joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kiirguskeskus

Kiirguskeskus oli aastatel 1996–2009 Keskkonnaministeeriumi haldusalas tegutsenud riigiasutus, mille põhiülesandeks oli kiirguskaitse ja kiirgusseire. 

Kiirguskeskus andis välja kiirgustegevuslubasid, osales vastavateemaliste arengukavade ja programmide koostamisel ja elluviimisel, haldas kiirgusalaseid andmekogusid, jagades ühtlasi vastavateemalist infot, jne.

Ajalugu 
Kiirguskeskus alustas tööd 1. jaanuaril 1996. aastal asukohaga Mustamäe tee 33 Tallinnas, mil Eesti Meteoroloogia ja Hüdroloogia Instituudist eraldus radioloogialabori sektsioon. 1996. aasta esimesel poolel koliti uude asukohta aadressiga Kopli tänav 76 Tallinnas. 

1997. aastal liideti Kiirguskeskusega Tervisekaitseinspektsiooni radioloogia töögrupp. 

1998-2001 oli Kiirguskeskus ka kiirgusohutuse järelevalveasutus haldusõigusrikkumiste menetlemisel. 2001. aastal anti järelevalvefunktsioonid üle Keskkonnainspektsioonile. 

Kiirguskeskus oli kontaktpunktiks erialase teabe vahetamisel Rahvusvahelise Aatomienergiaagentuuriga.

Juhtimine 
Kiirguskeskuse direktorid:
1996–2002: Juhan Kalam
2002–2009: Merle Lust

Tegevuse lõpetamine
2009. aasta 1. veebruarist liideti Kiirguskeskus koos Riikliku Looduskaitsekeskuse ja maakondade keskkonnateenistustega Keskkonnaametiks, mille koosseisus on kiirgusosakond. Keskkonnaameti kiirgusosakonnal on kõik endise Kiirguskeskuse ülesanded.

Viited

Kirjandus
Kalam, Juhan 1998. Eesti Kiirguskeskus. Tallinn: Kiirguskeskus. 21 lk.
 2006. Kiirguskeskus 10. Tallinn: Kiirguskeskus. 128 lk. ISBN 9985-9592-6-4

Välislingid 
Koduleht veebiarhiivis
Kiirguskeskuse põhimäärus (Keskkonnaministri 09.07.2004 määrus nr 90)
Kiirgusvaldkond Keskkonnaameti kodulehel

Keskkonnaministeerium
Inverclyde

Inverclyde on regioon Šotimaa keskosas Firth of Clyde'i ehk Clyde'i lahe lõunakaldal. Piirneb Renfrewshire'i ja North Ayrshire'iga.

Aastail 1975–1996 kuulus Inverclyde'i ringkond Strathclyde'i regiooni.

Suuremad asulad on lisaks halduskeskusele Greenockile Port Glasgow ja Gourock. 

2017. aastal elas regioonis umbes 78 800 inimest.

Välislingid 

http://www.inverclyde.gov.uk/

Šotimaa geograafia
Ashton Kutcher

Christopher Ashton Kutcher (sündinud 7. veebruaril 1978) on Ameerika Ühendriikide näitleja ja endine modell.

Karjäär

Ta mängis Michael Kelsot telesarjas "Kuumad seitsmekümnendad" ja Jesse Montgomeryt filmis "Kutt, kus mu auto on?", samuti tuntakse teda filmist "Liblikaefekt".

Kutcher on armastatud teismeliste seas, aga täiskasvanud teda ei hinda. Aastatel 2003–2011 nimetati Kutcher Teismeliste valiku auhinna kandidaadiks 16 korda 11 kategoorias ja võitis 12 korda 8 kategoorias. Laste valiku auhinna kandidaadiks nimetati ta aastatel 2004–202007 5 korda 4 kategoorias ja võitis neist ühe: 2004 meestelenäitleja kategoorias osa eest sarjades "Kuumad seitsmekümnendad" ja "Punk'd".

2003 nimetati Kutcher halvimate filmide auhinna Kuldne Vaarikas kandidaadiks ekraanipaari kategoorias koos Brittany Murphyga peaosade eest filmis "Just Married" ja koos Tara Reidiga peaosade eest filmis "My Boss's Daughter". Nad ei saanud seda auhinda.

2004 nimetati Kutcher Kuldse Vaarika kandidaadiks meesnäitleja kategoorias osa eest filmides "Cheaper by the Dozen", "Just Married" ja "My Boss's Daughter". Ta ei saanud seda auhinda.

2010 nimetati Kutcher Kuldse Vaarika kandidaadiks meesnäitleja kategoorias osa eest filmis "Killers" ("Killerid"). Selle auhinna ta võitis.

Isiklik elu

24. septembril 2005 abiellus Kutcher Demi Moore'iga. Pulmatseremooniat juhtis rabi ja pulmas oli 150 külalist, nende hulgas Moore'i endine abikaasa Bruce Willis.

17. novembril 2011 tegi Moore avalduse, milles väljendas soovi lahutada.

16. jaanuaril 2009 sai Kutcher esimeseks Twitteri kasutajaks, kellel on üle miljoni tellija. Sellega võitis ta miljoni tellija konkursi CNN-i ees. Konkursi võiduga kaasnes auhind 100 000 USA dollarit, mille Kutcher annetas võitluseks malaariaga.
2013. aasta algusest on ta suhtes näitlejanna Mila Kunisega. Jaanuaris 2014 paar kihlus ja 1. oktoobril 2014 said nad tütre, kellele pandi nimeks Wyatt Isabelle Kutcher.

Välislingid
 

Ameerika Ühendriikide näitlejad
Sündinud 1978
Junkers Ju 87

Junkers Ju 87 ehk Stuka (Sturzkampfflugzeug) oli Saksamaa ühemootoriline täismetallkonstruktsiooniga monoplaan, Luftwaffe taktikaline sööstpommituslennuk teises maailmasõjas. Kaheistmeline kabiin mahutas lenduri ja pardalaskuri.

Ajalugu

Saksamaa lennundusministeerium otsustas 1934. aastal anda tellimuse Hermann Pohlmanni konstrueeritud lennukile Ju 87, mis 1936. aasta võrdluslendude tulemusel vastas kõige paremini pikeerivale pommituslennukile esitatud nõuetele. Sellele lennukile oli konstruktsiooni omapäraks tagurpidine kajaka tiiva kuju (kumbki tiivapool allapoole jõnksuga), liikumatu püsiasendis telik iseloomulike tilgakujuliste voolunditega kaetud ratastega. Sellest ka idarindel venelastelt saadud hüüdnimi "Pastlakandja".

Lennukit hakati sarjana ehitama 1937. aastal Junkers Ju 87 margitähistusega.
Teise maailmasõja alguses anti kõik umbes 200 Ju 87A lennukit üle õppeväeüksustele, tegevüksustesse tulid aga asemele tugevasti modifitseeritud Ju 87B-1. Uuemad Stukad said suurema kiiluga uue sabaosa, modifitseeritud ratta kattevoolundid, aerodünaamilisema kujuga kabiini klaaskupli.

Lennuki mõlema tiivapoole tagatiib koosnes kahest osast, millest kerele lähemaid sai kasutada maandumisklapina, tiiva jõnksust tipu poole jäävaid aga ka kaldtüürina. Sabaratas polnud sissetõmmatav.

