joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Sergei Lavrov

Sergei Viktorovitš Lavrov (vene keeles Сергей Викторович Лавров; sündinud 21. märtsil 1950 Moskvas) on Venemaa diplomaat, kauaaegne Venemaa alaline esindaja ÜRO juures, 9. märtsist 2004 välisminister. 

1972. aastal lõpetas Moskva Riikliku Rahvusvaheliste Suhete Instituudi ja läks tööle Nõukogude Liidu saatkonda Sri Lankal. 1976–1981 töötas ta NSV Liidu välisministeeriumi rahvusvaheliste organisatsioonide valitsuses. 1981–1988 oli ta NSV Liidu ÜRO esinduse esimene sekretär, nõunik ja vanemnõunik. 1988–1990 oli ta Venemaa välisministeeriumi välismajandussuhete osakonna direktor. 1990–1992 oli ta Venemaa välisministeeriumi rahvusvaheliste organisatsioonide ja globaalprobleemide osakonna direktor, 1992–1994 Venemaa asevälisminister, 1994–2004 taas Venemaa alaline esindaja ÜRO juures ja alates 2004 Venemaa välisminister.

Rahvusvahelise Kriminaalkohtu Rooma statuudi põhjal on Lavrov de facto süüdi genotsiidis, sõjakuritegudes ja inimsusvastastes kuritegudes. Tema toetusel algas 2014. aastal Vene-Ukraina sõda. Ühtlasi tema toetusel alustas Putin 24. veebruaril 2022 täiemahulist sõjalist sissetungi Ukrainasse.

Seisukohad pronkssõduri kohta 
      
Lavrov seisis häälekalt vastu pronkssõduri teisaldamisele. 16. jaanuaril 2007 teatas ta sõjahaudade kaitse seaduse kohta: "Me peame seda otsust pühaduseteotuseks, oleme veendunud, et seda dikteerivad motiivid, millel pole midagi ühist vajadusega õppida minevikust ning ehitada ühtset, ühist, eraldusjoonteta Euroopat." 

18. aprillil välja antud valitsuse käskkirjale, millega alustati pronkssõduri lähedusse maetute säilmete väljakaevamist ja tuvastamist, vastas Lavrov Madridis pressikonverentsiga. Seal kuulutas ta, et plaani teisaldada pronkssõdur ei saa nimetada teisiti kui pühaduserüvetamiseks ja Euroopa fašismist vabastanute mälestuse mõnitamiseks.

23. aprillil Luxembourgis toimunud pressikonverentsil teatas ta, et Nõukogude sõdurite säilmete ümbermatmine mõjutab halvasti mitte üksnes Vene–Eesti suhteid, vaid kogu sõjajärgset Euroopat. "Meid ei saa jätta ükskõikseks see, mis toimub mõnes Euroopa Liidu riigis, eeskätt Eestis, kus on tehtud otsus Euroopat fašismi eest kaitsnud sõdurid ümber matta," ütles ta.

Tunnustus
2012 – Põhjatähe orden (Sahha)

Isiklikku
Sergei Lavrov on abielus, tal on tütar Jekaterina.

Lavrovi isa oli Thbilisi armeenlane.

Sergei Lavrov valdab inglise, prantsuse ja singali keelt. 

Ta mängib kitarri ja laulab, kirjutab laule ja luuletusi. Mõningatel andmetel tegeleb raftingu ehk mägijõgedel parvetamisega.

Viited

Välislingid

Лавров, Сергей Lentapedias
Lavrov kostitas Briti kolleegi roppustega – Postimees, 12. september 2008
 Lavrov heidab läänele ette külma sõja aegset loogikat – Postimees, 22. aprill 2009
Lavrov kritiseeris Eesti ja Läti kodakondsuspoliitikat – Postimees, 28. veebruar 2011
Putin sorry for Lavrov's claim Hitler was part Jewish - Israel PM – BBC News, 5. mai 2022

Nõukogude Liidu diplomaadid
Venemaa poliitikud
Venemaa diplomaadid
Venemaa välisministrid
Põhjatähe ordeni (Sahha) kavalerid
Sündinud 1950
Lahingulaev

Lahingulaev on merelahingute pidamiseks ja kaldal asuvate sihtmärkide tulistamiseks valmistatud suur sõjalaev, mille peakaliibri relvadeks on rasked (suurekaliibrilised, 12–16") kahurid. Kasutati 19. sajandi lõpust kuni 20. sajandi lõpuni ja oli selle ajastu võimsaim sõjalaevatüüp.

Ajalugu 
Varem on kasutatud lahingulaeva nimetamiseks ka termineid drednoot (ka dreednoot) ja liinilaev. 
Lahingulaevade eelkäijaiks olid suured liinilaevad purjelaevade ajastust. Aurumasina ja soomuse kasutuselevõtt laevadel ning suurtükkide areng muutsid meresõja taktikat ja välja hakkasid kujunema uued sõjalaevatüübid.

Esimest korda kasutati ametlikult sõna lahingulaev (battleship) Inglismaal 1892. aastal. Algne lahingulaev oli kahe 2-torulise pöördtorniga – 1 vööris ja 1 ahtris ning hulga väiksemakaliibrliste, kuid suurema laskekiirusega kahuritega. 

Vene-Jaapani sõja merelahingutes suurenes senine kuni 4 km tavapärane laskekaugus isegi 13 km-ni. Sellest tulenevalt pandi rõhk lahingulaevade peakaliibri ja peakaliibri kahurite arvu suurendamisele väiksemate kahurite arvelt. Lisaks suurendati auruturbiinide kasutuselevõtuga kiirust. Tuntuimaks uueks teerajajaks sai Inglismaal 1906. aastal valminud lahingulaeva HMS Dreadnought vastav revolutsiooniline kontseptsioon. 1. maailmasõja eelõhtust 2. maailmasõjani toimus lahingulaevade ehituses ja relvastuses märkimisväärne areng. Lahingulaevast kujunes merevõimu sümbol. Maailma suurimad lahingulaevad olid 2. maailmasõja ajal Jaapanis ehitatud 2 Yamato klassi lahingulaeva (pikkus ~260 m, veeväljasurve ~71 000 t). 

Alates 2. maailmasõja lõpust hakkas lahingulaevade tähtsus mereoperatsioonidel oluliselt kahanema, seda ühtlasi koos lennukikandjate ja lennukite rolli tõusuga. Külma sõja ajal võeti kasutusele ka laevavastased raketid, mis olid suurtest kahuritest efektiivsemad. 2. maailmasõjast alates kalleid lahingulaevu enam juurde ei ehitatud, kuigi mõningaid veel moderniseeriti. Viimasena kasutati USA Mereväe Iowa klassi lahingulaevu 1991. aasta operatsioonis "Kõrbetorm" maismaasihtmärkide pommitamiseks. Viimane lahingulaev USS Missouri BB-63 arvati aktiivsest teenistusest välja 1992. aastal (lõplikult kustutati registrist siiski alles 2006) ehk 100 aastat pärast lahingulaeva nimetuse kasutuselevõttu.

Vaata ka 
 Ristleja
 Hävitaja

Viited

Kirjandus
Mati Õun. Lahingud kaugetel meredel. 1., Vene-Jaapani sõda ja I maailmasõda, Tallinn: Olion 1995, ISBN 5-460-00218-4

Sõjalaevad
Sürrealism

Sürrealism on 20. sajandi kunsti ja kirjanduse vool, milles on olulisel kohal ebareaalsus, unenäod, hallutsinatsioonid, patoloogilised seisundid jms. 1924. aastal koondas siis veel dadaistide hulka kuuluv André Breton enda ümber sürrealistide koolkonna, mille keskpunktiks oli Pariis.

Sürrealistid jagunesid kahte põlvkonda: esimene põlvkond on sündinud aastail 1890–1898 (Breton, Antonin Artaud, Louis Aragon, Paul Éluard jt.). Teine põlvkond on sündinud sajandi alguses (Salvador Dalí).

