Vaba riigilinn

Saksa-Rooma riigis oli vaba riigilinn (Freie Reichsstadt) omavalitsuslik linn, mis allus otse keisrile, erinevalt enamikust keisririigi linnadest, mis allusid ühele või mitmele keisririigi vürstile (näiteks hertsogid või vürst-piiskopid), kes olid keisri vasallid, nimeliselt või reaalselt erineval määral. Nagu teistelgi keisririigi osariikidel, oli riigilinnadel esindatus Riigipäeval. Peaaegu kõik umbes 50 vabast riigilinnast, mis jäid alles pärast Vestfaali rahu aastal 1648, kaotasid oma sõltumatuse aastal 1803.

Reichsstädte (riigilinnad) ja Freie Städte (vabalinnad) vahel olid mõned erinevused. Riigilinnad, kui keisri vasallid, maksid makse keisrile ja varustasid vägedega tema sõjakäike. Vabalinnad allusid ametlikult vürst-piiskopile. Neilt ei nõutud keisrile maksude maksmist või vägede kogumist, väljaarvatud ristisõja ajal, ja neil oli muid õigusi ja privileege (mis olid suuresti erinevad). Vabalinnad saavutasid sõltumatuse oma vürst-piiskoppidest kõrgkeskajal. Näited on Basel (1000), Speyer (1111), Worms (1184), Hamburg (1189), Lübeck (1227), Mainz (1244, tühistati 1462), Regensburg (1245), Strasbourg (1262) ja Köln (1288). Kuid aja jooksul muutus erinevus üha hägusamaks, nii et "vaba- ja riigilinnad" olid Riigipäeval koos tuntud kui "vabad riigilinnad". Olulisem oli rikkuse erinevus: rikkad linnad, nagu Lübeck või Augsburg, olid tõelised omavalitsuslikud enklaavid keisririigis. Nad kuulutasid sõda ja tegid rahu, kontrollisid oma kaubandust ja lubasid vähest välissekkumist. Keskaja lõpul moodustasid paljud vabalinnad linnade liite (Städtebünde), nagu Hansa Liit. (Mõned selliste liitude liikmed ei olnud kunagi vaba- ja riigilinnad ning ühinesid oma maavalitsejate loal.)

Linnad saavutasid (ja mõnikord kaotasid) oma vabaduse jõupoliitika muutuste kaudu. Mõned soositud linnad saavutasid vabaduse kinkide abil. Teised ostsid selle vürstilt, kes oli rahahädas. Mõned võitsid selle relvajõul, teised võtsid selle segaduste ajal. Mõned linnad said vabaks tähtsate perekondade, nagu Hohenstaufenid, hääbumise tõttu. Riigilinnad ka kaotasid oma privileege. Mõned andsid end vabatahtlikult maavalitsejate kaitse alla. Vähesed, nagu protestantlik Donauwörth, mis annekteeriti aastal 1607 katoliiklikku Baieri hertsogkonda, vabastati keisri poolt oma privileegidest tõelisel või väljamõeldud põhjusel. Mõned müüdi keisri poolt, nagu Duisburg ja Offenburg. Siiski kestsid kõik 51 riigilinna, mis jäid Vestfaali rahuga alles, mediatisatsioonini aastal 1803.

Vabad riigilinnad ei olnud aastani 1489 Reichstagi Reichsstandina ametlikult vastu võetud, ja isegi siis võeti nende hääli tavaliselt vaid nõuandvatena, võrreldes kuurvürstide ja vürstide harudega. Linnade liidud jagasid endid Riigipäeval kaheks grupiks või haruks, Reini ja Švaabi haruks. Vestfaali rahu (1648) ajaks moodustasid linnad Riigipäeval ametlikult kolmanda "kolleegiumi". Kõige tähtsamate vabalinnade seas olid Augsburg, Bremen, Köln, Frankfurt, Hamburg, Lübeck, Nürnberg ja Regensburg.