Tehnilised andmed 

 Pikkus: 11,0 m
 Tiivaulatus: 13,8 m
 Tühikaal: 2750 kg
 Mootor: Junkers Jumo 211, vedelikjahutus, rippuvate silindritaga V-12, kütuse otsesissepritsega, võimsus 1000 kuni 1500 hj
 Suurim kiirus (püsival kõrgusel): 390 km/h
 Lennulagi: 8000 m
 Lennukaugus (tavalise pommilastiga): 550 km
 Relvastus: 7,92 mm kuulipilduja püsivalt kummaski tiivajõnksus ja üks tagakabiinis (kokku 3)
 Pommilast: üks 500 kg (erandjuhul 1000 kg) pomm, tavaliselt üks 250 kg pomm kere all ja neli 50 kg tiiva all.
või kaks automaatkahurit (20 mm, 37 mm) kummalgi pool keret tiiva all

Viited 

Pommituslennukid
Saksa sõjalennukid
Junkers
Pinocchio (film 1940)

"Pinocchio" on 1940. aastal valminud Walt Disney Feature Animationi täispikk joonisfilm, mis põhineb Carlo Collodi raamatul "Pinocchio seiklused" (1883). 

Film esilinatus New Yorgis 7. veebruaril 1940. Kuigi The New York Timesi filmikriitik Frank S. Nugent andis filmile viis tärni viiest, jäid tulud vägagi eduka "Lumivalgeke ja seitse pöialpoissi" järel allapoole igasugusi eeldusi - filmi eelarve oli 2,6 miljonit dollarit, kuid 1940. aasta lõpuks oli film teeninud vaid 1,4-1,9 miljonit dollarit. Üheks põhjuseks oli alanud teine maailmasõda, mistõttu ei saadud filmi müüa Euroopa ja Aasia turgudele. Kuid kui "Lumivalgeke ja seitse pöialpoissi" uuesti linastus 22. veebruaril 1944, et sõja ajal Disney stuudio jaoks raha koguda, sai sealt alguse traditsioon Disney joonisfilme iga seitsme kuni kümne aasta tagant uuesti linastada ja Pinocchiot näidati uuesti peale sõja lõppu 17. oktoobril 1945. Hiljem taaslinastus film 18. veebruaril 1954, 18. jaanuaril 1962, 7. juulil 1971, 16. detsembril 1978, 21. detsembril 1984 ja 26. juunil 1992. Peale sõja lõppu jõudis film lõpuks kasumisse. Ajakiri Time valis selle üheks parimaks filmiks läbi aegade.

Pinocchio võitis kaks Academy Awardi auhinda - parima filmimuusika ja parima algupärase laulu eest (filmi jaoks spetsiaalselt kirjutatud "When You Wish Upon A Star").

Disney joonisfilmide raudvara
1940. aasta filmid
Ullo Toomi

Ullo Toomi (1935. aastani Ulrich-Aleksander Taumi; 14. september 1902 – 26. november 1983) oli eesti rahvatantsupedagoog ja tantsujuht.

Ta oli I Eesti mängude (15.–17. juunil 1934) liikumise üldjuht. 

Ullo Toomi kogus ja kirjeldas rahvapärimuslikke tantse. Näiteks 1939. aastal sõitis ta mootorrattal läbi kaheksa maakonna ühtekokku 2182 kilomeetrit ning pani kirja 9 rahvatantsu koos viisidega, 11 rahvatantsukatkendit, 41 rahvatantsuviisi, 32 rahvalauluviisi, 26 rahvalaulu ning muid mitmesuguseid muistendeid ja andmeid kokku üle 125. Erinevalt varasematest kogumisretkedest saadi selle kogumise käigus Ingerist üks pikem seitsmetuuriline tants ja mitmed muud omapärased tantsud (nt "Kadreli", "Ümberiko" ja Wiron Weräja ehk Viru värav); varem ei olnud Ingerist rahvatantse kogutud. Viljandimaal pandi kirja "Ringvalts", Saaremaal "Mustjala paadimees", "Keigapere tants", "Varese tants", "Massaka Minni polka" jt.

Aastal 1945 ilmus tema koostatud "Valimik eesti rahvatantse". Aastal 1950 ilmus Ullo Toomi raamat "Eesti rahvatantsud", mida kutsutakse "tantsupiibliks" ning mis on siiani esimeseks õppematerjaliks tantsujuhtidele. Ullo Toomi on loonud mitmeid rahvapärimisel põhinevaid tantse (näiteks Kosjatants, Kolhoositants, Tuisuline).

Aastatel 1951–1961 oli Ullo Toomi Tööjõureservide Peavalitsuse, hilisema Kutsehariduse Komitee tantsurühma juhendaja. Tantsurühma noorema rühma baasil arenes Ullo Toomi tantsija Ilma Adamsoni juhendamisel välja tänapäevani tegutsev tantsuansambel Sõprus.

Alates 1987. aastast annab Ullo Toomi Fond välja Ullo Toomi nimelist rahvatantsustipendiumi.

Laureaadid

1987 Maie Orav
1988 Heino Aassalu
1989 Salme ja Ott Valgemäe
1990 Lille-Astra Arraste
1991 Helju Mikkel
1992 Virve Kurbel
1993 Richard Tõnnus
1995 Mait Agu
1996 Enn Madi
1997 Pill ja Ülo Luht, Ilma Adamson
1998 Maido Saar
1999 Liina Teose
2000 Angela Arraste
2001 Ene Jakobson
2002 Niina Raadik
2003 Henn Tiivel, Ilmar Moss
2004 Maie Orav
2005 Erika Põlendik
2006 Urve Kilk
2007 Külli Tüli
2008 Airi Rütter
2009 Juris Žigurs
2010 Kadri Valner ja Anneli Ammas
2011 Maie Pau
2012 Helle-Mare Kõmmus
2013 Vaike Rajaste
2014 Natalja Rasskazova
2015 Linda Pihu 
2016 Kadri Tiis
2017 Maire Udras
2018 Jaanus Randma
2019 Kaja Tammik
2020 Marina Kuznetsova
2021 Rita Mändla

Isiklikku
Tema abikaasa oli muusika- ja rahvatantsupedagoog Vilja Toomi.

Tunnustus
1947 – Eesti NSV teeneline kunstnik
1957 – Eesti NSV rahvakunstnik

Viited

Välislingid 
 

Eesti tantsupedagoogid
Eesti tantsujuhid
Aegna Komandantuuri koosseis
Eesti tuletõrjujad
Eesti NSV teenelised kunstnikud
Eesti NSV rahvakunstnikud
Taarausulised
Eestistatud nimega inimesed
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1902
Surnud 1983
Valter Pärtelpoeg

Valter Pärtelpoeg (17. juuli 1908 – 24. märts 1938 Tartu) oli eesti ajakirjanik.

Õppis alates 1926. aastast Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteadus-, hiljem majandusteaduskonnas. 

Korporatsiooni Rotalia esimees.

Töötas Postimehe toimetuses, oli 1933–1937 Üliõpilaslehe peatoimetaja.

Eesti ajakirjanikud
Sündinud 1908
Surnud 1938
Korporatsioon Rotalia liikmed
Brasłaŭ

Brasłaŭ (transkribeerituna Braslav, poola keeles Brasław, leedu keeles Breslauja) on linn Valgevenes Viciebski oblastis, Brasłaŭ rajooni halduskeskus. 

Linna ümber asub Brasłaŭ järvestik. Linn asub järvestiku suurima, Dryviaty järve põhjakaldal.

Linn on nime saanud Połacki vürsti Brjatšislav I Izjaslavitši järgi.

Ajalugu 
Arheoloogiliste väljakaevamiste põhjal asus IX sajandil linna kohal latgalite ja krivitšite asula. Połacki vürstiriik püstitas sinna XI sajandil piirikindluse. 1065. aastal ründasid seda leedulased. Brasłaŭ on kuulunud suurvürstidele Gediminasele ja Jaunutisele. Aastal 1500 sai linnaõigused. 1794. aastal kaotas ajutiselt tulekahju tõttu oma tähtsuse. Aastal 1795 sattus linn kolmandal Poola jagamisel Venemaa keisririigi koosseisu. Linnast sai ajutiselt 19. sajandini alev. 1920. aastal hõivasid Brasłaŭ linna poolakad ja 1939. aastani oli see Poola Vilniuse vojevoodkonna Brasłaŭ maakonna keskus. Kui Brasłaŭ 1939. aastal Valgevene NSV koosseisu sattus, sai linnast rajoonikeskus.

