega kaotati eelisseisund eraettevõtete ees.

Riigivanem Konstantin Pätsi 25. juunist 1936 pärineva dekreedi alusel korraldati ettevõte ringi. Selle varad ja kohustused anti üle uuele aktsiaseltsile. AS Eesti Turbatööstused alustas tegevust ametlikult 30. septembril 1936.

1930ndate teises pooles asuti riiklikult korraldama kütteainete turgu eesmärgiga vähendada küttepuude osakaalu ning suurendada turba, põlevkivi ja muude alternatiivsete kütteainete kasutamist. Metsa üleraie vähendamiseks ette võetud abinõud tõid kaasa turba müügimahtude olulise kasvu.

1936. aastal asutati ettevõtte poolt Lehtse turbatööstus ja 1937 rajati Pööravere/Tootsi briketivabrik.

Juhtimine

Riigi Turbatööstus 
Juhid
 1922–1927 – Aleksander Kink
 1927–1936 – Kotri Hangelaid (ehk Gottfried Hacker)

Nõukogu esimehed
 1922–1925 – O. Hinto
 1925–1936 – Juhan Kukk

Eesti Turbatööstused 
 1936–1939 – Kotri Hangelaid, direktor
 1936–1939 – Juhan Kukk, nõukogu esimees

Vaata ka 
 Aruküla turbatööstus
 Ellamaa elektrijaam
 Ellamaa turbatööstus
 Lavassaare turbatööstus

Viited 

Eesti endised ettevõtted
Eesti turbatööstus
Kaubandus- ja Tööstusministeerium
AS Sangla Turvas

AS Sangla Turvas on aastast 1987 Tartu maakonnas Puhjas tegutsev turba kaevandamis- ja töötlemisettevõte.

Ettevõtte eelkäija oli 1923. aastal asutatud Ulila Elektrijaam.

Ettevõte peamised tegevusalad on turbabriketi ja sellest energia tootmine, samuti toodetakse kasvuturvast.

Ettevõte kaevandab turvast Sangla turbamaardlast. Aastane turbatoodang on üle 400 000 m3, millest 80% läheb ekspordiks.

2015. aasta kevadest on ettevõte pankrotis.

Ehitus- ja energeetikafirma KMG Inseneriehitus AS-i tütarfirma Peat Mill ostis 2016. aasta juuni alguses 2,8 miljoni euroga pankrotistunud AS-i Sangla Turvas varad ning tehas pandi jälle tööle.

Peat Mill lasi lammutada terve turba tootmiskompleksi aastal 2020. Lammutamisele kuulus katlamaja, turba segaja, tootmisliin ja galerii.

Viited

Välislingid
Ettevõtte koduleht (vaadatud 21.02.2013)

Eesti energeetikaettevõtted
Eesti turbatööstus
Cazouls-lès-Béziers

Cazouls-lès-Béziers [kas'ul le bez'jee] on asula ja vald Lõuna-Prantsusmaal Oksitaania piirkonnas Hérault' departemangus. 

Vald asub Béziers' linnast põhja suunas. Asula on vaid mõned kilomeetrid Vahemerest. Samuti ei ole kaugel ka Püreneed ja sealt on näha ka selle mäestiku Canigou tippu. 

Valla läänepoolseks piirijõeks on Orb'i jõgi. Tähtsaim majandusharu on põllumajandus. Täpsemalt viinamarjade kasvatamine ja veini tootmine.

Vallaga seotud ühiskonnategelasi:
Amédée Borrel, seal sündinud ja surnud prantsuse arst ja bioloog.
Francis Mas, seal sündinud ragbi mängija.

Viited

Välislingid

 Valla koduleht (prantsuse keeles)
 Erinevaid andmeid valla kohta (prantsuse keeles) väga rohke infoga

Hérault' departemangu vallad
AS Coca-Cola HBC Eesti

AS Coca-Cola HBC Eesti (varasem nimi: Eesti Coca-Cola Joogid) on Eestis aastast 1991 tegutsev ettevõte, mis  ja  Eestis kokakoolat. Ettevõte on rahvusvahelise kontserni Coca-Cola HBC tütarettevõte.

Viited

Välislingid
Ettevõtte rahvusvaheline koduleht (vaadatud 21.02.2013)

Eesti toiduainetööstuse ettevõtted
Eesti Diplomaatide Kool

Eesti Diplomaatide Kool (lühend: EDK; inglise Estonian School of Diplomacy) on aastal 1990 Tallinnas asutatud rahvusvaheliste suhete temaatikaga tegelev teadus- ja arendusasutus. 