Mõjutusi saadi Sigmund Freudi psühhoanalüüsiõpetusest, mille kohaselt looming lähtub alateadvusest, nägemustest, unenägudest, vaistlikest assotsiatsioonidest jne. Sürrealistid võtsid üle freudismist teesi, et ühiskondlikke konflikte on võimalik lahendada alateadvuslike jõudude vabastamise teel. Sürrealism üritas avardada inimese tõelisusepilti ja inimlikku kogemuspiiri, suundudes alateadvusse, tunnete ja aistingute maailma.

Sürrealismi eelkäijateks peetakse Charles Baudelaire'i, Arthur Rimbaud'd ja Guillaume Apollinaire'i.

Sürrealistid kasutavad inspiratsiooni vabastamiseks ja loomeprotsessi ergutamiseks mitmesuguseid tehnikaid. Kuna sürrealism kui liikumine on algusest peale olnud fragmentaarne, on just eri tehnikate väärtus ja roll on olnud üks paljudest lahkarvamuste teemadest. Mõned sürrealistid peavad näiteks automatismi ainult inspiratsiooniallikaks, teised aga leiavad, et automaatselt loodud objektid on juba ise valmis tööd, mis ei vaja viimistlemist.

Kirjandus 
 Tiit Hennoste, "Hämarus lumeväljadel. Eesti kirjandus ja sürrealism" – kogumikus "Täiskui: Andres Ehin", koostanud Arne Merilai, sari Studia litteraria Estonica nr 12, Tartu Ülikooli Kirjastus, Tartu 2012, lk 199–228; ISBN 9789949321612
 Arne Merilai, "Sürrealism eesti luules. Ankrumees ja udusulistaja" – samas, lk 229–244

Välislingid 

 Sürrealism
 Surrealismnow.com
 Janar Ala: Korralikult vormistatud ja täiesti sürr sabotaaž, Postimees, 19. november 2008

Kirjandus
Kunstivoolud
Graniit

Graniit (ladina sõnast granum 'tera') on hall, roosakas või punakas jämedateralise struktuuriga enamasti tardkivim.

Graniit koosneb põhiliselt kvartsist ja päevakividest. Vähemal määral sisaldab ta vilke (enamasti biotiiti), amfiboole ja muid mineraale.

Graniit on kivim, mis sisaldab alati kvartsi ja päevakivi. Kui oletada, et graniit koosneb ainult kolmest mineraalist – kvartsist, leelispäevakivist ja plagioklassist, siis jääks graniidi kvartsisisaldus vahemikku 20...60%, plagioklassi võib olla 10...65% päevakividest ning leelispäevakivi 35...90% päevakividest. Et graniit sisaldab ka muid mineraale, võivad tegelikud numbrid sellest erineda, kuid graniiti kui kivimit defineeritakse just läbi nende kolme mineraalirühma, elimineerides mõtteliselt kõik muud mineraalid.

Graniitide kohta on öeldud, et on olemas nii graniidid kui ka graniidid. See tähendab seda, et graniit saab peale magma kristalliseerumise tekkida ka moonde ehk graniidistumise käigus.

Graniidiga sama koostisega peeneteralist purskekivimit nimetatakse rüoliidiks.

Graniidi tihedus on olenevalt koostisest 2,55...2,7 g/cm³ 
 
Graniit on looduses laialt levinud süvakivim, kohati leidub teda laialdaselt maakoores. Kilpidel paljandub graniit tihti maapinnal. 

Kuul on graniit hinnanguliselt haruldane kivim, kuigi Apollo 12 ja Apollo 14 kivimiproovides esineb seda ohtrasti. Graniit on sealsete kivimite seas ainulaadne, kuna sisaldab teiste kivimitega võrreldas ohtralt ränidioksiidi ja suure kaaliumisisaldusega päevakivi, sellal kui vahepealse keemilise koostisega kivimid seal praktiliselt puuduvad.

Graniidil on palju erimeid. Ka rabakivi pole midagi muud kui eriteralise struktuuriga graniit.

Eestis leidub graniiti aluskorras ja rändkividena. Ligi 80% Eesti rändkividest on granitoidse koostisega. Eesti aluskord koosneb enamasti siiski mitte graniidist, vaid põhiliselt gneisist ja muudest moondekivimeist.

Kõvaduse ja hea töödeldavuse pärast tarvitatakse graniiti ehitusmaterjalina, skulptuuride (eriti portreede, büstide ja aiaskulptuuride) ning mälestussammaste ja hauasammaste valmistamiseks. Graniit dekoratiivkivina ei ole geoloogilises mõttes siiski mitte alati graniit. Graniidisarnase dekoratiivkivi kohta vaata artiklit Kommertsgraniit.

Graniit on Soome rahvuskivi.

Keskmise ilma veesisalduseta graniidi koostis oksiidsel kujul massiprotsentides:

Numbrid on keskmistatud 2485 analüüsitud graniiditüki alusel.

Vaata ka
Plagiograniit
raudkivi

Viited

Välislingid

Tardkivimid
Moondekivimid
Ehitusmaterjalid
Skulptuurimaterjalid
Läti linnade loend

Läti linnade loend loetleb Läti linnad. 

Linnad on paigutatud tähestiku järjekorda lätikeelsete nimede järgi. Linkide sees on sulgudes toodud linnade praegu kasutatavad  eestikeelsed nimed. Väljaspool linke on sulgudes toodud ajaloolised eestikeelsed nimed.

A
Ainaži (Heinaste)
Aizkraukle
Aizpute
Aknīste
Aloja
Alūksne (Alulinn, Aluliina)
Ape (Hopa)
Auce

B
Baldone
Baloži
Balvi
Bauska
Brocēni

C
Cēsis (Võnnu)
Cesvaine

D
Dagda
Daugavpils (Väinalinn)
Dobele
Durbe

G
Grobiņa
Gulbene (Kulna)

I
Ikšķile (Üksküla)
Ilūkste

J
Jaunjelgava
Jēkabpils
Jelgava (Miitavi)
Jūrmala

K
Kandava
Kārsava
Ķegums
Krāslava
Kuldīga

L
Lielvārde
Liepāja (Liibavi)
Līgatne
Limbaži (Lemsalu)
Līvāni
Lubāna
Ludza (Lutsi)

M
Madona
Mazsalaca (Väike-Salatsi)

O
Ogre
Olaine

P
Pāvilosta
Piltene
Pļaviņas
Preiļi
Priekule

R
Rēzekne (Räisaku)
Rīga (Riia)
Rūjiena (Ruhja)

S
Sabile
Salacgrīva (Salatsi)
Salaspils
Saldus
Saulkrasti
Seda
Sigulda
Skrunda
Smiltene
Staicele
Stende
Strenči
Subate

T
Talsi
Tukums

V
Valdemārpils
Valka (Läti-Valga)
Valmiera (Volmari)
Vangaži
Varakļāni
Ventspils (Vindavi)
Viesīte
Viļaka
Viļāni

Z
Zilupe

Läti linnad
Linnade loendid
Läti loendid
Karjala rahvuslipp

Karjala rahvuslipp on Ida-Karjala ajalooline riigilipp ja karjalaste rahvuslik lipp. Lipp kasutab Skandinaavia risti. Rohelisel taustal (mis sümboliseerib Karjala metsi) on punase raamiga must rist (punane ja must on Karjala rahvusvärvid). Praegune rahvuslipp sai loodud Akseli Gallen-Kallela poolt 25. mail 1920 Karjala Vabariigi jaoks. Hoolimata karjalaste iseseisvuspüüete summutamisest jäi lipp väljaspool Nõukogude Liitu karjalaste poolt kasutusse rahvuslipuna ning on kasutuses tänapäevalgi.

Ajalugu 

Esimese Karjala rahvuslipu rajas 21. juunil 1918 Soome kunstnik Jonas Heiska ning see heisati Valge mere Karjala keskuses Uhtuas esmakordselt sama aasta 12. juulil. Tegemist oli tumesinise lipuga, kus seitse hõbedast tähte lipu üleval vasakul nurgas moodustasid Suure Karu tähemärgi. 