Viited

Välislingid 
 Brasłaŭ uudised (valgevene ja vene keeles)
 Linn YouTube'is
 Linn fotoentsüklopeedias

Brasłaŭ
Brasłaŭ rajoon
Maaeluministeerium

Maaeluministeerium (MeM) on Eesti valitsusasutus, mille eesmärk on luua tingimused Eesti maaelu, põllu- ja kalamajanduse jätkusuutlikuks ja mitmekesiseks arenguks, tagada ohutu ja nõuetekohane toit ja sööt, korraldada ja koordineerida peetavate loomade ja viljelevate taimede kaitset jne.

Alates 1. septembrist 2015 muudeti Põllumajandusministeeriumi nimi Maaeluministeeriumiks.

Ministeeriumi juhib maaeluminister. Alates 26. jaanuarist 2021 on maaeluminister Urmas Kruuse.

Struktuur

Allasutusi 
Ministeerium haldab mitut asutust. Need olid 2015. aasta seisuga järgmised:
 Põllumajanduse Registrite ja Informatsiooni Amet (PRIA)
 Maaelu Edendamise Sihtasutus
 C. R. Jakobsoni Talumuuseum
 Eesti Piimandusmuuseum
 Eesti Põllumajandusmuuseum
 Eesti Taimekasvatuse Instituut
 Eesti Põllumajandusloomade Jõudluskontrolli AS (Jõudluskontrolli Keskus)
 Maamajanduse Infokeskus
 Põllumajandusamet
 Põllumajandusuuringute Keskus
 Veterinaar- ja Toiduamet
 Veterinaar- ja Toidulaboratoorium
 AS Vireen

Ajalugu 
Põllutööministeerium loodi 12. novembril 1918 Tallinnas. Ministeerium asus algul aadressil Wismari 7.

Vaata ka 
 Eesti põllumajandusministrite loend

Viited

Välislingid 
 Ametlik koduleht

Eesti ministeeriumid
Sergei Issakov

Sergei Issakov (vene keeles Сергей Геннадиевич Исаков; 8. oktoober 1931 Narva – 11. jaanuar 2013 Tartu) oli Eesti kirjandusteadlane ja poliitik.

Issakov sündis esimese põlve intelligentide peres (vanaemad ja vanaisad olid töölised ja talupojad ning isa-ema haritlased). Vanemad olid pärit Narvast. 1941. aastal isa arreteeriti süüdistatuna spionaažis. Erinõupidamise otsusega mõisteti talle seitse ja pool aastat vabadusekaotust, kaks aastat hiljem hukkus ta laagris.

Sergei Issakov õppis Tartu Riiklikus Ülikoolis Juri Lotmani õpilasena ja lõpetas 1954. aastal vene filoloogina. Ta sai 1976. aastal filoloogiadoktori kraadi. 

1955. aastal sai ta ülikooli õppejõuks, aastatel 1978–1997 oli professor, seejärel emeriitprofessor. Vene kirjanduse lektorina töötas ta ka Helsingi Ülikoolis.

Aastatel 1995–1999 oli ta VIII Riigikogu liige.

Teoseid
Sergei Issakov avaldas arvukalt uurimusi eeskätt vene-eesti kultuurisuhete kohta.
1971 "Postitõllaga läbi Eestimaa" (koostaja)
1982 koguteos "Tartu Ülikooli ajalugu" (kaasautor)
1983 eestikeelseid uurimusi koondab kogumik "Arhiivide peidikuist"
1986 "Mälestusi Tartu Ülikoolist (17.–19. sajand)". Eesti Raamat. Tallinn 1986. (koostaja)
2009 "Tuhandeaastane teekond. Venelased Eestis. Kultuurilugu"

Tunnustus
1970 Eesti NSV kirjanduse aastapreemia ("Läbi aastate ja kauguste")
2003 Valgetähe III klassi teenetemärk
2010 Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastapreemia (venekeelse autori kirjandusauhind: Eestis elanud vene luuletaja Jelizaveta Roos-Bazilevskaja käsikirjalise pärandi tutvustamine ning pikaajalise töö eesti-vene kirjandus- ja kultuurisuhete uurimisel)

Viited

Välislingid

"Sergei Issakov: "Venelased olid siin juba ammu"". Eesti Ekspress, 6. märts 2009
"Suri kirjandusteadlane Sergei Issakov". ERR, 11. jaanuar 2013

Eesti kirjandusteadlased
Eesti ajaloolased
Tartu Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna vilistlased
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna professorid
VIII Riigikogu liikmed
Valgetähe III klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti venelased
Vana-Jaani kalmistule maetud
Sündinud 1931
Surnud 2013
D-20

152 mm välihaubits D-20 (läänes ka markeeringuga M1955) on pärast Teist maailmasõda Nõukogude Liidus valmistatud keskmine välihaubits.

Taktikalis-tehnilisi andmeid 
Kaliiber: 152 mm
Raua pikkus: 25 kaliibrit
Mürsu algkiirus: 650 m/s
Laskekaugus: 17,4 km
Laskekiirus: 6 lasku/min
Laskesektor: 58°
Kaal: 5700 kg
Pukseerimiskiirus: kuni 60 km/h
Standardveduk: Ural-4320 / Ural-375D
Meeskond: 8 inimest

Ajalugu 
Haubits valmis 1947. aastal F. Petrovi suurtükiväe konstruktoribüroos ja võeti relvastusse 1950. aastatel. Relvaga vahetati välja vanemad haubitsad ML-20. Tegemist oli maailma esimese automaatselt sulguva lukuga kaudtulesuurtükiga. Haubits on osalenud paljudes külma sõja aegsetes relvakonfliktides ja sõdades. Alates 1990. aastaist on hakatud Venemaal relva välja vahetama uuema versiooni Msta-B vastu. Kasutavaid riike on jäänud alla 15.

Relv on kasutusel liikursuurtükil Akatsia (2S3)

Kasutajad

Vaata ka 
 D-30

Viited 

Haubitsad
Välisuurtükid
Nõukogude Liidu relvad
Venemaa relvad
BM-21 Grad

122 mm raketiheitja BM-21 Grad (vene keeles БМ–21 Град) on Nõukogude Liidus valmistatud mitmelasuline raketiheitja.
GRAU (v.k ГРАУ) 9K51 ja 2B5 (РСЗО «Град», Индекс ГРАУ — 9К51, машина БМ-21 (Индекс ГРАУ — 2Б5, шасси «Урал-375Д»)

Taktikalis-tehnilised andmed 
Kaliiber: 122,4 mm
Lasketorude arv: 40 (4x10)
Maksimaalne laskekaugus: 20,4 km (kildrakett 9M22U), minimaalne 10 km
Laskekiirus: 40 lasku / 20 s
Laskesektor: +102/–70°
Laskevalmiduse saavutamise aeg: 2–3 min
Kandesõiduk: Ural 375
Relvasüsteemi kaal: 13,7 t
Sõidukaugus: 450 km
Kiirus: 75 km/h (maanteel)
Meeskond: 5

Kirjeldus 
Grad on välja töötatud Nõukogude Liidus Tulas 1950. aastail ja võetud relvastusse 1963. aastal maailmasõjaaegsete raketiheitjate asendajana. On kasutusel olnud paljudes sõdades.

Grad on võimsa tulejõuga ja lihtne raketiheitja. Rakettide väljatulistamine on võimalik nii kiirtule kui ka üksiklaskudena. Raketid initsieeritakse elektriliselt ja selleks on masinal lisaks spetsiaalne elektrigeneraator. Sihtimiseks kasutatakse tavalist panoraamsihikut (PG-1M) koos kollimaatoriga. Laadimine võtab aega kuni 10 minutit. Tule täpsus jätab üldjuhul soovida ja seepärast kasutatakse Gradi pigem maa-alasihtmärkide vastu. Efektiivsus tagatakse suure tulejõuga.