EDK asutati eesmärgiga muu hulgas koolitada Eesti vabariigile diplomaatia valdkonna töötajaid. Aastani 1998 töötas EDK Eesti Majandusjuhtide Instituudi juures, misjärel EDK organiseeriti ümber eraõiguslikuks sihtasutuseks.

EDK-i direktor on aastast 1993 Ekke Nõmm.

Viited

Välislingid
EDK-i koduleht (vaadatud 01.11.2022)

Eesti teadusasutused
Diplomaatia
Arno Niitov

Arno Niitov (sündinud Arno Niitof; 2. detsember 1904 Tilsi veski, Põlva kihelkond – 17. oktoober 1989 Montréal, Kanada) oli eesti laulupedagoog, ooperi- ja kontserdilaulja, bariton.

Keskkoolis käis Tartu Aleksandri gümnaasiumis ja I Kommertsgümnaasiumis. Varem Tartu Muusikakoolis viiulit õppinud Niitovi käsi jäi villamasina vahele, kui ta oli 14-aastane, mistõttu ta vahetas viiulimängu laulmise vastu. Niitov õppis laulmist Tartu Kõrgemas Muusikakoolis 1924–1927. Esinemist alustas ta üsna varakult, Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna üliõpilasena, esinedes üliõpilaskooride solistina. 

1930. aastal lõpetas ta Belgias Liege'i Kuningliku konservatooriumi laulu alal, maestro François Malherbe'i õpilasena. Kaks aastat hiljem lõpetas ta Liege'i Ülikooli majandusteaduskonna. 1932–1939 töötas ta eralauluõpetaja ja muusikaõppejõuna, Tartu Meestelaulu Seltsi koori ning Gustav Ernesaksa kutsel ka Tallinna Meeskoori hääleseadjana. Tema laulustuudio õpilaste seas olid ka Andrei Christiansen, Jaan Haabjärv ja Naan Põld. Samuti laulis ta Vanemuises ning õpetas laulu Põlva Rahvahariduse Seltsis, kus oli ühtlasi juhatuse esimees. 

1935–1939 töötas Arno Niitov õpetaja või õppejõuna Valga muusikakoolis, Tallinna Pedagoogikumis ja Tallinna Õpetajate Seminaris. 1940–1941 oli ta Tallinna Konservatooriumi lauluosakonna juhataja.

1944. aastal siirdus ta Saksamaale ja Austriasse, 1952 Kanadasse. Montréalis juhatas ta eesti meeskoori.

Viited

Välislingid
 Rein Vill "Kuulus bariton ja häälemeister" Eesti Päevaleht, 1. detsember 1999

Eesti lauljad
Kanada lauljad
Muusikapedagoogid
Korporatsioon Ugala liikmed
Eestlased Kanadas
Sündinud 1904
Surnud 1989
Eesti Tuleviku-uuringute Instituut

Eesti Tuleviku-uuringute Instituut on aastal 1992 (teistel andmetel 1991) asutatud mittetulundusühing, mis aastast 2009 on Tallinna Ülikooli alluvuses (Tallinna Ülikooli Eesti Tuleviku-uuringute Instituut).

Instituudi tegevusvaldkonnad on nt tuleviku-uuringute metodoloogia ja metoodika, tulevikuseire, innovatsioon, loomemajandus, kusjuures neid vaadates keskendutakse Eestile.

Instituudi kauaaegne juht on olnud Erik Terk.

Viited

Välislingid
Instituudi koduleht
Instituudist Tallinna Ülikooli kodulehel (vaadatud 22.02.2013)

Tallinna Ülikool
Futuroloogia
Eesti majandus
Eesti teadusasutused
Erik Terk

Erik Terk (sündinud 28. mail 1952 Tallinnas) on eesti majandusteadlane.

Terk lõpetas 1974. aastal TPI majandusteaduskonna tööstuse planeerimise erialal.

Ta töötas 1974–1978 TPI tööstuse juhtimise ja planeerimise kateedris teadurina ning 1978–1992 EMI-s juhtimiskonsultandina ja projektijuhina. 1989–1992 oli ta majandusministri asetäitja.

Ta on olnud alates 1992. aastast Eesti Tuleviku-uuringute Instituudi juht ning ajakirja The Baltic Review peatoimetaja 1992–?.

Ta osales 2001 Eesti sotsiaalteadlaste avalikus pöördumises "Kaks Eestit", milles tunti muret Eesti ühiskondliku arengu pärast. 

