Lucian Freud

Lucian Michael Freud (8. detsember 1922 Berliin – 20. juuli 2011) oli Briti realistlik ja ekspressionistlik maalikunstnik.

Ta oli juudi päritolu sakslane. Freud sündis Berliinis, kuid 1933. aastal Hitleri võimule tuleku ajal emigreerus perega Inglismaale.

Freudi tunti peamiselt jämeda värvijoonega portreede ja figuratiivsete aktimaalide järgi. Teda peeti oma aja üheks tähtsamaks Briti kunstnikuks ja 20. sajandi üheks tähtsaimaks portreemaalijaks. Freudi maale hinnatakse nende psühholoogilise sügavuse ning kunstniku ja modelli suhte sageli ebamugavust tekitava vaatluse poolest.

Freud on eriti tuntud aktimaalide poolest, mis erinevad traditsioonilistest aktimaalidest üsnagi. Selles suhtes on silmapaistev 1992 valminud "Akt tõstetud jalaga (Leigh Bowery)", mis kujutab tantsijat ja muusikut Leigh Boweryt (1961–1994), kes kaks aastat hiljem AIDSi suri.

Freudi sõnul on aktimaali peamine eesmärk tekitada juuresoleku tunne, mis fotograafia ajastul ei ole enam enesestmõistetav. Erinevus fotograafia ja aktimaali vahel seisneb tema väitel "selles, missugusel määral maali kummagi osapoole, modelli ja kunstniku tunded teineteise omadega põimuvad. Fotograafias on see võimalik vähesel määral, aga maalikunstis peaaegu lõputult".

Lapsepõlv ja noorus 
Lucian Freud oli Sigmund Freudi lapselaps. Tee kunsti juurde sillutasid tema vanemad. Tema isa Ernst Freud oli arhitekt, ema Lucie Brasch õppis klassikalist filoloogiat ja kunstiajalugu. Koos lastega käisid nad pidevalt muuseumides, nende korter oli sisustatud moodsa mööbliga ning seintel rippusid klassikalised maalid. Ema toetas poisi huvi kunsti vastu – ta hoidis kõiki tema laste joonistusi. Tänu temale jõudsid meieni Freudide perekonnakirjad, sealhulgas kunstniku lapsepõlve kirjad. Natside võimuletulekul kolis pere Londonisse, kus algas poisi kunstielu.

Ta immigreerus oma perega 1933. aastal Inglismaale ning sai kodakondsuse aastal 1939. Ta õppis maalimist Londonis Central School of Arts, kus teda tunti nii oma ebatavalise käitumise kui maaliande poolest. Ekspressiivne kunstnik oli silmapaistev isiksus. Nagu ta hiljem ise kuulutas, oli terve tema kannatlikkus seotud kunstiga ja päriseluks ei jäänud seda  üle. Ta sattus kergesti kaklustesse, teda heideti mitmest koolist välja, ühes neist oli ta põhjustanud tulekhju. Kaasaegsed ütlevad, et ta mängis elut, kuid püüdis sellest hoolimata mõista loomust. Lucian oli kuulsa psühhoanalüüsi looja Sigmund Freudi pojapoeg. Kunstnik austas aga oma vanaisa eelkõige bioloogiks olemise eest, kuna ta armastas loomi ja tundis tõelist huvi bioloogia vastu. Loodus loomade ja inimeste puhul pole tema maalides ideaalne. Ta joonistab kaunistuseta, kuid sellel tõel on oma võlu, teatud esteetika

Dedhamis, East Anglian School of Painting and Drawing oli tema õpetajaks Cedric Morris, üks kooli asutajatest. Ta mõjutas tugevasti Freudi kommet maalida otse lõuendile, ilma eelneva kavandita. Morris märkas poisi annet ja toetas teda tema stiili kujunemise teel. 1941. aastal maalis õpetaja üheksateistaastase Freudi. Noor looja võttis kunstnikult idee maalida kaunistusteta, uurides hoolikalt kujutatavat. Hiljem kolis ta Pariisi, kus kohtus selliste kunstnikega nagu Francis Bacon ja Alberto Giacometti. Nad vahetasid aktiivselt ideid,  lõid isegi ühisnäituse Crossing the Channel: Friendship and Connections Londonis ja Pariisis 1946–1965.