Mudelid 
Tänapäeval on relv erinevate versioonidena relvastuses umbes 50 maailma riigis kokku sadadena, Venemaal umbes 1750 tükki. Ilmselt on tegemist siiani maailmas kõige enam levinud raketiheitjaga.

Lisaks baasmudelile on Venemaal välja töötatud täiustatud sihtimis- ja arvestussüsteemiga variant BM-21-1. Samuti on olemas versioonid GAZ-66 ja ZIL-131 baasil. Relvastuses on ka ühe lasketoruga süsteemid Grad-P.

Kasutajad 
 - põhilised väeosad, mis on relvastatud selle relvasüsteemiga:

338. rakh brig – 54 tk (Novosõssojevka)
... rakh brig – 48 tk (Bikin)
200. üksik motolask brig – 12 tk (Petšenga)
138. üksik motolask brig – 24 tk (Kamenka)
268. srtv brig – ... tk (Puškin, Peterburi)
99. srtv rüg – 16 tk (Mulino, Nižni Novgorod)
147. srtv rüg – 12 tk (Kobjakovo)
275. srtv rüg – 12 tk (Naro-Fominsk)
744. srtv rüg – 12 tk (Bogušar, Voronež)
349. rakh brig – 12(?) tk (Kapustin Jar)
944. srtv rüg – 12 tk (Volgograd)
292. srtv rüg – 12 tk (Vladikavkaz) 
205. üksik motolask brig – 12 tk (Budjonnovsk)

 - on välja töötatud oma versioon Langusta. 

 - on kasutanud BM-21 Gradi ning võttis 2021. aastal kasutusele versiooni BM-21U Grad ("Verba/1")

Endised kasutajad 
 valmistati neljateljelise veoki Tatra 813 baasil raketiheitja RM-70 ja RM-70/85 (soomustamata kabiiniga), millel on lisaks laskeseadmele kohad 40 mehaaniliselt laetavale varuraketile.

Galerii

Viited 
 

Nõukogude Liidu relvad
Mitmelasulised raketiheitjad
Venemaa relvad
Solbus

Solbus on Poola bussimark, mida toodab Fabryka Autobusów Solbus Sp. z o.o. Solec Kujawski linnas.
Solbus on 2001. aastal loodud perefirma. Solbus ise projekteerib ja toodab busse.

Ajalugu 

Aastani 2004 toodeti busse Tšehhi firma SOR litsentsiga müügiks Poola turul.
Aastal 2004 otsustati hakata projekteerima ja arendama oma mudeleid ning leping SOR-iga lõpetati. 2005. aastal valmisid esimesed bussid Solbus Solcity. 
2007. aastal eksporditi esimesed bussid (perekonnast Soltour) Suurbritanniasse.

Toodang 

Linnabussid
Intercity-bussid
Turismibussid

Vaata ka
Autosan
Solaris Bus & Coach

Välislingid 

Solbusi ametlik kodulehekülg

Bussid
Poola majandus
Rappija Jack

Rappija Jacki (inglise keeles "Jack the Ripper") hüüdnimega tuvastamata isik tegutses sarimõrvarina Londonis. 1888. aasta augustist novembrini varitses ta East Endi piirkonnas poolenisti getostunud Whitechapeli linnajaos, tappes arvatavasti vähemalt viis prostituuti.   

Ta lõikas nad lõhki ning eemaldas igaühelt mõne elundi. Otsingutest hoolimata jäi tabamata ja tema isik kindlaks tegemata.  

Lõbunaiste mõrvad Whitechapelis jätkusid kuni 1891. aastani. Viiele tüüpohvrile, keda seostatakse nii-nimetatud Rappijaga, lisandus veel kuus. Alates mõrvade toimumisest on võimalikuks tapjaks oletatud väga erinevaid isikuid. Mõned on oletanud, et Rappija oli kuninglikust soost ja arst, sest väidetavalt oskas ta elundeid välja võtta puhtalt ja korralikult. Ta tegutses pimedates kohtades ning esines tõenäoliselt kliendina. 

DNA uuringute põhjal arvatakse et Rappija Jack oli poola-juudi päritolu juuksur Aaron Kosminski.

Viis arvatavat tüüpohvrit
Mary Ann Nichols (hüüdnimega "Polly", neiupõlvenimega Walker) – 31. august 1888
Annie Chapman (sünninimi Eliza Ann Smith) – 8. september 1888
Elizabeth Stride (hüüdnimega "Long Liz"; sündinud Rootsis nimega Elisabeth Gustafsdotter) – 30. september 1888
Catherine Eddowes (hüüdnimega "Kate") – 30. september 1888
Mary Jane Kelly (hüüdnimedega "Fair Emma", "Ginger" ja "Black Mary"; sündinud Iirimaal) – 9. november 1888

Popkultuur
Siiani annavad "Rappija Jacki" verdtarretavad teod ainet raamatuteks, filmideks ja videomängudeks. Londonis on võimalik teha ekskursioon Whitechapeli linnajaos, kus nood mõrvad toime pandi.

2006. aastal valis ajakiri BBC History Magazine koos oma lugejatega "Rappija Jacki" ajaloo kõige halvemaks britiks.

Vaata ka
Whitechapeli mõrvad

Viited

Sarimõrvarid
Iisaku vald (1939)

Iisaku vald oli vald Virumaal aastatel 1939–1950. Kuni 1940. aastani oli valla nimi Tärivere vald. Vallamaja asus Iisakul.

Vald kuulus Riigivolikogu 72. valimisringkonda, kust valiti Hugo Kukke.

Tärivere vald moodustati senise Iisaku valla maa-alast; senise Mäetaguse valla Härjaoja nr. 25, Vahemetsa nr. 26, Vana-Roostoja nr. 27, Uue-Roostoja nr. 28, Nissipõllu nr. 29, Lõppe nr. 30, Uue-Lõppe nr. 31, Suuremurru nr. 32, Mädasoo nr. 102 talude, Riigi tagavaramaa lit. E, Lõppe metsavahikoha, Iisaku küla talu nr. 15 lahus-heinamaatüki maa-aladest ning Iisaku metsandiku osa maa-alast.

1939. aasta detsembris valiti vallavanemaks tagasi August Arju, kes oli vallavanem olnud alates 1905. aastast.

1940. aasta 29. aprillil nimetati vald vallavolikogu ja -valitsuse ettepanekul siseministri otsusega Iisaku vallaks.

Septembris 1944 suri Kruusi talus Tammetaguse külas 100 aasta ja 8 kuu vanuses Mari Juuse (sündinud Päss), kes oli sündinud 1843. aastal.

Viited

Eesti vallad 1939
Viru maakonna vallad
Chocolate Boys

Chocolate Boys (kasutatud ka nime Chocolate Boys Tallinn) on Tallinna käsipalliklubi. Klubi alustas tegevust 2004. aastal.

2008. aastani oli mängiv-peatreener Riho-Bruno Bramanis, abitreeneri rollis oli Tarmo Volt.

Praegu on Chocolate Boysi peatreener Ain Pinnonen (alates 2009. aastast), abitreener Jaanus Rätsepp, klubi esindaja Tarmo Volt ning meeskonna arst Svetlana Kalbus.

Vorm 
 Välisvorm: Punane pluus ja punased püksid.
 Koduvorm: Sinine pluus ja sinised püksid.

Meeskond 2009/2010

Aivar Paist	09.20.1986
Mikola Naum	07.12.1980
Siim Patrael	18.09.1981
Mikk Pinnonen	04.01.1991
Risto Sidok	02.10.1987
Rain Kullamaa	08.01.1988
Janis Selge	18.06.1986
Priit Kotsar	11.07.1981
Tarmo Ulla	13.06.1978
Nikita Ulitin	07.05.1986
Sten-Erik Lepp	30.05.1986
Jürgen Rooba	18.12.1989
Siim Pinnonen	10.02.1989
Ravo Voosalu	03.01.1979
Ego Riener	22.06.1980
Uku-Tanel Laast 05.03.1992

Saavutused
Hooaegade lõikes.