Enamiku vabade riigilinnade territoorium oli üldiselt üsna väike, kuid oli erandeid, nagu Ulm ja Nürnberg ja vähemal määral Hamburg, mis omas olulist tagamaad või eemalolevaid valdusi, mis koosnesid kümnetest küladest ja tuhandetest talupoegadest, kes ei nautinud samu õigusi kui linnakodanikud. Teisest küljest Kölni, Aacheni, Wormsi, Goslari, Wetzlari, Augsburgi ja Regensburgi võim ulatus vaevu üle linnamüüride.

Vaba- ja riigilinnade valitsus oli vormilt vabariiklik, kuid kõigil peale väikelinnade oli linnavalitsus loomult oligarhiline, kus valitsev raad koosnes eliidist, pärilikust patriitside klassist, niinimetatud raeperekondadest (Ratsverwandte). Need olid majanduslikult kõige tähtsamad kodanlaseperekonnad, kes olid end aja jooksul poliitiliselt maksma pannud.

Nendest alamal tasemel, kaasarääkimise õigusega linnavalitsuses (oli erandeid, nagu Nürnberg, kus patriitsid valitsesid üksi), kus kodanikud või kodanlased, väiksem, privilegeeritud osa linna püsielanikkonnast, mille arv erines vastavalt iga linna kodanikkonna valitsemisele. Tavalistele linnakodanikele – kas ta elas prestiižses vabas riigilinnas, nagu Frankfurt, Augsburg või Nürnberg, või tähtsusetus kaubalinnas, nagu oli sadu üle Saksamaa – oli kodanlaseseisuse (Bürgerrecht) saavutamine suurim eesmärk elus. Kodanlased olid tavaliselt madalaim sotsiaalne grupp, kellel oli poliitiline võim ja privileegid Saksa-Rooma riigis. Bürgerrecht oli kohalik ja teise linna mitte üle kantav. Kodanlastest allpool oli hääleõiguseta linnarahvastik, võib-olla pool kogu rahvastikust paljudes linnades, niinimetatud "elanikud" (Beisassen) või "külalised": väikekäsitöölised, käsitöömeistrid, tänavakaubitsejad, päevatöölised, teenijad ja vaesed, kuid ka need, kelle elupaik linnas oli ajutine, nagu talvituvad aadlikud, välismaised kaupmehed, vürsti ametnikud ja nii edasi.

Linnakonfliktid vabades riigilinnades, mis mõnikord ulatusid klassisõjani, ei olnud varauusajal tavatud, eriti 17. sajandil (Lübeck, 1598–1669; Schwäbisch Hall, 1601–1604; Frankfurt, 1612–1614; Wezlar, 1612–1615; Erfurt, 1648–1664; Köln, 1680–1685; Hamburg 1678–1693, 1702–1708). Mõnikord, nagu Hamburgis aastal 1708, peeti olukorda piisavalt tõsiseks, mis õigustas keiserliku voliniku lähetamist koos vägedega korra taastamiseks ja läbirääkimiste pidamiseks vastaspoolte vahel kompromissi ja linna uue põhiseaduse asjus.

Riigilinnade arv kahanes aja jooksul. Riigilinnu oli rohkem piirkondades, mis olid poliitiliselt väga killustatud, nagu Švaabimaa ja Frankimaa edelas, ja vähem piirkondades, mis koosnesid enamasti suurematest ja palju võimsamatest territooriumidest, nagu Brandenburg ja Saksimaa põhjas ja idas, mis olid palju altimad neelama väikeseid, nõrku riike. Aastal 1422 loendati 75 riigilinna ja aastal 1521 loendati 84. Territoriaalne konsolideerimine vähendas järk-järgult arvuks 51 linna, mis olid esindatud 1792. aasta Reichstagil.

16. ja 17. sajandil eraldati mitu riigilinna keisririigist väliste territoriaalsete muudatuste tõttu. Prantsusmaa kuningas Henri II hõivas Metzi, Verduni ja Touli piiskopkondadega seotud riigilinnad. Sarnaselt hõivas Louis XIV paljud linnad tema kohtuistungite loodud nõudmiste alusel. Sel viisil annekteeriti Strasbourg ja Dekapolise kümme linna. Samuti, kui Vana Šveitsi konföderatsioon saavutas aastal 1648 oma ametliku sõltumatuse keisririigist (oli olnud de facto sõltumatu aastast 1499), tunnistati ametlikult riigilinnade Baseli, Berni, Luzerni, Sankt Galleni, Schaffhauseni, Solothurni ja Zürichi sõltumatust.