Alex Reidi & Lefevre Galerii organiseeris Freudi esimese näituse aastal 1944. Freud kohtus oma eluaegse sõbra ja mõttekaaslase Francis Baconiga järgneval aastal ning maalis temast 1952. aastal portree, Freud ise oli kujutatud enam kui kahekümnel Baconi maalil. Freud kirjeldas oma teoseid autobiograafilistena, kuna tema maalid kujutasid enamasti inimesi tema lähiringkonnast: pereliikmed, sõbrad ja teised kunstnikud. Aastal 1948 abiellus ta skulptor Jacob Epsteini tütre Kitty Epsteiniga, keda on kujutatud ka samal aastal valminud maalil "Tüdruk roosidega" varases hollandi stiilis.

Väljakujunenud stiil 
Lucian Freud esindas 1954. aastal koos Francis Baconi ja Reg Butleriga Veneetsia biennaalil Inglismaad. Freudile omane maalimislaad kujunes välja 1960ndatel – impasto ehk värvi kandmine lõuendile mitmetes kihtides, jättes värvikihid veidi maalist väljapoole eenduma. Ta polnud esimene kunstnik, kes seda tehnikat kasutas. Juba renessansi ajal kasutasid Rembrandt, Frans Hals ja Diego Velázquez oma maalides impastod, eriti tuntuks muutis seda Van Gogh 19. sajandil. Freud kasutas tehnikat ainulaadsete piltide loomiseks. Alates II maailmasõjast keskendus ta asjade ja inimeste kujutamisele, kes või mis talle lähedased olid. Tema maalides leidub sageli samu elemente (tema koer, töökojas olev riidehunnik) või inimesi (ema maalid, autoportreed). 

Viis, kuidas ta maalis, mõjutas tema tervist. Tema vaatles ojekti liiga lähedal ning kunstnikul algasid nägemishäired. Seepärast 1954. aastast hakkas ta püsti seistes joonistama. Samuti muutus tema peamise tööriista – pintsli välimus. Ta nimetas seda idioomi muutuseks. Freudi isikunäitust Marlborough galeriis, mis leidis aset 1958. aastal, ei võetud kuigi hästi vastu. Kunstikriitik Kenneth Clark, kes oli varem olnud suur Freudi toetaja, käis korra galeriis ning pööras kohe ümber ja lahkus, mainides Freudile, kuidas ta imetleb tema julgust. Freud ise ütles selle peale: "Kriitikud ei suuda taluda mõtet, et andekad inimesed suudavad teha asju, milleks nemad pole olnud võimelised ega ole ka kunagi tulevikus". Sel ajal käis Freud ka mitmetel näitustel välismaal: Colmaris vaatamas Grünewaldi, Montaubanis Courbet’d ja Haarlemis Halsi.

Freud oli juba Dedhamis õppides tundnud suurt huvi taimede maalimise vastu. "Ma märkasin, et kui mu elus on teatud pinged, pöördun ma inimeste maalimisest üle taimedele; ma eelistan töötada täielikus isolatsioonis. Inimeste mittekasutamine on nagu sügav hingetõmme." Tema lapsepõlve kodus oli olnud reproduktsioon Düreri maalist "Das große Rasenstück", mis oli Freudile eredalt meelde jäänud. "Interjöör taimega" on Freudile omane taimedega vaikelu.