Praegune Karjala rahvuslipp (ja vapp) sai loodud 1920. aastal Karjala Vabariigile. Lipu autoriks oli Akseli Gallen-Kallela. Karjala võimud kasutasid rahvuslippu, kuni nad 1920. aastal Karjalast Soome pagema pidid ning seejärel kasutasid edaspidi lippu edasi Soomes eksiilis kuni vabariigi lõpuni 1922. aastal. Sellegipoolest kasutasid karjalased väljaspool Nõukogude Liitu lippu edasi karjalaste rahvuslipuna. Ka kasutasid soomlased Karjala lippu jätkusõja ajal okupeeritud Ida-Karjalas.

Uuesti leidis rahvuslipp laiemat kasutust pärast Nõukogude Liidu lagunemist. 1992. aasta novembris võttis Karjala soome-ugri rahvaste kongress vastu otsuse, et Karjala rahvuslipp võiks sobida Venemaa Föderatsiooni kuuluva Karjala Vabariigi lipuks. Karjala Vabariigi riiginõukogu ei olnud jälginud kongressi nõu, sest see ei kajastavat piisavalt nõukogude korra ajal toimunud muudatusi ning drastilist rahvuslik koosseisu muutumist. Selle asemel kuulutati Karjala Vabariigi lipuks puna-sini-roheline trikoloor. Ka tänapäeva proovivad kohalikud Karjala võimud piirata või koguni keelata rahvuslipu avalikku kasutust.

Vaata ka
Karjala Vabariigi lipp

Viited 
Karjala lipud
Programmeerimine

Programmeerimine on arvutiprogrammide lähtekoodi kirjutamise, testimise, silumise ja haldamise tegevuste jada. Lähtekood kirjutatakse kasutades programmeerimiskeeli. Programmeerimisega tegelevat inimest nimetatakse programmeerijaks.

Programmeerimine on tarkvaraarenduse oluline osa, moodustades sellest:

 loome
 luuakse kindlad juhised – vooskeem
 luuakse sammsammuline tegevusjuhis – algoritm
 algoritmid komplekteeritakse ja tõlgitakse programmeerimiskeelde, saadakse programmi kood 
 luuakse kasutajaliides ja seotakse see koodiga (kui seda pole tehtud)
 tõlgitakse programmi koodi seni, kuni saadakse masinkood
 esmane testimine ja paranduste tegemine
 haldamise
 programmi koodi muutmine
 programmi koodi täiendamine
 programmi koodi uuesti kirjutamine (programm on oma algsest eesmärgist liigselt võõrandunud)
 esmane muututuste uuendamine ja testimine

Tarkvarainsenerid 
Programmide korrektse loome teostavad tarkvarainsenerid, tuntud ka kui programmeerijad. Nende peamiste ülesannete hulka kuuluvad:
 Eelduste analüüs
 Detailne töökirjeldus
 Tarkvara arhitektuur
 Koodi kirjutamine
 Kompileerimine
 Tarkvara testimine
 Dokumenteerimine
 Integratsioon
 (Täiendamine)
 Ülalhoidmine

Programmeerimiskeel 

Erinevad programmeerimiskeeled toetavad erinevaid programmeerimise stiile (programmeerimise paradigmasid). Soovitud ülesande lahendamiseks sobiliku keele valikul on palju tegureid, mida tuleb arvestada: sobivus ülesandeks, olemasolevad võimalused, olemasolevad lisavõimalused, ettevõtluspoliitika jms. Ideaalis valitakse käsilevõetava ülesande lahendamiseks sobivaim keel, reaalsuses mõjutavad programmeerimiskeele valikut mitmed välised tegurid:

 Kas on piisavalt tarkvaraarendajaid, kes keelt oskavad?
 Kui efektiivsed on selles programmeerimiskeeles kirjutatud programmid?
 Millised arendusvahendid on saadaval koodi kirjutamiseks, kompileerimiseks ja silumiseks?

Vaata ka 
Algoritm
Arvutiprogramm
Dekompilaator
Dünaamiline programmeerimine
Kompilaator
Masinkood
Objektikood
Programmeerimiskeel
Rakendusliides
Teek
Ülesandepüstitus
Paarisprogrammeerimine

Välislingid
Ahto Truu "Programmeerimise alused"
Pinu.ee – Eesti programmeerijate portaal
Lambda.ee. Kogumik programmeerimise ja arvutiteaduse materjale: kursused, õpikud, käsiraamatud
1992. aasta taliolümpiamängud

1992. aasta taliolümpiamängud olid XVI taliolümpiamängud, mis toimusid 8.–23. veebruarini 1992 Prantsusmaal Albertville'is.

Olümpialinnaks kinnitati Albertville ROKi 91. istungul Lausanne'is 17. oktoobril 1986. Veel kandideerisid Anchorage (USA), Berchtesgaden (Saksamaa), Cortina d'Ampezzo (Itaalia), Falun (Rootsi), Lillehammer (Norra) ja Sofia (Bulgaaria). Otsustavas hääletusvoorus sai Albertville 51 häält Sofia 25 vastu.

Need olid viimased taliolümpiamängud, mis toimusid suveolümpiamängudega samal aastal. Samuti olid need esimesed taliolümpiamängud, kus ka paraolümpiamängud peeti samas linnas.

Võistluste patroon oli Prantsusmaa president François Mitterrand. Korralduskomitee COJO presidendid olid Michel Barnier ja Jean-Claude Killy.

Olümpiamängudel osales 64 riiki 1810 sportlasega, neist 488 naist. Suurima võistkonna pani välja USA – 182 sportlast. Esmakordselt osalesid Alžeeria, Bermuda, Brasiilia, Honduras, Horvaatia, Iirimaa, Sloveenia ja Svaasimaa. Esimest korda pärast 1964. aastat võistles Saksamaa ühendvõistkond. Eesti, Läti ja Leedu osalesid iseseisvate võistkondadega 56-aastase vaheaja järel. Endise Nõukogude Liidu vabariikide Venemaa, Ukraina, Valgevene, Kasahstani ja Usbekistani baasil moodustatud ühendvõistkond kandis SRÜ nime ja esines olümpialipu all.

Esimest korda olid medalialad naiste laskesuusatamine, lühirajauisutamine ja vigursuusatamine.

16-aastasest Toni Nieminenist sai taliolümpiamängude kõigi aegade noorim olümpiavõitja. Ta sai suusahüpetes kaks kuld- ja ühe pronksmedali.

Annelise Cobergerist (Uus-Meremaa) sai esimene lõunapoolkeralt pärit sportlane, kes on võitnud olümpiamedali (hõbemedali naiste slaalomis).

Spordialad 

Bobisõit
Iluuisutamine
Jäähoki
Kahevõistlus
Kelgutamine
Kiiruisutamine
Laskesuusatamine
Lühirajauisutamine
Mäesuusatamine
Murdmaasuusatamine 
Suusahüpped
Vigursuusatamine
Sööstlaskumine (näidisala)

Medalitabel

Vaata ka
Riikide paremusjärjestus 1992. aasta taliolümpiamängudel
Eesti 1992. aasta taliolümpiamängudel
1984. aasta taliolümpiamängud

1984. aasta taliolümpiamängud ehk XIV taliolümpiamängud toimusid 8.–19. veebruaril 1984 Jugoslaavias Sarajevos (praegu Bosnia ja Hertsegoviina).

Sarajevo kinnitati olümpialinnaks ROK-i 80. istungjärgul Ateenas 18. mail 1978. Ülejäänud kandideerijad olid Göteborg (Rootsi) ja Sapporo (Jaapan). Esimeses hääletusvoorus sai Sapporo 33, Sarajevo 31 ja Göteborg 10 häält, teises voorus Sarajevo 39 ja Sapporo 35 häält.

Olümpiamängudel osales 49 riiki ja 1274 sportlast, nende seas 274 naist. Esmakordselt osalesid taliolümpial Costa Rica, Egiptus, Monaco, Briti Neitsisaared, Puerto Rico ja Senegal. Suurim esindus oli USAl (126 sportlast). Ühe sportlasega osalesid Mehhiko, Briti Neitsisaared, Puerto Rico ja Senegal.

Kavas oli 8 spordiala. Välja jagati 39 komplekti medaleid. Uue alana oli kavas naiste 20 km distants murdmaasuusatamises.