2008/2009
China Cup 2008   III koht
Euroopa klubide karikasari Cup Winners Cup
1. ring Chocolate Boys - Olimpus-85-USEFS 42:25 ja 41:33
2. ring Chocolate Boys - HC Vardar PRO Skopje 32:30 ja 27:36
Tallinna meistrivõistlused 2008   I koht
Eesti karikavõistlused 2008   II koht
Balti liiga 2009   II koht
Eesti meistrivõistlused 2009   II koht

2007/2008
Japan Cup 2007 Toyota Games   II koht
Japan Cup 2007 Kumamoto Games   III koht
Kehra Cup 2007   I koht
Tallinn Kalev Chocolate Cup   I koht
Euroopa klubide karikasari EHF Cup
2.ring Chocolate Boys - ASK.AB-LV Riga 28:32 ja 28:32
Tallinna meistrivõistlused 2007   I koht
Eesti karikavõistlused 2007   I koht
Balti liiga 2008   6. koht
Eesti meistrivõistlused 2008   III koht

2006/2007
Kalev Chocolate Cup 2006   I koht
Euroopa klubide karikasari EHF Cup   1/16 finaalis
1. ring Chocolate Boys - HC Dobrudja Dobrich (Bulgaaria) 38:21 ja 42:23
2. ring CB - Shakhtar Akademiya Donetsk (Ukraina) 31:19 ja 32:32
3. ring Chocolate Boys - IK Sävehof (Rootsi) 20:28 ja 32:33
Eesti karikavõistlused 2006   3.-4. koht
Balti liiga 2007   4. koht
Eesti meistrivõistlused 2007   II koht

2005/2006
X Hiroshima International Handball Games   III koht
Dennis Cup (Soome)   II koht
Kalev Chocolate Cup 2005   I koht (osalesid kuue riigi meistrisarja meeskonnad)
Euroopa klubide karikasari EHF Cup   1/32 finaalis
1.ring Chocolate Boys - HC Spartak Varna (Bulgaaria) 37:15 ja 33:19
2.ring Chocolate Boys - US Creteil Handball (Prantsusmaa) 23:29 ja 26:29
Eesti karikavõistlused 2005   3.-4. koht
Chocolate Boys valiti 2005. aasta Tallinna parimaks sportmängude võistkonnaks
Balti liiga 2006   II koht
Eesti meistrivõistlused 2006   II koht

2004/2005
Blue Dragon Cup (Soome)   I koht
Kalev Chocolate Cup 2004   5. koht
Euroopa klubide karikavõitjate karikasari   1/32 finaalis
2. ring Chocolate Boys – RK Partizan Belgrad 22:30 ja 26:25
Eesti karikavõistlused 2004   II koht
Balti liiga   5. koht
Eesti meistrivõistlused 2005   I koht

Sponsorid ja toetajad
AS Kalev
AS Tallinna Sekto
G4S Eesti
Tallinna Spordi- ja Noorsooamet
Viru Keemia Grupp AS
AS Kanpol
Pure-Pak	Elopak OY
AS Jalajälg
Škoda	Auto 100 AS
Kuup 3 reklaam

Viited

Välislingid
Meeskonna pilt
Martin Noodla mängimas

Eesti käsipalliklubid
Mahepõllumajandus

Mahepõllumajandus on looduskeskkonda ja ökoloogilist tasakaalu arvestav ja seda säästev põllumajandusproduktide tootmistehnoloogia.

Viljelevate taimede ja loomade valik ning pidamise kord peab silmas, et suurendada või säilitada mulla viljakust. See saavutatakse eri külvikordadel erinevate taimede kasvatamisel ja põllumajandusjäätmete (näiteks loomasõnniku) põllule viimisel tehislike väetiste asemel. Umbrohtude ja teiste seotud probleemidega võitlemiseks kasutatakse võimalikult minimaalselt sünteetilisi vahendeid, selle asemel kasutatakse rohkem biotõrjet.

Samas on leitud, et mahepõllunduse keskkonnamõju kasvatab märgatavalt asjaolu, et sama toidukoguse tootmiseks on tarvis rohkem põllumaad, kuna mahepõllunduse saagikus on madalam.

Mahepõllumajandus Eestis 
Eestis algas ökoloogilise põllumajandusega tegelemine organiseeritult (kaasa arvatud talude kontrollimine) 1989. aastal Eesti Biodünaamika Ühingu eestvõttel. Mahepõllumajanduse seadus võeti vastu 1997. aastal, 1999. aastast on kasutusel riiklik mahemärk.

Aktiivsemad valitsusvälised organisatsioonid Eesti mahepõllumajanduse edendamisel on Eesti Mahepõllunduse SA ja Ökoloogiliste Tehnoloogiate Keskus. 2006. aastal moodustasid mahepõllumajandusorganisatsioonid mahepõllumajanduse ühiseks arendamiseks ja oma huvide kaitsmiseks Mahepõllumajanduse Koostöökogu, kuhu kuuluvad kõik selles valdkonnas aktiivselt tegutsevad organisatsioonid (9 organisatsiooni).

Eestis oli 2008. aasta seisuga üle 1200 mahetootja.

Vaata ka 
biodünaamiline põllundus
Eesti Maaülikool
Eesti Maaülikooli mahekeskus
maamajandus
mahemajandus
mahemetsandus

Viited

Välislingid
 Ökoloogiliste Tehnoloogiate Keskus
 14. november 2017 kell 18:30, Jaan-Juhan Oidermaa, Analüüs: inimkond saab mahetootmisega söönuks, kuid sellel on oma hind, err.ee
 https://et.wikipedia.org/wiki/P%C3%B5llumajanduspoliitika#V%C3%A4lislingid
 Uuringud: mahepõllundus on enamat kui umbrohtunud põld ja olematu saak. ERR Novaator, 11. detsember 2020
Peterborough

Peterborough on linn ja tervikomavalitsus Inglismaal, mis kuulub Cambridgeshire'i tseremoniaalkrahvkonda.

Välislingid 

http://www.peterborough.gov.uk/

Suurbritannia linnad
Inglismaa tervikomavalitsused
Cambridgeshire
Endel Aimre

Endel Aimre (kuni eestistamiseni 1940 Endel Brant; 26. september 1918 Tartu – 28. september 2006 Tartu) oli Eesti laulja (bariton) ja näitleja, kauaaegne Vanemuise teatri solist.

1939. a-st hakkas osalema Vanemuise teatri lavastustes Tartu Meestelaulu Seltsi koori liikmena. Aastatel 1944-1947  töötas Vanemuises koorilauljana, aastatel 1947-1999 ooperi- ja operetisolistina. Laulmist õppinud algul eraviisiliselt, aastatel 1946-1949 Tartu Muusikakoolis (Salme Kanni ja Rudolf Jõksi klassis). Laulja eduka lavakarjääri esimene roll oli Jim Frimli ja Stotharti operetis „Rose-Marie” (1946), järgnesid Edvin (Kálmáni „Silva”, 1947), Punavari (Rombergi „Kõrbelaul”, 1948), Almaviva (Mozarti „Figaro pulm”, 1950), Kapten-Markii (Planquette'i 'Corneville'i kellad', 1951) jt. Tuntumatest rollidest võiks veel välja tuua Tomski (Tšaikovski „Padaemand”, 1953), Jüri (Arro ja Normeti „Rummu Jüri”, 1954), Peeter (Tammlaane 'Raudne kodu' 1954), Oskar (Boris Kõrveri 'Ainult unistus' 1955), don Carlos (Prokofjevi „Kihlus kloostris”, 1962), Zsupán (Straussi „Mustlasparun”, 1968), don Pedro (Offenbachi „Pericola”, 1974), Süffle (Zelleri „Linnukaupleja”, 1975), Robbins (Gershwini „Porgy ja Bess”, 1983), üks solistidest „Operetipromenaadis” (1993) jt. 