Freudi ema oli alati tahtnud olla Luciani elu suhtes osavõtlik, palju rohkem kui ta isa. "Isa oli vaga ja tõrges, ema oli see keda ma vältisin. Ta nägi minus mingisugust heroilist kuju," ütles Freud ise. Tema vennad nõustusid, et Lucian oli ema lemmiklaps ning instinktiivselt oli Freud ta eemale tõrjunud: "Ma põlgasin tema huvi, ta oli nii intuitiivne." Kui Freudi isa 1970. aastal suri ja ema üritas endalt elu võtta, hakkas Freud ema eest hoolt kandma, viies teda 4-5 korda nädalas hommikust sööma ning seejärel teda maalima. "Ma hakkasin teda maalima, kuna ta ei huvitunud enam minust. Ma ei oleks seda teha suutnud kui ta oleks minu vastu huvi tundnud." Freud maalis oma ema järgmised 15 aastat kõikvõimalikes vormides – kurvana, vihasena, pettununa, raamatut lugedes, poolunes voodis lebades. Need portreed, pildid emotsionaalsest, pagendatusest ja eitusest, on unikaalselt intiimsed ning psühholoogiliselt sügavad. Freud maalis oma ema ka päev pärast tema surma 1989. aastal vanuses 93, silmad kinni. Pärast seda oli ta maalinud oma lapsed, kuid hoidus taas sentimentaalsusest ja keskendus pildi edastamisele. Siis hakkas ta veelgi rohkem keskenduma figuurile, püüdes mitte lähtuda pea proportsioonidest, nagu ta oli varem teinud. 

Aastal 1981, kui Freud hakkas lähenema 60. eluaastale, hakkas ta muretsema oma vasaku käe pärast, millega ta maalis, kartes, et ta ei saa seda enam kunagi õlast kõrgemale tõsta. Seetõttu otsustas ta inspireerituna Watteau teosest "Fête galante" maalida suures formaadis teose "Large interior W11", mille maalimiseks kulus kunstnikul 2 aastat. Maali eesmärk oli luua midagi suursugust, kartuses, et ta edaspidi pole enam võimeline maalima. Maalil kujutatud poosid mõjuvad loomulikena, ilma mingi teeskluseta. "Kui ma maalin inimesi riietega, maalin ma tegelikult alasti inimesi, kes on riietega kaetud". Varsti huvitus ta suurte inimeste kujutamisest erinevates poosides. Ta ei üritanud jällegi inimest ilusamaks muuta, vastupidi, ta nautis inimkeha asendite fikseerimist sellistena, nagu nad on.

Freudi jaoks pidi iga maal olema veenev, rohkem kui veenev, see pidi olema mingit moodi kehastus. "Värv on kujutatav inimene, ma tahan et see mõjuks samamoodi nagu inimese nahk". Üks kunstnik ütles Freudile: "Sa oled imeline ihu maalija, aga sa ei oska komponeerida." Freudi rahuldas see kommentaar: "Ma tunnen, et ma ei kujuta asju romantilisel viisil, vaid kohmetult, nii nagu päris elugi on kohmetu". "Ma ei taha maalimisest eemalduda, ma tahan ennast surnuks maalida." Norwichi kunstikoolis õpetamise viimastel aastatel andis Freud oma õpilastele ülesande: "Ma ütlen teile, et te surete kohe varsti ära. Ma tahan, et te maaliksite endast autoportree ja ma tahan, et te paneksite sinna kõik, mis tundub teile asjakohane seoses teie eluga ja sellega kuidas te ennast määratlete. Ärge arvake, et see on ehk pilt, mis rajab teed paremate piltideni. Ma tahan, et te üritaksite luua kõige paljastavama, jutustavama ning usutava maali – midagi tõeliselt häbitut." Lucian Freud suri 2011. aasta 20. juulil Londonis.

Stiili analüüs 
Juba Freudi varasemas loomingus võib täheldada väga kõrgelt arenenud tehnikat – täpne ja peen pintslitöö ning perspektiivi valdamine. Äärmiselt korrektsete piirjoontega kontuurid, mis on teravalt maalidel välja joonistunud, iseloomustavad tema loomingut kuni 1950. aastate lõpuni. 1960. aastate alguses kujunes aga välja Freudile iseloomulik stiil, kui ta hakkas maalima jäigemate pintslitõmmetega ning kasutama erinevaid värvikomponente, nagu teraline valge plii, mida ta juba 1950ndate lõpus palju kasutas. Plii andis tema maalidele pehmema, nõtkema ning abstraktsema tooni. Füüsiliselt kogukad ja orgaaniliselt lihakad figuurid mõjuvad väga intensiivsetena, nagu ka neid ümbritsev keskkond. Freudi maalid kutsuvad seega vaatajas esile kohese ja ilmeka mõju, mis üheaegselt vaatajat paelub ning hämmingusse ajab – eelkõige just üksikfiguuride naha ilmekus.