Võistluspaigad 
 Skenderija Kultuuri- ja Spordikeskus Sarajevos (4500 kohta): iluuisutamine (spordihall), jäähoki (Linnahall)
 Zetra spordikeskus Sarajevos Koševo orus (8500 kohta): kiiruisutamine (jäästaadion), iluuisutamine ja jäähoki (Olümpiahall)
 Igman – Malo Polje, 26 km Sarajevost läände: suusahüpped
 Igman – Veliko Polje, 23 km Sarajevost lõunasse: murdmaasuusatamine, kahevõistlus, laskesuusatamine
 Bjelašnica, 25 km Sarajevost lõunasse (kõrgeim tipp 2067 m): meeste mäesuusatamine
 Jahorina, 28 km Sarajevost kagusse (kõrgeim tipp 1916 m): naiste mäesuusatamine
 Trebević, 10 km Sarajevost itta: bobisõit, kelgutamine

Sportlaste olümpiakülad asusid Mojmilos (Sarajevo) ja Igmanis (Veliko Polje) ning ajakirjanike olümpiaküla Dobrinjas (Sarajevo).

Olümpiamängude avatseremoonia 
Olümpiamängude organiseerimiskomitee esimees oli Branko Mikulić. Olümpiamängud avas Jugoslaavia president Mika Špiljak. Olümpiatule tõi staadionile suusataja Ivo Čermak. Olümpiatule süütas iluuisutaja Sandra Dubravčić. Olümpiavande andis mäesuusataja Bojan Križaj. Kohtunikevande andis suusatamiskohtunik Dragan Petrović.

Mitteametlik paremusjärjestus 

*Meeste kiirlaskumises läksid 5.–6. koht jagamisele. **Naiste kiirlaskumises läksid 6.–7. koht jagamisele.

Spordialad 
 Bobisõit
 Iluuisutamine
 Jäähoki
 Kahevõistlus 
 Kelgutamine
 Kiiruisutamine
 Laskesuusatamine
 Murdmaasuusatamine 
 Mäesuusatamine
 Suusahüpped 

1984. aasta taliolümpiamängud
1992. aasta suveolümpiamängud

1992. aasta suveolümpiamängud olid XXV nüüdisaegsed olümpiamängud, mis toimusid 25. juulist 9. augustini 1992 Barcelonas, Kataloonia autonoomse maakonna ja samanimelise provintsi halduskeskuses.  

Linna asutasid III sajandil eKr kartaagolased (Kartaago koloonia Barcino). Seejärel kuulus Barcino roomlastele, lõunagootidele, araablastele ja frankidele. Autonoomse Kataloonia pealinnaks sai Barcelona 1932. aastal. 

Barcelona asub Kirde-Hispaanias Vahemere rannikul, kõrgusel 0–180 meetrit üle merepinna, 47°25' põhjalaiust, 2°10' idapikkust.

Bacelona kinnitati olümpialinnaks ROK-i 91. istungil Lausanne'is 17. oktoobril 1986. Varem oli Barcelona kandideerinud 1924, 1936, 1940 ja koos Madridiga 1972. aastal. Esimese hääletusvooru tulemused: Barcelona 29, Pariis 19, Brüssel 13, Brisbane 11, Birmingham 8, Amsterdam 5. Teise hääletusvooru tulemused: Barcelona 37, Pariis 20, Belgrad 11, Brisbane 9, Birmingham 8. Kolmanda hääletusvoor tulemused: Barcelona 47, Pariis 23, Brisbane 10, Belgrad 5. Barcelona kogus kolmandas voorus vajaliku häältearvu. Ühe põhjusena võib Barcelona valikul esile tuua ka selle, et ROK-i president Samaranch oli sündinud Barcelonas.

Spordialad

Vaata ka
Eesti 1992. aasta suveolümpiamängudel

Välislingid 
 olympic.org/barcelona-1992
1936. aasta suveolümpiamängud

1936. aasta suveolümpiamängud olid XI nüüdisaegsed olümpiamängud, mis toimusid 1.–16. augustil 1936 Saksamaa pealinnas Berliinis. 

Esimest korda oli Berliin saanud olümpiaõigused juba 1916. aastal, kuid Esimese maailmasõja tõttu jäid VI olümpiamängud pidamata. Järgmised taotlused esitati ROK-ile 26. istungil Amsterdamis 1928 ja 28. istungil Berliinis 1930, kus saadi ka põhimõtteline nõusolek. Ametlik otsus võeti vastu ROK-i 29. istungil Barcelonas 1931. aastal, kui loeti ette kirja teel toimunud otsustava hääletuse tulemused: Berliin 43, Barcelona 16 poolthäält. 
Muud kandideerinud linnad olid Aleksandria, Barcelona, Budapest, Buenos Aires, Dublin, Frankfurt, Helsingi, Köln, Nürnberg, Rooma.

Eesti olümpiakoondis

Kergejõustik
 Koit Annamaa
 Arnold Viiding
 Ruudi Toomsalu
 Aksel Kuuse
 Eevald Äärma
 Gustav Sule
 Reginald Uba

Maadlus
 Adalbert Toots
 August Kukk
 Evald Sikk
 Voldemar Väli
 Edgar Puusepp
 August Neo
 Kristjan Palusalu
 Voldemar Mägi

Tõstmine
 Erm Lund 
 Peeter Mürk
 Arnold Luhaäär
 Karl Oole

Poks
 Evald Seeberg 
 Nikolai Stepulov

Ujumine
 Egon Roolaid
 Boris Roolaid

Korvpall
 Leonid Saar 
 Aleksander Illi
 Bernhard Nooni
 Vladimir Kärk
 Georg Vinogradov
 Erich Altosaar
 Aleksander Margiste
 Evald Mahl
 Robert Keres
 Artur Amon
 Heino Veskila

Jollisõit (purjetamine)
 Erik Holst
 Harald Tammik

Sõudmine
Elmar Korko

Medalivõitjad spordialade järgi 
Aerutamine
Jalgpall
Jalgrattasport
Kergejõustik
Korvpall
Käsipall
Laskmine
Maadlus
Maahoki
Moodne viievõistlus
Poks
Polo
Purjetamine
Ratsutamine
Sportvõimlemine
Sõudmine
Tõstmine
Ujumine
Veepall
Vehklemine
Vettehüpped
Kunstikonkurss

Berliini olümpiamängude edukaimaid atleedid
 Jesse Owens
 ..

Viited 

 ISAF album Berlin 1936 Olympics Sailing Competition
 Retracing Roots - Berlin 1936 Olympic Sailing Competition. 21. märts 2012

Välislingid 
“Palusalu, anna valu!” – Eesti Ekspress, 27. juuli 2006

1936. aasta suveolümpiamängud
Berliin
1924. aasta suveolümpiamängud

1924. aasta suveolümpiamängud olid VIII olümpiaadi nüüdisaegsed suveolümpiamängud. Need toimusid 1924. aastal 3. maist 27. juunini Prantsusmaa pealinnas Pariisis. Mängud pühendati ROK-i asutamiskongressi 30. aastapäevale. 

Pariis kinnitati olümpialinnaks ROK-i XIX istungjärgul Lausanne'is 1921. aastal. Teised kandideerinud linnad olid Amsterdam, Barcelona, Los Angeles, Praha ja Rooma.

Olümpiaareenid 
Olümpia peaareeniks oli Colombes'i staadion, mille staadionirada oli 500 meetri pikkune. 

Muud võistluspaigad oli Piscine de Tourelles (ujumine, veepall, vettehüpped), Vélodrome d'Hiver (raskejõustikualad), Vélodrome Municipal Vincennes'is (jalgrattasõit), Argenteuil Seine'i jõel (sõudmine), Meulan ja Le Havre (purjetamine), Reims, Versailles ja Chalons (laskmine).

Korraldus ja osavõtt 
Korralduskomitee esimees oli krahv Justinien de Clery. Võistluste peasekretär oli Franz Reichel. 

Võistluste patroon oli Prantsusmaa president (1920–1924) Alexandre Millerand. 

Majutus oli esmakordselt olümpiakülas, milleks kasutati suvilaid ja kasarmuid Bois Colombesi linnaosas. 