Endel Aimre on mänginud karakteerseid kõrvalosi ka draamalavastustes, kontserdipublikule on ta meelde jäänud populaarsete lauludega („Laev tõstis purjed”, „Sügislehed”, „Ammumöödund ajast”). Salvestisi Eesti Raadios, Eesti Televisioonis, erinevatel helikandjatel; salvestised kogumikuna CD-l 'Kõnnin hilisel õhtul' (1999). 

Aastast 1951 Eesti Teatriliidu liige, 1968. a-l sai Eesti NSV teenelise kunstniku aunimetuse, 2000. a-st oli Vanemuise Seltsi auliige.

Isiklikku
Vanemad: isa Adam Brant ja ema Mari Brant, vend Kalju Aimre. Endel Aimre isa vend oli Peter (Peeter) Brant - „Tartu hirm”. 

Eesti ooperilauljad
Eesti näitlejad
Eesti NSV teenelised kunstnikud
Eestistatud nimega inimesed
Maarja kalmistule maetud
Sündinud 1918
Surnud 2006
Henry Purcell

Henry Purcell  (10. september 1659 Westminster, London – 21. november 1695 Westminster) oli inglise helilooja ja organist.

Ta oli barokiajastu suurim inglise helilooja, kes ühendas oma muusikasse itaalia ja prantsuse stiili elemente ja kujundas välja äratuntava inglise barokkmuusika stiili.

Elu
Henry Purcelli perekond elas alates 1659. aastast mõnisada meetrit Westminster Abbeyst läänes. Tema isa Henry Purcell seenior oli Kuningliku kapelli liige ja oli laulnud kuningas Charles II kroonimisel. Tema vanem vend Thomas Purcell (suri 1682) oli samuti muusik. Henry Purcell seenioril oli kolm poega: Edward, Henry ja Daniel. Noorim vend Daniel Purcell (suri 1717) oli viljakas helilooja, kes muuhulgas kirjutas pärast Henry surma suurema osa ooperi "India kuninganna" viimasest vaatusest.

Pärast oma isa surma 1664. aastal sai noor Henry onu hoolealuseks, kes oli temasse väga kiindunud. Ka Thomas oli kuningliku kapelli liige ja korraldas ka Henry vastuvõtmise kooripoisiks. Tema esimene õpetaja oli kapten Henry Cooke (suri 1672) ja hiljem Pelham Humfrey (suri 1674) Henry oli kooripoiss kuni häälemurdeni 1673. aastal, mil ta sai orelimeistri John Hingstoni abiliseks. Hingstoni ülesandeks oli hoida ja hooldada kuninga õukonna pille.

On mainitud, et Henry komponeeris juba üheksa-aastaselt, kuid tema varaseim säilinud teos on 1670. aastal kirjutatud ood kuninga sünnipäevaks. Tema teoseid on hoolimata põhjalikest uuringutest raske dateerida. Arvatakse, et lapsena kirjutas ta kolmeosalise laulu "Sweet tyranness, I now resign" Pärast Humfrey surma jätkas Purcell õpinguid Dr. John Blow juures. 1676. aastal sai ta käsikirjade ümberkirjutaja ametikoha Westminster Abbeys. Ta kirjutas oma esimese hümni "Lord, who can tell" 1678. aastal.

Purcell töötas kuninglikus kapellis organisti ja lauljana. Ka tema haud on Westminster Abbeys oreli vahetus läheduses.

Looming
Purcell lõi vaimulikku, kammer- ja lavamuusikat. Tema kirjutatud on ainus inglise barokkooper "Dido ja Aeneas" (1689), Vergiliuse eepose ainetel.

Viited

Välislingid

Inglismaa heliloojad
Organistid
Barokiajastu heliloojad
Sündinud 1659
Surnud 1695
Tallinna FC Lantana

Tallinna FC Lantana on aastail 1995–1999 Tallinnas tegutsenud jalgpalliklubi.

Statistika ja loendid

Varasemad liigahooajad

Vaata ka
Tallinna FC Tevalte
Tallinna FC TVMK

Välislingid
Indrek Petersoo, FC Lantana lahkus areenilt, Õhtuleht 5. jaanuar 2000

Eesti endised jalgpalliklubid
Tallinna jalgpalliklubid
JK Tallinna Sadam

Tallinna Sadama JK oli aastail 1992–1999 Tallinnas tegutsenud jalgpalliklubi. Võitis 1996. ja 1997. aastal Eesti jalgpallikarika. Ühines 1999. aastal Maardu FC Levadiaga.

Statistika ja loendid

Varasemad liigahooajad

Tallinna jalgpalliklubid
Eesti endised jalgpalliklubid
Georg Philipp Telemann

Georg Philipp Telemann (14. märts 1681 Magdeburg – 25. juuni 1767) oli saksa helilooja.

Telemann õppis Leipzigi ülikoolis õigusteadust. Muusikas oli ta iseõppija. Ta oli Johann Sebastian Bachi, Antonio Vivaldi ja Georg Friedrich Händeli kaasaegne. Eluajal oli tal tegelikult hoopis suurem muusikaline tähtsus kui nendel kolmel, keda tänapäeval paremini tunneme. Telemannil oli mitu tähtsat muusikalist töökohta, ta asutas ja juhtis orkestreid ning oli õukonnamuusik.

Telemann abiellus 1709 Amalie Louise Juliane Eberliniga, kes oli Promnitzi krahvinna õuedaam. Tema äi Daniel Eberlin (1647–1715) oli helilooja ja kapellmeister, kellel oli 8 last. 1711 sündis Telemannile tütar, kuid tema naine suri pärast seda. Telemann leinas oma naist sügavalt. 28. augustil 1714 abiellus Telemann uuesti Frankfurdi linnaametniku tütre Maria Catharina Textoriga. Neile sündis 9 last, kuid naine rikkus sageli abielu ja jättis lõpuks oma mehe maha, olles talle enne tekitanud hiiglasliku kaardimänguvõla. Telemanni päästsid pankrotist tema sõbrad ja tema enese viljakus üha uute muusikateoste kirjutamisega.

Tema karjääri kulminatsioon oli muusikadirektori koht viies Hamburgi suurimas kirikus aastast 1721 kuni surmani.

Telemanni on tihti nimetatud ajaloo kõige viljakamaks heliloojaks, kui kriteeriumiks võtta säilinud teosed. Telemann lõi ligi 1500 kirikukantaati, 1000 orkestrisüiti, üle 40 ooperi ja passiooni, kammermuusikat.

Telemann on tähtis autoriõiguse pioneer. Ta taotles oma heliteoste trükis avaldamise ainuõigust ja suutis maksma panna seisukoha, et heliteoste avaldamise õigus kuulub heliloojale. Seda demonstreeris ta teiselgi viisil. Aeg-ajalt komponeeris Telemann teoseid, mida esitati üksnes väikesele kõrgaadlike rühmale, kuid varsti pärast seda laskis Telemann neid esitada oma avalikel kontsertidel, küsimata selleks üheltki võimukandjalt luba.

Saksa heliloojad
Barokiajastu heliloojad
Sündinud 1681
Surnud 1767
Kapellmeistrid
Krimmi eestlased

August Nigoli järgi oli 1918. aastal Krimmis "6 Eesti asundust ja peale selle elab eestlasi mitme perekonna kaupa igas linnas ja mitmes Tatari külas. Ka Eupatoorias ja Sewastoopolis on rohkesti
eestlasi ja wäike Eesti selts asutatud".

Kuntagani projekt
1882. aastal ostis Johann Köler koos eesti asunikega Krimmis suure Kuntagani mõisa, sattus aga oma konsortsiumiga juba väljamaksete tegemisel rahalistesse raskustesse. Mõis läks mõne aasta pärast oksjonile ja müüdi võlgade katteks ostjaile.