Revolutsioonilise Prantsusmaa tõusuga Euroopas kiirenes see suundumus tohutult. Pärast aastat 1795 annekteeriti revolutsiooniarmeede poolt alad Reinist läänes, surudes maha selliste riigilinnade sõltumatuse nagu Köln, Aachen, Speyer ja Worms. Napoleoni sõjad viisid keisririigi ümberkorraldamiseni aastal 1803 (vaata Saksamaa mediatisatsioon), kus kõik vabalinnad peale kuue – hansalinnad Hamburg, Bremen ja Lübeck ning linnad Frankfurt, Augsburg ja Nürnberg – kõrvaldati. Lõpuks sundis Napoleon aastal 1806 Saksa-Rooma riiki lõpetama. Aastaks 1811 olid kõik riigilinnad kõrvaldatud – Augsburg ja Nürnberg annekteeriti Baierisse, Frankfurt muutus Frankfurdi suurhertsogkonna keskuseks, Napoleoni marionettriigiks, ja kolm hansalinna annekteeriti otse Prantsusmaale, osana jõupingutustest kehtestada Kontinentaalblokaad Suurbritannia vastu.

Kui Viini kongressi poolt loodi aastal 1815 Saksa Liit, said Hamburg, Lübeck, Bremen ja Frankfurt taas kord vabalinnadeks. Frankfurt annekteeriti Preisimaa poolt seoses tema osaga 1866. aasta Austria-Preisi sõjas. Kolm hansalinna jäid aastast 1871 uue Saksa keisririigi osariikideks ja säilitasid sellise rolli ka Weimari vabariigis ja Kolmandas Riigis, kuigi Hitleri ajal oli see seisund puhtalt mõtteline. Hitleri vastumeelsuse tõttu Lübecki ja selle liberaalsete traditsioonide suhtes töötati välja vajadus kompenseerida Preisimaale territoriaalsed kaotused Suur-Hamburgi seaduse kaudu ja Lübeck annekteeriti aastal 1937 Preisimaale. Saksamaa Liitvabariigis, mis rajati pärast sõda, said Bremen ja Hamburg osariikideks (Länder), mis on säilinud tänapäevani. Berliin, mis ajaloo jooksul pole kunagi olnud vabalinn, sai pärast sõda ka osariigi staatuse tänu oma seisundile sõjajärgsel jagatud Saksamaal.

Vabade riigilinnade loend 

Aastal 1792 oli Saksa-Rooma riigis 51 vaba riigilinna. Sulgudes lõpetamise aasta.

Aachen (1794)
Aalen (1803)
Augsburg (1805)
Biberach (1803)
Bopfingen (1803)
Bremen (-)
Buchau (1803)
Buchhorn (1803)
Köln (1794)
Dinkelsbühl (1803)
Dortmund (1803)
Esslingen am Neckar (1803)
Maini-äärne Frankfurt (1866)
Friedberg (1803)
Gengenbach (1803)
Giengen (1803)
Goslar (1803)

Hamburg (-)
Heilbronn (1803)
Isny im Allgäu (1803)
Kaufbeuren (1803)
Kempten (1803)
Leutkirch im Allgäu (1803)
Lindau (1803)
Lübeck (1937)
Memmingen (1803)
Mühlhausen (1803)
Nordhausen (1803)
Nördlingen (1803)
Nürnberg (1806)
Offenburg (1803)
Pfullendorf (1803)
Ravensburg (1803)
Regensburg (1803)