Olümpial osales 44 riiki ja 3092 sportlast, sealhulgas 136 naist. Suurim võistkond oli Prantsusmaal – 319 sportlast. Väikseim võistkond oli Filipiinidel – 1 sportlane. Esmakordselt võtsid olümpiamängudest osa Ecuador, Filipiinid, Leedu, Läti, Mehhiko, Poola, Rumeenia, Uruguay ja iseseisva riigina ka Iirimaa.

Võistlusalad 
Olümpiamängudel oli kavas 20 spordiala ja võisteldi 126 võistlusalal: 
 Jalgpall 
 Jalgrattasõit
 Kergejõustik 
 Laskmine
 Maadlus
 Moodne viievõistlus
 Poks 
 Polo
 Purjetamine
 Ragbi 
 Ratsutamine
 Sportvõimlemine 
 Sõudmine 
 Tennis 
 Tõstmine
 Ujumine
 Veepall 
 Vehklemine
 Vettehüpped
 Lisaks kunstikonkursi alad

Näidisaladena olid kavas aerutamine, male, pelota, savate ehk prantsuse poks, korvpall ja võrkpall.

Jagati välja 131 medalikomplekti.

Mängude avamine ja sümboolika
Olümpiamängud avas Prantsusmaa president Gaston Doumergue.

Olümpiavande andis kergejõustiklane Georges André (olümpiahõbemedalist kõrgushüppes 1908 ja olümpiapronksmedalist 4 × 400 m teatejooksus 1920).  

Olümpiamedali kujundus: Aversil oli keskel kompositsioon mitmesugustest spordivahenditest – jalg- ja ragbipall, ketas, kuul, oda, aer, poksikinnas, vehklemismask, suusakepp ning suusk. Tekst: "VIIIeme/OLYMPIADE/PARIS/1924". Revers oli osaliselt helmesnööriga servatud tagaküljel langevate kiirte foonil kaks sportlase figuuri. Püstiseisja on ulatanud käe istuvale atleedile. Allservas olümpiarõngad. Diameeter 55 mm. Sign. A. Rivaud. 

Esimest korda kasutati spordialade sümbolitena piktogramme. 

Olümpiapostmargid anti välja neljast margist koosneva seeriana, mis oli jälle kavandatud klassikalises stiilis, kuid antiikfiguuride taustal näeme ka Pariisi staadioni, triumfikaart ja Notre-Dame'i katedraali. Uudne oli postkaart pealetrükitud olümpiamargiga, millel oli kujutatud kuulus antiik-kreeka maadleja Milon. 

Filmistuudio Rapid Films tegi olümpiamängudest dokumentaalfilmi "Jeux Olympiques, Paris 1924". See oli esimene olümpiamänge käsitlev pikem ülevaatefilm.

Eestlastest osalejad
Egiptuse nael

Egiptuse nael (EGP) on Egiptuse rahaühik.

Egiptuse nael jaguneb 100 piastriks. 

Kuni 1834. aastani oli piaster Egiptuse põhirahaühik, mis jagunes 40 paraks. Piastri väärtuse langemise tõttu võeti uueks põhiühikuks nael ning piaster hakkas sellest moodustama 1/100. 1885. aastal kadusid käibelt parad. Vahetuskursid tähtsamate välisvaluutadega olid seaduses kindlaks määratud. Aastatel 1885-1914 vastas 1 Egiptuse nael 7,4375 grammile puhtale kullale. Esimese maailmasõja puhkemisel seoti Egiptuse nael Suurbritannia naelsterlingiga kursiga 0,975 EGP = 1 GBP. 1962. aastal otsustas Egiptus siduda naela USA dollariga kursil 1 EGP = 2,3 USD. Dollari devalveerumise tõttu muudeti 1973. aastal kurssi, uus kurss oli 1 nael 2,55555 dollari kohta. 1978. aastaks devalveerus nael kursini 1 nael = 1,42857 dollarit.

Esimesed paberrahad trükiti 1899. aastal.

Aastatel 1834-1836 lasti käibele vaskmündid väärtusega 1 ja 5 parat, hõbemündid väärtusega 10 ja 20 parat, 1, 5, 10 ja 20 piastrit, kuldmündid väärtusega 5, 10 ja 20 piastrit ja 1 nael. 1839. aastal lisandus 50-piastriline kuldmünt. 1853. aastal lasti hõbedase kõrval käibele vaskne 10-parane. 1867. aastal lasti käibele kuldne 25-piastrine münt.

Rahatähtede ühel küljel on araabiakeelne tekst ja kujutatakse islami hooneid, teisel poolel on ingliskeelne tekst ning kujutatakse Vana-Egiptuse monumente. Paberrahad on väärtusega 5, 10, 20, 50, 100, 200 naela. 25 ja 50 piastri ja 1 naela väärtusega paberrahad on käibelt kõrvaldatud.

1. jaanuaril 2011 võrdus 1 Egiptuse nael 2,01734 Eesti krooniga.

Välislingid

Galerii pangatähtede Egiptusest (saksa)(inglise)

Rahaühikud
Egiptus
Hobusetõugude loend

Siin on loetletud hobusetõuge.

Eesti tõud
 Eesti hobune
 Eesti raskeveohobune
 Tori hobune
 Eesti sporthobune
 Eesti ratsaponi

Teised tõud
Ahhal-tekiini hobune
Ameerika miniatuurne hobune
Ameerika mustang
Ameerika raskeveohobune
Ameerika traavel
American bashkir curly
Andaluusia hobune
Anglo-araabia hobune
Appaloosa hobune
Araabia hobune
Argentiina Criollo
Azteca
Baškiiri hobune
Belgia raskeveohobune
Belgia soojavereline hobune
Boulonnaise' hobune
Breton
Budjonnõi hobune
Camargue hobune
Clydesdale'i hobune
Cleveland Bay
Criollo
Doni hobune
Døle hobune
Florida hobune (craker)
Fox Trotter
Freiberger
Friisi hobune
Gelderlandi hobune
Groningeni hobune
Gypsy Vanner hobune
Haflinger
Hannover
Hispaania mustang
Hispaania-Norman
Hollandi soojavereline
Holstein
Hutsuuli hobune
Iiri raskeveohobune
Iiri sporthobune
Inglise täisvereline ratsahobune
Islandi hobune
Jaapani hobune
Jakuudi hobune
Kanada hobune
Karabahhi hobune
Kasahhi hobune
Kathiawari hobune
Knabstrupi hobune
Konik
Lipitsa hobune
Lokai hobune
Lusiaano
Läti hobune
Marwari hobune
Mongoli hobune
Morgan
Mustang
Norfolki traavel
Nordlandi/Lyngeni hobune
Noriker
Norra fjordihobune
Obi hobune
Oldenburg
Orlovi traavel
Paint
Palomino
Paso
Peršeron
Peruu paso
Pinto
Prantsuse traavel
Preisi hobune
Rocky Mountain hobune
Rootsi soojavereline hobune
Saddle-horse
Schwarzwaldi hobune
Selle Francais'
Soome hobune
Sorraia hobune
Suffolk
Šairi hobune
Taani soojavereline hobune
Tennessee kõnnihobune
Tiigerkirju hobune
Trakeen
Uelsi poni
Veerandmiili hobune
Vene raskeveohobune
Vene traavel
Waler
Vahemere hobused
Vietnami hobune
Vjatka hobune
Wielkopolski hobune

Ponid
Ameerika poni
Austraalia poni
Bosnia poni
Connemara poni
Deils-poni
Dartmoori poni
Dülmeni poni
Exmoori poni
Falabella poni
Fell-poni
Gotlandi poni
Kaug-Ida ja Kagu-Aasia ponid
Karpaatia poni
Kaspia poni
New Foresti poni
Šetlandi poni
Šoti mägiponi
Uelsi poni

 Hobusetõugude loend
Loomade loendid
Seim (Läti)

Seim (läti keeles Saeima) on Läti parlament. Liivimaa rüütelkonna hoones töötav parlament on 100-liikmeline ja ühekojaline.