Eesti kultuur Krimmis
Samruki ehk Rannaküla (praeguse Beregove, (venepäraselt Beregovoje küla) postkontori seinal on mälestustahvel Eduard Vildele, kes 20. sajandi algul sealkandis oma romaani "Prohvet Maltsveti" jaoks materjali kogus. 

Sevastopolis asub uputatud laevade monument, mille autor on eesti skulptor Amandus Adamson.

Krimmis tegutses enne okupeerimist Vene vägede poolt 2014. aasta kevadel kolm eesti kultuuriorganisatsiooni: Krimmi Eesti Kultuuriselts (asutatud 8. septembril 1997), Sevastopoli Eesti Kultuuriselts ja Eesti selts Krasnodarka külas. Oleksandrivka (venepäraselt Aleksandrovka) koolis on eesti klass. 

Pärast Krimmi okupeerimist Vene vägede poolt 2014. aasta kevadel, ei ole Eesti riigil olnud kontakti Krimmi eestlastega, sest Krimmi tunnustatakse endiselt Ukraina Vabariigi autonoomseks osana. Enne okupeerimist oli Eesti ja Ukraina vahel olemas kokkuleppe eesti õpetaja saatmisest Aleksandrovka külakooli, aga praeguse Vene korra ajal pole seda olnud võimalik teostada. Samasugust lepingut ei kavatseta sõlmida Venemaaga. Samuti on kogu Eesti ja Krimmi vaheline arengukoostöö lõppenud.

Eestlaste asupaigad Krimmis
Eesti välisministeeriumi andmetel elas 2011. aastal Krimmis  umbes 600 etnilist eestlast.

Külad August Nigola järgi
Kontši-Šavva (eesti saksapärases kirjaviis Kontshi-Schawwa; krimmitatari Könçi Şava, ukraina ja vene Krasnodarka), asutatud 1863
Sõrt-Karaktšora, asutatud 1864
Tšurtši (krimmitatari Curçı, ukraina Pervomaiske, vene Pervomaiskoje), asutatud 1863
Tarhan, asutatud 1879
Samruk, ka Rannaküla (krimmitatari Zamruq, ukraina Beregove, vene Beregovoje), asutatud 1861

Linnad
Simferopoli linnas. Siin asutati 1917. aastal eesti selts
Sevastopoli linnas
Jevpatorija linnas

Hilised asupaigad
Novoestonija küla, teated 1926. aastast

Vaata ka
Krimmi õpetaja

Viited

Kirjandus
August Nigol. "Eesti asundused Krimmis". // "Eesti asundused ja asupaigas Wenemaal". Tartu 1918. Lk 62–64

Välislingid
SIRPeri: eestlased Krimmis. Koostaja Aili Künstler. Sirp, 29. oktoober 2004. Lk 11–14

Väliseestlased
Krimm
Harry Lessel

Harry Lessel (ka Harri Lessel; 10/23. aprill 1911 Tallinn  Eestimaa kubermang Venemaa keisririik– 31. märts 1986 Tallinn Eesti NSV NSV Liit) oli Eesti (leitnant, 193) ja Nõukogude Liidu (polkovnik) sõjaväelane.

Ta lõpetas aastal 1929 Tallinna Reaalkooli ja aastal 1933 Tondi sõjakooli, aastatel 1936–1938 Kõrgema Sõjakooli Juhtimise ja staabiteenistuse ala VIII lennu.

Kirjandus 
 Teenistuslehele kandmata ridu. Kirjutamata memuaare [III], lk. 102–111. Tallinn 1989.

Välislingid 
 Ohvitseride andmekogu
 

Eesti ratsasportlased
3. Suurtükiväegrupi koosseis
22. Eesti Territoriaalse Laskurkorpuse koosseis
8. Eesti Laskurkorpuse koosseis
Tallinna Tehnikaülikooli õppejõud
Tallinna Reaalkooli vilistlased
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1911
Surnud 1986
Jean Henri Dunant

Jean Henri Dunant (ka Henry Dunant; Henri Dunant; 8. mai 1828 – 30. oktoober 1910) oli Šveitsi ettevõtja ja ühiskonnategelane. 

1859. aastal ärireisil viibides oli ta tunnistajaks Solferino lahingu tagajärgedele Itaalias, Itaalia teises iseseisvussõjas. Ta kogus kokku haavatud ning organiseeris kohalikest inimestest grupi kannatanute abistamiseks. 

Ta avaldas oma mälestused ja kogemused raamatus "Un Souvenir de Solférino" ("Solferino mälestus" avaldati 2009. aastal ka eesti keeles), mille viimases peatükis teeb ta üleskutse luua vabatahtlikest koosnevaid erapooletuid abistamise gruppe ka teistes riikides. See inspireeris Rahvusvahelise Punase Risti komitee loomise 1863. aastal. 

1864. aastal võeti Dunanti mõtetele tuginedes vastu I Genfi Konventsioon – "Haavatute abistamine sõjaväljal". 

1867. aastal läks ta pankrotti, kuna oli ühiskondliku tegevuse kõrval oma äri hooletusse jätnud. See tõi kaasa Genfi seltskonnast väljaheitmise ning Dunant oli sunnitud kodulinnast lahkuma.

1901. aastal anti Dunantile ja Frédéric Passyle esimene Nobeli rahuauhind.

Nobeli rahuauhinna laureaadid
Šveitsi inimesed
Sündinud 1828
Surnud 1910
Artur Rinne

Artur Rinne (25. september 1910 Narva – 31. jaanuar 1984 Tallinn) oli eesti laulja, lavastaja ja telerežissöör.

Elulugu
Artur Rinne oli aastatel 1929–1934 Estonia ooperikoori laulja, 1934–1938 ja 1941–1944 sama teatri solist. Pärast Estoniast lahkumist 1938. aastal oli ta Esto-Muusika muusikariistade ja -tarvete äri müüja ("Kas soovite kuulda minu plaati, või laulan teile ise ette?").

Teise maailmasõja lõpus 1944. aastal Artur Rinne mobiliseeriti, ta läbis Eesti SS-leegioni Kindralinspektuuri sõjakirjasaatjate kursused ja teenis 20. Eesti SS-vabatahtlike diviisi Sõjakirjasaatjate rühmas, koos Jüri Remmelgase, Agu Kase, Avo Keerendi ja Karl Gailitiga.

Sõjajärgsetel aastatel 1945–1949 oli Artur Rinne Vanemuise teatri lavastaja.

Aastatel 1950–1956 viibis ta represseerituna Jertsevo vangilaagris Arhangelski oblastis Põhja-Venemaal.

Aastatel 1956–1970 töötas Artur Rinne Eesti Televisioonis ja Eesti Telefilmis režissöörina, 1947–1950 ja 1971–1980 oli Eesti NSV Riikliku Filharmoonia solist.

Tunnustus
 1960 – Eesti NSV teeneline kunstnik

Albumid 
 Artur Rinne (bariton), Melodija 1984

Isiklikku
Artur Rinne tütar on arst ja rahvatantsujuht Mallika Koel.