Ta on olnud Eesti Panga nõukogu liige, ajakirja European Planning Studies toimetuskolleegiumi liige, Eesti Majandusteadlaste Seltsi juhatuse esimees ja Eesti Kirimaleühingu asepresident.

Tunnustus
 Valgetähe IV klassi teenetemärk, 2006

Teosed
Erik Terk. "Mehed teisel pool malelauda. Paul Kerese konkurendid ja kolleegid". Toimetanud Merike Rõtova. Kujundanud Tiina Alver. Tallinn: Küppar & Ko, 2019. 784 lk. ISBN 9789949962570

Viited

Välislingid
Erik Terk Eesti Teadusinfoportaalis

Eesti majandusteadlased
Eesti maleliteraadid
Tallinna Ülikooli professorid
Tallinna Tehnikaülikooli vilistlased
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1952
Tallinna Kammerorkester

Tallinna Kammerorkester (TKO) on kammermuusikat viljelev orkester, mis tegutseb kontserdiasutuses Tallinna Filharmoonia.

1989. aastal asutas professor Jüri Gerretz tollase Tallinna Konservatooriumi üliõpilastest keelpilliorkestri, mille tuumikust moodustas dirigent Tõnu Kaljuste 1993. aasta aprillis Tallinna Kammerorkestri (TKO). Kahe aastakümne jooksul on sellest kujunenud üks Eesti esindusorkestreid, mis on oodatud külalisesineja paljudel kontserdilavadel Euroopas ja mujal maailmas.

TKO on äratanud tähelepanu oma kunstiliselt terviklike kavade, stiilitundliku musitseerimise ja kõrgetasemelise interpretatsioonikunstiga. Orkestri mitmekülgses repertuaaris on esindatud nii baroki-, klassitsismi- kui romantismiajastu muusika; oluliseks osaks on 20. ja 21. sajandi heliloojate looming, sealhulgas vähem tuntud teosed ja uudisteoste esiettekanded. TKO tuumiku moodustavad hinnatud keelpillimängijad, kes astuvad regulaarselt üles ka solisti ja kammermuusikuna. Alates hooajast 2014/2015 on orkestril ka oma kammermuusika kontsertide sari.

TKO tegevus on tihedalt seotud Eesti Filharmoonia Kammerkooriga – ühised esinemised ja salvestused on toonud mõlemale kollektiivile rahvusvahelist tuntust ja tunnustust. 1993. aastal salvestati nimekale plaadifirmale ECM Tõnu Kaljuste käe all Arvo Pärdi autoriplaat "Te Deum", mis pälvis kõrgeid hinnanguid maailma juhtivatelt muusikakriitikutelt ning püsis kuid plaadiedetabelite esikümnes. ECMi märgi alt on ilmunud veel Pärdi autoriplaadid "Litany", "In principio" ja "Adam’s Lament", samuti Erkki-Sven Tüüri "Crystallisatio" ning Heino Elleri "Neenia". Orkester on salvestanud ka firmadele Warner Music / Finlandia Records, Carus Verlag jt. 2014. aastal ilmus Tallinna Kammerorkestrilt plaat Joseph Haydni loominguga (solist Silver Ainomäe, dirigent Risto Joost).

Dirigendid 
Tõnu Kaljuste, 1993–1995 ja 1996–2001

Juha Kangas, 1995–1996 (peadirigent), 2001–2003 (kunstiline juht)

Eri Klas, 2004–2012 (Tallinna Filharmoonia kunstiline juht)

Risto Joost, 2013–2019

Tõnu Kaljuste, alates 1. septembrist 2019

Tunnustus
 2013 Eesti Muusikanõukogu muusikapreemia
 2014 kaastegev Arvo Pärdi autoriplaadil "Adam’s Lament", mis tõi dirigent Tõnu Kaljustele 2014. aastal Grammy

Viited

Välislingid
Tallinna Filharmoonia

Eesti orkestrid
Tallinn
Eesti Teaduste Akadeemia naiskoor

Eesti Teaduste Akadeemia Naiskoor (lühend: TAN) on aastast 1959 Tallinnas Eesti Teaduste Akadeemia juures tegutsev naiskoor.