See valitakse võrdeliste valimiste põhimõttel 4 aastaks oktoobri esimesel laupäeval. Seimi esimesed 6 koosseisu (kuni 1998. aastani) valiti 3 aastaks. Valimisringkondi on viis: Kurzeme, Latgale, Riia, Zemgale ja Vidzeme.

Seimi 1. koosseis valiti 1922. aastal. 15. mail 1934 korraldas Kārlis Ulmanis riigipöörde ja saatis seimi 4. koosseisu laiali. Edaspidi valitses ta ilma parlamendita. 1940 valiti niinimetatud Rahva Seim, kuhu lubati kandideerida ainult nõukogudemeelse Töörahva bloki kandidaatidel. Esimene sõjajärgne seimi koosseis valiti 1992. aastal.

Lätis kehtib 5 protsendi valimiskünnis. Maailmasõdadevahelisel ajal valimiskünnist ei olnud, esimestel sõjajärgsetel valimistel oli selleks 4%.

Läti president saab erakorralised valimised esile kutsuda. 28. mail 2011 teatas president Valdis Zatlers, et algatab seimi laialisaatmise. Juulis kiitis rahvahääletus parlamendi laialisaatmise heaks. Uus koosseis valiti 17. septembril 2011.

Praegune seimi koosseis on 13. ja see astus ametisse 6. novembril 2018.

Seimi esimees on alates 4. novembrist 2014 Ināra Mūrniece. Enne teda oli selles ametis 2010–2014 Solvita Āboltiņa.

Vaata ka
2002. aasta Läti parlamendivalimised
2006. aasta Läti parlamendivalimised
2010. aasta Läti parlamendivalimised
2011. aasta Läti parlamendivalimised
2014. aasta Läti parlamendivalimised
2018. aasta Läti parlamendivalimised
2022. aasta Läti parlamendivalimised

Välislingid

Latvijas Republikas Saeima
 Hendrik Vosman. "Läti president esitas seimile ultimaatumi" Postimees, 15. jaanuar 2009

Läti
Parlamendid
Jugoslaavia

Jugoslaavia nime on ametlikult või mitteametlikult kandnud ajavahemikus 1918–2003 Balkani poolsaarel eksisteerinud liitriik. 

Aastatel 1918–1929 oli selle liitriigi ametlikuks nimeks Serblaste, Horvaatide ja Sloveenide Kuningriik. Aastast 1929 sisaldus riigi kõigis nimedes ametlikult sõna Jugoslaavia.

Enne lagunemise algust koosnes Jugoslaavia kuuest liiduvabariigist: Bosnia ja Hertsegoviina, Horvaatia, Makedoonia, Montenegro, Serbia (mille koosseisus olid autonoomsete üksustena Kosovo ja Vojvodina) ja Sloveenia.

Tänapäeval kutsutakse endist Jugoslaaviat, mis ei ole Euroopa Liiduga ühinenud, Lääne-Balkaniks.

Ajalugu

Serblaste, Horvaatide ja Sloveenide Kuningriik (1918–1929)

Jugoslaavia Kuningriik (1929–1941)

Jugoslaavia Föderatiivne Rahvavabariik (1946–1963)

Jugoslaavia Föderatiivne Sotsialistlik Vabariik (1963–1991)

Jugoslaavia Liitvabariik (1992–2003)

Vaata ka
 Jugoslaavia riigipeade loend
 Jugoslaavia Eurovisiooni lauluvõistlusel
 Serbia ja Montenegro
 Endise Jugoslaavia Rahvusvaheline Kriminaaltribunal
 Jugoslaavia jalgpallikoondis

Viited

 

Euroopa maad
Berüllium

Berüllium on keemiline element järjenumbriga 4, metall.

Sümbol: Be (ladina keeles beryllium)

Aatommass: 9,012

Stabiilseid isotoope: 1, massiarvuga 9

Radioaktiivsetest isotoopidest stabiilseima massiarv on 10 ja poolestusaeg 1,5 miljonit aastat.

Füüsikalised omadused
Berüllium on kerge ja tugev, kuid habras metall.

Tihedus: 1,85 g/cm³
Sulamistemperatuur 1278 °C.

Berülliumi sulamitel on teatud unikaalseid omadusi, mille tõttu näiteks kõige paremad (mehaaniliste kellade jne) vedrud on valmistatud berülliumisulamist.

Keemilised omadused
Berüllium on keemiliselt aktiivne.

Stabiilsetes ühendites on ta oksüdatsiooniaste 2.
Berülliumoksiid on amfoteerne, seetõttu lahustub ta leelistes. Ka on berülliumhüdroksiid nõrk alus ega lahustu vees, seetõttu pole berüllium leelismuldmetall.

Saamine ja leidumine
Berülliumi leiti esmakordselt berüllinimelisest mineraalist, mille järgi see on ka nimetuse saanud.

Universumis on berüllium vähelevinud, sest tema tuumad on energeetiliselt võrdlemisi ebasoodsad.

Ohutus
Berülliumi lahustuvad ühendid on inimestele mürgised. Samuti on mürgine berülliumisulamite mehaanilisel töötlemisel tekkiv tolm.

Keemilised elemendid
Lihtained
Metallid
Hiina astroloogia

Hiina astroloogia (占星術, 星學, 七政四餘, 果老星宗) on Hiina astroloogiatraditsioon, mis põhineb Hiina kalendril, eriti 12-aastasel tsüklil ehk Hiina sodiaagil ja taevakehade liikumisel mööda Hiina tähtkujusid.

Vanim säilinud Hiina astroloogiaraamat on üks puitklotsidega trükitud almanahh, mis pärineb 8. sajandist pKr. Juba selle almanahhi ilmumise ajal ulatusid hiina astroloogia juured nii kaugesse aega, et olid peaaegu mineviku hägusse kadunud.

Vanas Hiina astroloogias põhines horoskoobiõpetus eeskätt kaheteistkümne maa-haru teoorial, milles on valitsevaks kaheteistkümne aasta pikkune tsükkel. Tsükkel algab rotiaastaga ja aasta algab kuu loomisega.

Hiina astroloogias on kaksteist loomamärki, millest igaüks mõjutab ja märgistab üht kuuaastat ja sellel aastal sündinud inimeste iseloomuomadusi. Ühe legendi kohaselt pärinevad loomanimetused Buddha aegadest, kes nimetas aastad kõigi kaheteistkümne looma järgi, kes tulid temaga hüvasti jätma:

Rott
Härg
Tiiger
Jänes
Draakon
Madu
Hobune
Lammas
Ahv
Kukk
Koer
Siga

Hiina astroloogia põhineb 10-aastasel päikese-kuu tsüklil, mis on vana Hiina põllumajanduskalendri aluseks. Need tsüklid on jagatud viieks elemendiks. Kogu süsteemi hoiavad ülal harmooniat ja tasakaalu kehastavad yin ja yang (naiselement ja meeselement).

Hiina astroloogia eri variante kasutatakse ka naaberaladel, nt Tiibetis. Eri traditsioonides loomade nimistu varieerub.

Artikkel vajab täiendamist ja täpsustamist

Välislingid
Hiina astroloogia vene keeles

Astroloogia
Hiina kultuur
Broom

Broom on keemiline element järjenumbriga 35.

Broom esineb kahe stabiilse isotoobina, mille massiarvud on 79 ja 81, mida leidub looduses vastavalt 50,69% ja 49,31%. 

Keemilistelt omadustelt on broom halogeen. Metallidega reageerides tekitab ta bromiide.

Molekulaarne broom

Ta moodustab kaheaatomilisi lihtaine molekule ja on tavatingimustel pruun vedelik tihedusega 3,1 g/cm³, mis keeb temperatuuril 58 °C ja külmub temperatuuril –7 °C. 

Broom on tugev oksüdeerija ning reageerib paljude liht- ja liitainetega. Seetõttu on broom nii vedeliku kui ka auruna inimkehale (nii kopsudele kui ka teistele limaskestadele ja nahale) söövitav ja ärritav. 

Broomil on tugev lõhn.

Avastuslugu 

Broomi avastasid teineteisest sõltumatult Prantsusmaa keemik Antoine Jérôme Balard ja Saksamaa keemik Carl Jacob Löwig.