Mälestusteraamatud 
 Kui ma olin väiksekene, 1969; 2. trükk 1973
 Laulud ja aastad, 1972; 2. trükk 1973
 Ja kägu kukub ra'al, 1980
 Kui ma olin väiksekene. Laulud ja aastad. Ja kägu kukub raal. Järelsõna: Arne Mikk. Eesti Päevalehe ja Akadeemia raamatusari Eesti Mälu, Tallinn 2010, 320 lk; ISBN 9789949452576

Vaata ka
 "Meie Artur"
 "Tädi Anna"

Viited

Kirjandus 
 Laulab Artur Rinne (23 lauluteksti nootidega). Eesti Raamat, Tallinn 1973, 48 lk
 "Artur Rinne mälestused Estonia Teatrist" (lühendatud intervjuu Eesti Raadiole) – Muusikaleht 1998, nr 1 ja 2
 Artur Rinne 100. 166 laulu. Koostas ja kirjastas Inda Kõiva, 2009, 240 lk
 Artur Rinne, "Pääsukestest. Meenutus Arhangelski oblastist". Järelsõna: M. O. (= Mart Orav) – Akadeemia 2010, nr 9, lk 1593–1603
 Mu armas Väike! Artur Rinne kirjad Arhangelski vangilaagrist. Koostaja: Risto Lehiste, eessõna: Mati Põldre. Sari Elavik, nr 12. Eesti Teatri- ja Muusikamuuseum, Tallinn 2010, 144 lk; ISBN 9789949907120

Allikad
 EE 14. köide, lk 429

Välislingid
 Portreefilm "Meie Artur" (autorid Grigori Kromanov ja Mati Põldre, Eesti Telefilm 1968) ETV2 arhiivis
 Meie Artur, ERR, Digihoidla
 Tiit Merisalu, "Rinne laulis end rahva südamesse" (filmist "Meie Artur") – Postimees 8. juuni 1999
 Rein Veidemann. Taas üks kild Eesti saatuseloost – Artur Rinne Postimees.ee, 3. aprill 2009
 Kaire Kenk. Artur Rinne 100 – legend juba eluajal. Õhtuleht, 25. september 2010
 Artur Rinne. "Kolm lille". YouTube.com

Eesti lauljad
Eesti teatrilavastajad
Eesti filmilavastajad
10. Üksiku Jalaväepataljoni koosseis
Eesti sõjaväelased Saksa sõjaväes Teises maailmasõjas
Eesti NSV teenelised kunstnikud
Eesti represseeritud isikud
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1910
Surnud 1984
Ants Mölder

Ants Mölder (27. detsember 1939 Lõetsa, Muhu vald – 4. jaanuar 2009) oli eesti skulptor.  

Ta õppis 1948–1955 Hellamaa algkoolis ja 1955–1959 Orissaare Keskkoolis. 1959/1960. õppeaastal õppis ta Tartu Kunstikoolis puitehistöö erialal ning astus 1960. aastal Eesti NSV Riiklikku Kunstiinstituuti, mille lõpetas 1966. aastal skulptuuri erialal. Pärast lõpetamist töötas ta samas skulptuurikateedris õppeala meistri ja laborandina. Alates 1969. aastast osales näitustel, ta on esindanud eesti skulptuuri Riia skulptuurikvadriennaalidel ning korraldanud isiku- ja grupinäitusi.  

Alates 1973. aastast tegutses ta vabakutselise kunstnikuna. Alates 1974. aastast oli Eesti Kunstnike Liidu liige.

Looming 
Ta oli muu hulgas Tartus Raadi pargis asuva II maailmasõjas hukkunute memoriaalkompleksi autor (koos arhitekt Rein Luubiga). 1982. aastal arhitekt Karl Burmani 100. sünniaastapäeva mälestustahvel Raua tänav 39 elamule. 1986 aastal Tuglase 100. sünniaastapäevaks mälestuskivi Friedebert Tuglase majamuuseumi aias Nõmmel. Kudjape memoriaal sõjaväekalmistu (arhitekt Hans Kõll). 1974. aastal II maailmasõja memoriaalompleks Pärnu-Jaagupis. Tema poolt on 1998 aastal taastatud Juhan Raudsepa loodud Koeru Vabadussõja mälestussammas.

Olulise osa tema loomingust moodustasid mälestusmedalid. Neist tuntuimad on loodud Johann Köleri ja Rudolf Tobiase mälestuseks.  Tema loodud on ka 1975. aastast pärinev Ants Lauteri nimeline teatriauhind.

Viimastel eluaastatel viljeles Ants Mölder vahakujude žanri. Tuntuim tema modelleeritud vahakuju on Lennart Meri täisfiguur, lisaks valmistas ta veel üle 45 vahast püsti.

Isiklikku
Ants Mölder oli abielus skulptor Aime Kuulbusch-Mölderiga.

Galerii

Viited

Eesti skulptorid
Tartu Kunstikooli vilistlased
Eesti Kunstiakadeemia vilistlased
Sündinud 1939
Surnud 2009
Eduard Sõrmus

Julius Eduard Sõrmus (9. juuli 1878 Kure talu, Kõivu küla, Luunja vald, Tartumaa – 16. august 1940 Moskva) oli eesti päritolu viiuldaja ja revolutsionäär.

Esimese viiuli sai ta kuueaastaselt kingituseks ning esimese viiulimänguõpetuse külarätsepalt ja kohaliku keelpilliansambli juhilt Gustav Puksilt. 1902. aastal asus ta viiulimängu õppima Peterburi konservatooriumis viiulipedagoog Leopold Aueri klassis, kuid oli sunnitud revolutsioonilise tegevuse tõttu Peterburist lahkuma. Hiljem täiendas ta oma oskusi 1910 Berliinis ja 1913 Pariisis.

Ta õppis 1900–1902 Tartu Ülikoolis õigusteadust ning 1904–1905 Peterburi Ülikoolis ajalugu ja filosoofiat.

Sõrmus osales 1905–1907 revolutsioonides, toimetas Peterburi eesti bolševistlikku ajalehte Edasi. 

Esines kontsertidega Põhjamaades, Eestis, Venemaal, Saksamaal ja Inglismaal, ühendas viiulimängu poliitilise agitatsiooniga. Muuhulgas väitis ta Saksamaal "Tuljakut" esitades, et see on vene töölislaul.

Elas alates 1936. aastast Moskvas. Suri valgeveresusse (verevähki). Maeti Moskvas Novodevitšje kalmistule.

Mälestuse jäädvustamine
1966 ehitati Mõkolajivis (Ukraina NSV) laev (suur külmutustraaler nr 441), mis ristiti "Eduard Sõrmuseks". Laeva kodusadam oli alates 1968. aastast Tallinn. Lammutati 1987
1971 Muusikaline tund: Eduard Sõrmus / Toimetaja Priit Raik. Saate autor Harri Kõrvits. Salvestatud 02.04.1971. Kavas 05.04.1971 ja kordussaatena 06.04.1971.
1974 mängufilm Punane viiul (Tallinnfilm ja DEFA) Eduard Sõrmusest
1978 andis NSV Liidu Sideministeerium välja eriümbriku Sõrmuse pildiga (kunstnik Pjotr Bendel). Viiulil on pildil nelja asemel kuus keerpulka

Viited

Kirjandus 
Harri Kõrvits. "Eduard Sõrmus". Monograafia. Eesti Raamat. Tallinn 1968

Eesti viiuldajad
Viiuldajad
Revolutsionäärid
Eestlased Venemaal
Novodevitšje kalmistule maetud
Sündinud 1878
Surnud 1940
Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus

Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus (lühendatult ITK) oli valdavalt Eestiga seotud keskkonnateavet koguv, haldav, analüüsiv ja seda üldsusele jagav riigiasutus, mis kuulus Keskkonnaministeeriumi haldusalasse.

Ajalugu 
ITK sai alguse 1989. aastal Looduskasutuse Infokeskusest. Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskuse nime kandis aastast 1993.

Struktuur 
ITK-s oli hulk eri ülesandega büroosid. Näiteks loodusbüroo tegeles bioloogilise mitmekesisuse ja ökosüsteemide temaatikat puudutavate probleemidega, arendas ja haldas loodusteabe andmevõrku, avaldas biodiversiteedi ülevaateid, osales ja korraldas loodusobjektide kaitset jne. Loodusbüroo andis suure panuse ka Eesti looduse infosüsteemi (EELIS-e) väljaarendamisele.

Tegevuse lõpetamine 
Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskuse tegevus lõpetati 1. aprillil 2010, kui Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskuse ning Metsakaitse- ja Metsauuenduskeskuse liitmise teel loodi Keskkonnateabe Keskus.

Välislingid 
 Keskkonnateabe Keskuse koduleht
 Keskkonnateabe Keskuse põhimäärus

Keskkonnaministeerium