TANi asutaja ja asutamisest 1986. aastani oli peadirigent Arvo Ratassepp. Tema kõrval ning pärast Arvo Ratasseppa on kooriga töötanud paljud dirigendid — 1978–1989 Imbi Potter, 1986–1987 Peeter Perens senior,  1988–1994 Ranno Linde (sünd. 1964), 1990–1991 Ants Soots jt. 1990–2005 juhatas TAN-i Merike Toro (sünd. 1947). Tema käe all sai koor üle vahepealsete aegade mõõnaperioodist ning asus taas tegutsema aktiivse kontsertkoorina, võttis osa rahvusvahelistest koorikonkurssidest ning andis välja mitu heliplaati. 2000. aastal juhatas koori Anne Alt (sünd. 1974) ja aastal 2005 oli dirigendipuldis Veronika Portsmuth. Aastast 2006 on TANi peadirigent Andrus Siimon. Aastast 2021 seisab Andrus Siimoni kõrval ka dirigent Tõnis Sarap.

TAN on osalenud paljudel rahvusvahelistel konkurssidel ja festivalidel, nt Ungaris, Soomes, Rootsis. Eestis on ta aastas andnud kümmekond kontserti.

TANi repertuaar on olnud lai: esitatud on nii kiriku- kui ka ilmalikku muusikat.

Vaata ka
Eesti Teaduste Akadeemia Meeskoor

Viited

Välislingid
TANi koduleht

Tallinna koorid
Eesti naiskoorid
Eesti Teaduste Akadeemia
Eesti Maapank

Eesti Maapank oli aastatel –1998 tegutsenud pank. Aastal 1998 läks asutus pankrotti.

Eesti Maapank ja Eesti Sotsiaalpank moodustati 1990. aastal Eesti NSV Valitsuse määrusega nr. 50, 5. märtsist 1990. aastal, NSVL Agrotööstuspanga Eesti Vabariikliku Panga ja  kõigi tema allasutuste baasil ning NSVL Elamu-Sotsiaalpanga Eesti Vabariikliku Panga ja kõigi tema  allasutuste baasil,  Vabariigi  pangasüsteemi korraldamiseks. 18.06.1992. aastal muudeti Eesti Maapanga ärinimi – Eesti Maapank AS.

29.12.1995.a. sõlmisid  liitumislepingu Aktsiapank Virumaa Kommertspank (nn. liitev pank) ja Aktsiaselts Eesti Maapank (e. nn. liituv pank).

Tallinna Linnakohus tegi 24.08.1998. aastal otsuse AS Eesti Maapanga pankroti väljakuulutamise kohta. Maapanga võlad ületasid korrigeeritud bilansi järgi vara ligi kaks korda - pangal on võlgu 1,47 miljardit krooni ja vara 740,8 miljonit krooni.

Viited 

Eesti pangad
Eesti endised ettevõtted
Circle K Eesti

Circle K Eesti (varem AS Statoil Fuel & Retail Eesti ja AS Eesti Statoil) on Circle K kontserni tütarettevõte Eestis, mis tegeleb muu hulgas mootorikütuste jaemüügiga. Eestis asutati ettevõte aastal 1991.

Ettevõttel oli 2013. aasta seisuga Eestis 25 autopesulaga Eesti suurim automaatpesulate kett ning Statoili kaubamärgi all 46 teenindusjaama ja Statoil 1-2-3 kaubamärgi all kuus automaatjaama. 2017. aasta seisuga oli ettevõttel 56 täisteenindus- ja 19 automaatjaama ning üks mugavuspood.

22. september 2015 teatati, et "Circle K" kaubamärgiga asendatakse Statoili bränd Kanadas, USAs, Skandinaavias ning Kesk- ja Ida Euroopas.

Aprillis 2017 alustati Eestis Statoili teenindusjaamade kaubamärgivahetust Circle K vastu.

Ettevõtte majandusaasta kestab 1. maist kuni 30. aprillini ning 2018. aastal oli majandusaasta lõikes ettevõtte käibeks 318,5 miljoni eurot ja kasumiks 10,3 miljonit eurot. Seal töötas 680 inimest.

Ettevõtte peadirektor oli aastatel 2005–2016 Kai Realo.

Viited

Välislingid
Ettevõtte koduleht

Eesti ettevõtted
Kütusefirmad
Eesti Suurettevõtjate Assotsiatsioon

Eesti Suurettevõtjate Assotsiatsioon (lühend ESEA') on aastal 1996 Tallinnas asutatud mittetulundusühing, kuhu kuuluvad füüsilisest isikust ettevõtjad .

Põhikirja järgi on ESEA eesmärk "Eesti vabariigis soodsa ettevõtlus- ja välismajanduskeskkonna arendamine".

Viited

Välislingid
ESEA koduleht (vaadatud 23.02.2013)

Eesti mittetulundusühingud
Eesti majandus