Balard eraldas broomi 1826. Lähteainena kasutas ta Montpellier' lähedalt soolakutelt korjatud adrut. Tema eesmärk oli adrust eraldada joodi, aga adru sisaldas pisut ka broomi. Ta põletas adru tuhaks, lisas siis vett ning destilleeris broomi küllastunud joodilahusest. Ta sai aine, mille omadused olid joodi ja kloori vahepealsed. Balard järeldas algul, et on saanud joodmonokloriidi ja püüdis seda tõestada, aga ei suutnud seda. Sellest järeldas ta, et on saanud uue elemendi. Esialgu nimetas ta selle muriidiks. Nimetus tuli ladinakeelsest sõnast muria, mis tähendas soolvett.

Löwig eraldas broomi 1825 mineraalveest, mis pärines tema kodulinna Bad Kreuznachi ühest allikast. Selle mineraalvee soolad olid klooriga küllastunud. Broomi eraldamiseks kasutas ta dietüüleetrit. Pärast eetri aurustamist jäi järele pruunikas vedelik. Seda vedelikku oma võimete näitena kasutades kandideeris ta tööle Heidelbergis Leopold Gmelini laboratooriumis. Avastuse avaldamine aga viibis ja Balard jõudis selle enne avaldada.

Prantsuse keemikud Louis Nicolas Vauquelin, Louis Jacques Thénard ja Joseph-Louis Gay-Lussac kordasid Balardi katseid ja jäid nendega rahule. Neid tulemusi esitleti Prantsuse Teaduste Akadeemia loengul ja avaldati aastaraamatus "Annales de Chimie et Physique". Aastaraamatus teatas Balard, et otsustas M. Anglada soovitusel muuta elemendi nimetuse broomiks. Teistel andmetel soovitas elemendi nimetust muuta Gay-Lussac, et rõhutada selle auru iseloomulikku lõhna.

Broomi ei toodetud suures koguses enne 1860. aastat.

Broomi esimene äriline kasutus, kui välja jätta mõned meditsiinilised rakendused, oli dagerrotüüpias. 1840 avastati, et broomil on mõningaid eeliseid varem kasutatud joodiauruga võrreldes, kui on tarvis moodustada valgustundlikku hõbehalogeniidikihti.

Kaaliumbromiidi ja naatriumbromiidi kasutati 19. sajandi lõpul ja 20. sajandi alguses antikonvulsantide ja rahustitena, kuni nende asemel võeti kasutusele 2,2,2-trikloroetaan-1,1-diool ja barbituraadid.

Vaata ka
Broomimine
Debroomimine

Keemilised elemendid
Lihtained
Halogeenid
Mittemetallid
Ameriitsium

Ameriitsium on keemiline element järjenumbriga 95.

Kõik ta isotoobid on radioaktiivsed ega esine looduses. Pikima elueaga on isotoop massiarvuga 243, mille poolestusaeg on 7370 aastat.

Keemilistelt ja füüsikalistelt omadustelt kuulub ta aktinoidide hulka.

Ameriitsiumi sünteesiti esmakordselt 1944. aastal.

Viited

Keemilised elemendid
Lihtained
Aktinoidid
Liitium

Liitium on keemiline element järjenumbriga 3, leelismetall.

Maailma suurimad liitiumivarud asuvad Boliivias Salar de Uyuni soolakus (vt Liitiumi kolmnurk).

Liitiumi omadused 

Liitium on kõige väiksema tihedusega metall. Normaaltingimusel on liitium üldse kõige väiksema tihedusega tahke lihtaine: tema tihedus on 0,535 g/cm³.

See on hõbevalge suhteliselt pehme metall, mis sulab temperatuuril 180 °C.

Võrreldes teiste leelismetallidega on liitium keemiliselt vähem aktiivne, kõvem, kõrgema sulamistemperatuuri ja väiksema tihedusega.

Keemiliselt on ta väga aktiivne. Kõigis ühendites on liitiumi oksüdatsiooniaste 1. Liitium reageerib aeglaselt õhuga ja tõrjub veest vesinikku välja, moodustades hüdroksiidi. Erinevalt teistest leelismetallidest moodustab liitium hapniku või õhuga reageerides tavalise oksiidi. Liitiumi soolad on termiliselt vähem püsivad kui muudel leelismetallidel.

Avastamine 

Esimese liitiumit sisaldava mineraali, petaliidi avastas brasiillane José Bonifácio de Andrada e Silva 1700. aastal. Liitiumi olemasolu tegi esimesena kindlaks aga rootslane Johann Arfvedson alles 1817. aastal. Aasta hiljem avastati liitiumisoolade omadus muuta põletamisel leek punaseks. Samal aastal eraldasid liitiumi lihtainena teadlased Sir Humphry Davy ja William Thomas Brande, kasutades selleks elektrolüüsi.

Tootmine 
Liitium on suhteliselt haruldane metall, mida ei leidu vabal kujul looduses. Tänapäeval toodetakse liitiumi põhiliselt mineraalidest (nt spodumeenist) ja maa-alusest soolasest veest. Suurimad tootjad olid 2019. aastal Austraalia (42 000 tonni), Tšiili (18 000 t), Hiina (7500 t), Argentina (6400 t), Zimbabwe (1600 t) ja Portugal (1200 t).

Kasutamine 
Liitiumi kasutatakse soojusülekandeaparaatides, patareides (peamiselt mobiiltelefonide ja fotoaparaatide omades), lennukiehituses kasutatavates sulamites. Liitiumisooli, näiteks liitiumkarbonaati kasutatakse meeleolu tasakaalustajana (tümostabilisaatorina) meeleoluhäirete, näiteks bipolaarse meeleoluhäire maaniahoogude ravis.

Liitiumi isotoobid 
Liitiumil on kaks stabiilset isotoopi massiarvudega 6 ja 7. Pikima elueaga radioaktiivse isotoobi (massiarvuga 8) poolestusaeg on 0,84 sekundit.

Viited

Välislingid

 Rainer Küngas "Meie ilma liitiumita tulevik" Horisont, 6. september 2010
 Serbia maapõues võib peituda tohutu varandus Postimees, 30. august 2019

Keemilised elemendid
Lihtained
Leelismetallid
Estrid

Estrid on orgaanilised ühendid, mis tekivad happe vesinikuaatomite asendumisel süsivesiniku radikaalidega. Karboksüülhapetest tekivad estrid karboksüülrühmade vesinikuaatomite asendumisel süsivesiniku radikaalidega.

Üldvalem 

Estrite üldvalem on R–COO–R', kus R ja R' on süsivesiniku radikaalid, kusjuures R ja R' võivad olla ühesugused radikaalid.

Nomenklatuur 

Estrite nimetused moodustatakse nagu karboksüülhappe sooladelgi (esimene osa nimest tuleb alkoholist ning teine vastavast karboksüülhappest):

CH3CH2CH2COOCH2CH3: etüülbutanaat
CH3CH2CH2COOCH2CH2CH3: propüülbutanaat
CH3CH2COOCH3: metüülpropanaat
CH3COOCH2CH2CH3: propüületanaat ehk propüülatsetaat

Estrid on ainult sellised ühendid, kus mõlemal pool on süsivesiniku radikaal. Järgnev ühend on küll sarnase ehitusega nagu ester, kuid ei ole ester, vaid tavaline karboksüülhappe sool.

CH3CH2COOK: kaaliumpropanaat

Füüsikalised omadused 

Madalad estrid on vedelikud. Kõrgemad estrid on tahked ained. Nad lahustuvad orgaanilistes lahustes, vees aga vähe või peaaegu üldse mitte. Keemistemperatuur on madalam kui vastavatel alkoholidel ja karboksüülhapetel. Estrid on enamasti lenduvad. Pika süsiniku ahelaga hapete ja alkoholide estrid ei lendu ja on seetõttu lõhnatud.

Lõhn 

Mõnel vedelal estril on meeldiv lõhn.

Kasutusalad 

Estreid kasutatakse lille- ja puulõhnade tõttu puuviljaessentsidena, muuhulgas karastusjookides, kondiitritoodetes, seebi- ja parfümeeriatööstuses. 