Freudi figuurid mõjuvad nii võimsalt tänu kombatavale, nahka meenutavale värvitekstuurile, mis avaldub kõige paremini tema aktimaalides. Tema maalitud nahk jätab poorse membraani mulje ning seeläbi justkui eitab figuuri ja keskkonna tavapärast tasakaalu, misläbi mõjub kujutatav tihti haavatava ja kaitset vajavana. Vaatajale võib jääda mulje nagu ta justkui näeks naha pinna alla, näeks nahakude ja verd veenides voolamas.

Figuurid Freudi maalidel satuvad alati kunstniku terava ja nõudliku pilgu alla. Mõnedel juhtudel on tajutav peaaegu, et valulik lähedus kunstniku ja kujutatava vahel. Tavaliselt on figuurid kujutatud maha suunatud pilguga, väga harva on kujutatav silmsidemes vaatajaga, mis veelgi rõhutab tunnet nagu keegi jälgiks teda. See aspekt on eelkõige märgatav üksikute peadega maalidel, kus tausta pole välja maalitud ning vaataja on paigutatud täpselt kujutatud indiviidi ette. Nendest maalidest õhkub kaemuslikku rahu, üheks näiteks on 1975. aastal maalitud "Head of the Big Man".

Vaatamata täpsusele, millega Freud oma modelle jälgib, ei ilmne nad kunagi ohustatuna. Isegi aktimaalidel nagu "Small Naked Portrait" kiirgab naisest väärikust ning jääb mulje, nagu ta oleks iseendaga rahus. On oluline, et Freud ei viidanud enda alasti modellidega maalidele kui aktidele, vaid kui alasti portreedele. See oluline eristus näitab Freudi spetsiifilist taju, millega ta oma kaaslast avastab ja kujutab. Iga portreega mida Freud maalis, soovis ta leida individuaalset tõde kujutatud inimese kohta ning püüdis seda tõlkida pildikeelde. Läbi selle jälgimisprotsessi vabanevad maalil kujutatavate loomalikud omadused, mis pealiskaudse silma eest küll tavaliselt peitu jäävad – nii võib ka vaataja kogeda oma allasurutud primaarseid iseloomuomadusi.

Kunstniku jaoks oli peamine eesmärk reaalsuse edasiandmine subjektiivsuse lisamisega, mis andis teosele pildistamise ees eelise. Ta hoidis oma isiklikku elu saladuses, kuid paljastas selle oma maalidel;oli realismi esindaja abstraktse kunsti domineerimise päevil, kes jumaldas inimeste kehasid, kuid leidis rahu lilledest ja loomadest. Freud oli vastuoluline kunstnik. Ta, nagu teisedki suured kunstnikud, ei tegutsenud samas stiilis, milles teda tunnustati, ei kartnud katsetada. Tema armastus keha ja selle kõverate vastu on nähtav igas pintslitõmbes ning vastupidavus, millega ta töötas, väärib imetlust.

"Some Thoughts on Painting" 
1954. aasta juulis pidas Freud oma ainukese loengu "Some Thoughts on Painting", hiljem avaldati see ajakirjas Encounter. Tema mõtted olid enesekindlad, aforistlikud ning mõned neist metafüüsilised. Loeng algas sõnadega: " Minu eesmärk maalides on üritada vaataja meeli elavdada reaalsust võimendades."

Loengus kirjeldab Freud oma ettekujutust maalimisest ja kunstnikuks olemisest: "Selleks, et maal meid liigutaks, ei saa ta meile lihtsalt elu meenutada, ta peab iseeneses elu omandama; kunstnik peab andma täieliku vabaduse kõigil emotsioonidel ja tajudel maalil avalduda ning ei tohi tagasi lükata midagi, mille poole teda tõmbab; kunstnik peab mõtlema kõigest, mida ta näeb, nii kui see eksisteeriks vaid tema naudinguks ja tarbeks; kunagi ei teki hetke, kus kunstnik tunneks täit õnnetunnet – tõotust sellest kogeb kunstnik, kui ta maali lõpetab, kuid maali valmides kaob see taas."

Viited

Suurbritannia kunstnikud
Sündinud 1922
Surnud 2011