Reutlingen (1803)
Rothenburg ob der Tauber (1803)
Rottweil (1803)
Schwäbisch Gmünd (1803)
Schwäbisch Hall (1803)
Schweinfurt (1803)
Speyer (1792)
Überlingen (1803)
Ulm (1803)
Wangen (1803)
Weil (1803)
Weißenburg in Bayern (Nordgau) (1803)
Wetzlar (1803)
Wimpfen (1803)
Windsheim (1803)
Worms (1792)
Zell am Harmersbach (1792)

Teised linnad, mis olid kord vabad riigilinnad, kuid olid aastaks 1792 lakanud nendeks olemast:

Baden (ainult ametlikult?)
Basel (sai Šveitsi kantoniks aastal 1501, sõltumatust keisririigist tunnistati aastal 1648)
Bern (sai Šveitsi kantoniks aastal 1351, sõltumatust tunnistati aastal 1648)
Bisanz (Besançon) (annekteeriti Hispaania poolt aastal 1648)
Brakel (annekteeriti Paderborni piiskopi poolt)
Bremgarten (ainult ametlikult?)
Kamerich (Cambrai) (Prantsusmaale aastal 1677)
Diessenhofen
Deventer
Donauwörth (Baierile aastal 1617)
Duisburg (Klevele aastal 1290)
Düren (Jülichile)
Frauenfeld
Freiburg im Üechtland (Fribourg) (sai Šveitsi kantoniks)
Gelnhausen (Hessen-Kasselile aastal 1745)
Hagenau (annekteeriti Prantsusmaa poolt 1670. aastatel)
Herford (Brandenburgile)
Colmar (annekteeriti Prantsusmaa poolt aastal 1673, kinnitati aastal 1697)
Kampen
Kaisersberg (annekteeriti Prantsusmaa poolt aastal 1648)
Kessenich
Konstanz (annekteeriti Austria poolt aastal 1548)
Landau (annekteeriti Prantsusmaa poolt aastal 1648)
Lemgo (Lippele)
Luzern (sai Šveitsi kantoniks, sõltumatust tunnistati aastal 1648)
Mainz (läks tagasi peapiiskopi kontrolli alla aastal 1462)
Metz (annekteeriti Prantsusmaa poolt aastal 1552)
Mühlhausen (Mulhouse) (assotsieerus Šveitsi Konföderatsiooniga pärast aastat 1648, annekteeriti Prantsusmaa poolt aastal 1798)
Münster im Elsass (annekteeriti Prantsusmaa poolt aastal 1648)
Murten (Savoiale aastal 1255)
Nijmegen (Geldernile aastal 1247)
Oberehnheim (annekteeriti Prantsusmaa poolt aastal 1648)
Rapperswil
Rheinfelden (Habsburgidele aastal 1330)
Riia (Rzeczpospolitale aastal 1581)
Rosheim (annekteeriti Prantsusmaa poolt aastal 1648)
Saarburg (Sarrebourg) (annekteeriti Prantsusmaa poolt)
Schaffhausen (sai Šveitsi kantoniks aastal 1501, sõltumatust tunnistati aastal 1648)
Schmalkalden (Hessenile aastal 1581)
Schlettstadt (Sélestat) (annekteeriti Prantsusmaa poolt 1670. aastatel)
Soest (Klevele/Brandenburgile aastal 1609)
Solothurn (sai Šveitsi kantoniks aastal 1481, sõltumatust tunnistati aastal 1648)
Strassburg (annekteeriti Prantsusmaa poolt aastal 1681, kinnitati aastal 1697)
Toul (annekteeriti Prantsusmaa poolt aastal 1552)
Türkheim (Turckheim) (annekteeriti Prantsusmaa poolt aastal 1648)
Verden (Verdeni hertsogkonnale aastal 1648)
Verdun (annekteeriti Prantsusmaa poolt aastal 1552)
Warburg (annekteeriti Paderborni piiskopi poolt)
Winterthur
Weißenburg (Wissembourg) (annekteeriti Prantsusmaa poolt aastal 1648)
Zug (sai Šveitsi kantoniks, sõltumatust tunnistati aastal 1648)
Zürich (sai Šveitsi kantoniks aastal 1351, sõltumatust tunnistati aastal 1648)

Saksa-Rooma riik