Estrid on lahustiteks värvidele ja lakkidele.

Neid kasutatakse ka ravimite valmistamisel. 

Suurtes kogustes vajatakse estreid plastide ja kiudainete tootmiseks.

Keemilised omadused 

Estrite tähtsaim keemiline omadus on hüdrolüüs ehk klassikalises mõistes reaktsioon veega katalüsaatori juuresolekul ehk antud juhul neutraalne ja happeline hüdrolüüs. Happeline hüdrolüüs on pöörduv, neutraalne aga mitte.

Leidumine 

Estreid leidub eeterlike õlidena taimedes (näiteks apelsinikoores). Veel on nendeks rasvad ja vahad.

Saamine 

Vanim estrite saamise viis oli nende tootmine taimedest eeterlike jm. õlidena ja loomadest rasvana. Kui peenestatud taimemassi juhitakse veeauru, siis võtab see kaasa lenduvad eeterlikud õlid. Muid rasvu ja õlisid saab kudedest eraldada veega keetmise või lihtsalt pressimise teel.

Estrid tekivad karboksüülhapete ja alkoholide reageerimise tulemusena. Seda nimetatakse esterdamiseks ehk estrifikatsiooniks .

CH3COOH + CH3CH2OH = CH3COOCH2CH3 + H2O

Tekib etüületanaat ehk etüülatsetaat.

Mineraalhapete estrid 

Lämmastikhappe estrid põlevad kergesti. Paljud neist võivad lõhkeda, sealhulgas tugevalt nitreeritud nitrotselluloos ja nitroglütseriin.

Ohutus 

See alajaotus tuleb alles kirjutada.
Naatrium

Naatrium on keemiline element järjenumbriga 11, leelismetall.

Naatrium on maakoores leiduvatest metallidest levikult neljas ja kõige levinum leelismetall.

Naatriumi omadused

Välimuselt on naatrium hõbevalge metall. Naatrium on pehme, seda saab noaga lõigata. Naatriumi tihedus on 0,97 g/cm3 ja sulamistemperatuur on 98 Celsiust. Ta on keemiliselt väga aktiivne, mistõttu hoitakse teda hapnikukindla kihi all, eemal veest. Naatrium reageerib paljude lihtainete, vee ja hapetega. Hapetest ja veest tõrjub ta välja vesinikku ning tekib vastavalt sool ja hüdroksiid. Suurem osa naatriumisooli lahustub vees hästi.

Omadustelt on naatrium leelismetall. Sellisena on ta oksüdatsiooniaste ühendites 1. Naatriumi reageerimisel hapnikuga tekib kergesti naatriumperoksiid, mitte naatriumoksiid.

Naatriumi avastamine

Naatriumiühendid on tuntud antiikajast, kuid esimest korda eraldas naatriumi lihtainena Sir Humphry Davy aastal 1807. Davy avastas elemendi elektrolüüsimeetodiga. Et Davy kasutatud lähteainet nimetati tol ajal kaustiliseks soodaks, siis nimetas ta soodast eraldatud metalli sodium'iks.

Naatriumi kasutamine

Metallilist naatriumi saadakse tänapäeval naatriumkloriidi elektrolüüsil.

Eraldi metallina kasutatakse naatriumi teiste metallide saamisel nende sooladest ja metallide puhastamiseks. Palju laiem on naatriumiühendite kasutus. Kõige tuntum naatriumiühend on naatriumkloriid, tavaline keedusool, mis leiab laialdast kasutust inimeste igapäevaelus. Naatriumhüdroksiidi ehk seebikivi kasutatakse seebi valmistamisel. Naatriumkarbonaat ehk pesusooda on samuti üks igapäevaelus tuntud aine, mida kasutatakse pesupulbris. Naatriumvesinikkarbonaat ehk söögisooda on kasutusel saiatoodete valmistamisel.

Uuritakse naatriumi kasutuselvõttu võimalusi akuelemendina liitiumi asemel.

Naatriumi isotoobid

Naatriumil on üks stabiilne isotoop massiarvuga 23.

Omadustelt on naatrium leelismetall. Sellisena on ta oksüdatsiooniaste ühendites 1. Naatriumi reageerimisel hapnikuga tekib kergesti naatriumperoksiid, mitte naatriumoksiid.

Tema tihedus on 0,97 g/cm3 ja sulamistemperatuur on 98 °C. Ta on pehme ja keemiliselt väga aktiivne. Reageerib paljude lihtainete, vee ja hapetega. Hapetest ja veest tõrjub ta välja vesinikku ning tekib vastavalt sool ja hüdroksiid. Suurem osa naatriumisooli lahustub vees hästi.

Vaata ka 
Naatriumioonaku

Viited 

Keemilised elemendid
Lihtained
Leelismetallid
Kroom

Kroom on keemiline element järjenumbriga 24.

Ta esineb looduses nelja isotoobina massiarvudega 50, 52, 53 ja 54. Kroom-50 arvatakse olevat radioaktiivne  poolestusajaga üle 1017 aasta.

Omadustelt on kroom metall. 

Normaaltingimustel on kroomi tihedus 7,14 g/cm3. Tema sulamistemperatuur on 1857 kraadi Celsiust.

Keemilised elemendid
Lihtained
Metallid
Anija vald (2002)

Anija vald oli kohaliku omavalitsuse üksus Eestis Harju maakonna idaosas.

Valla pindala oli 517 km² ning see kuulus pindalalt suurimate kohalike omavalitsusüksuste sekka.

Anija valda ümbritsesid Kose, Raasiku, Jõelähtme, Kõue, Aegviidu ja Kuusalu vald Harju maakonnas, Albu vald Järva maakonnas ning Tapa vald Lääne-Virumaal.

Vald hõlmas ajaloolise Harju-Jaani kirikukihelkonna idaosa, mõningaid alasid ajaloolise Kose kirikukihelkonna põhjaosas (Pikva, Alavere ja Voose ümbrus) ning vähese asustusega metsaseid alasid ajaloolise Ambla kirikukihelkonna lääneosas (Mustjõe ja Pillapalu ümbruses).

Valla elanike arv 1. jaanuar 2016 seisuga oli Statistikaameti andmetel 5474 ja rahvastikuregistri järgi 5618.

Anija vallavanem oli Arvi Karotam.

2017. aastal ühinesid senine Anija vald ja Aegviidu uueks Anija vallaks.

Asustus

Linn 
Anija vallas asus üks linn – Kehra.

Külad

Rahvastik

Ajalugu
Anija vald Harju-Jaani kihelkonnas rajati 19. sajandil Anija mõisa territooriumi talumaid hõlmava tüüpilise mõisavallana. 19. sajandi lõpul ja 20. sajandi esimesel poolel toimunud valdade liitmisel muutus vald algsest suuremaks, hõlmates selle järel ka Paasiku, Kehra ja teisi mõisatele kuulunud maid. Vald likvideeriti 1950. aasta haldusreformiga (analoogiliselt teiste Eesti valdadega) ning taastati nõukogudeaegse Anija külanõukogu põhjal ja piirides 16. jaanuaril 1992. Lõplikud piirid sai vald 2002. aastal, mil vallaga ühines Kehra linn (seni eraldiseisev omavalitsusüksus, mida Anija vald rõngasvallana ümbritses).

Valla kolmekümne ühest külast mainiti esmakordselt 1241. aastal välja antud Taani hindamisraamatus neljateistkümmet küla. Valla maa-alal asus mitu mõisat – 1914. aasta seisuga olid need Anija, Paasiku, Kehra, Kaunissaare, Kaserahu, Pikva ja Alavere peamõisad, lisaks veel mitu kõrval- ja karjamõisat.

Vallale nime andnud Anija mõisast on kirjalikke teateid 1482. aastast. Mõisnikuks oli siis rüütel Herman Soge (Zoege).

2017. aastal ühinesid Anija vald ja Aegviidu uueks Anija vallaks.

Viited

Välislingid 
 Anija Vallavolikogu määrus, Anija valla arengukava kinnitamine, Vastu võetud 25.09.2003 nr 43, veebiversioon (vaadatud 03.02.2015)

Eesti endised vallad