Hüpermobiilsus

Liigeste hüpermobiilsuse sündroom (ehk LHS) ehk liigeste üliliikuvus on konditsioon, mille puhul liigesed liiguvad kergesti üle normaalse liikumisulatuse.

Mõiste „liigeste hüpermobiilsuse sündroom“ võtsid kasutusele 1967. aastal teadlased J. H. Kirk, M. Ansell ja E. G. L. Bywaters. Nad iseloomustasid selle terminiga patsientide skeleti-lihassüsteemi probleeme, kui puudusid teised süsteemse reumaatilise haiguse nähud. Teadlased on leidnud, et vaatamata avaldatud teaduskirjandusele, on LHS aladiagnoositud seisund ning sellest tulenevalt on ka vähe kõrgharitud spetsialiste, kes antud diagnoosiga patsientidega tegeleks. Samuti peavad teadlased oluliseks eristada mõisteid hüpermobiilsus ja LHS. Hüpermobiilne liiges ületab inimese vanusele, soole ja rassile vastavat normipärast liikumisulatust. Enamasti hüpermobiilsete liigestega inimestel kaebused puuduvad või kaebused kestavad lühiajaliselt. Samas hüpermobiilsus võib progresseeruda LHS-iks juhul, kui liigeste üleliikumisest tekivad patsientidel pikaajalised kaebused, mis kuuluvad LHS sümptomite hulka. Laste kehad painduvad üldiselt paremini kui täiskasvanute kehad, hüpermobiilseid liigeseid esineb hinnanguliselt 10-20% lastest.

Mis seda põhjustab? 
LHS on geneetiliselt pärilik sidekoe kahjustus, mis avaldub sidekoe valkude kollageeni kodeerimishäirena. Geneetilised häired mõjutavad sidekoe maatriksivalke, nagu näiteks kollageeni, elastiini, fibrilliini ja tenastsiini. Geneetilised moonutused muudavad nende skleroproteiinide biokeemilist struktuuri, mis omakorda vähendab kudede tõmbetugevust, mille tulemusel suureneb liikuvusulatus liigestes ning pehmete kudede vigastusteoht. Arvatakse, et LHS-i diagnoosiga inimeste sidekoes leiduv kollageeni esimene tüüp on ülielastne ning seetõttu on LHS-i esmaseks väljenduseks liigeste üleliikuvus. LHS-i klassifitseeritakse pärilike sidekoe häirete kergemakujuliseks ja kõige sagedamaks alaliigiks. Raskemad vormid on Marfani sündroom, Ehlers-Danlosi sündroom ja osteogenesis imperfecta. 

Sellistel kultuuri- ja spordialadel nagu ballett ja võimlemine on liigeste hüpermobiilsus omandatud pideva treenimise ja venitamise tulemusel ning on võistlemisel eeliseks. Seega on võimalik, et on olemas ka omandatud LHS, kuid tõestused selle kohta puuduvad.

Sümptomid ja tunnused 
LHS-iga saab siduda palju skeleti-lihassüsteemi vaevusi ning muutusi liigessüsteemis ja liigesvälistes kudedes. Olugigi, et kahjutoovaid probleeme võib olla palju, peetakse LHS-i healoomuliseks ning ravile hästi alluvaks seisundiks.

Liigeste ja luudega seonduvad probleemid:  

 mittepõletikulised lülisamba ja liigesvalud, alaseljavalud,
 alajäsemete liigesvalu, eriti põlveliigese eesosa valu, 
 puusa- ja hüppeliigeste valu,
 sagedased skeleti-lihasüsteemi vigastused (näiteks liigesnihestused, entesopaatiad, ülekoormusvigastused, meniski- ja lihasrebendid),  
 lampjalgsus,  
 kasvuvalud
 iseloomulik liigest ümbritsevate pehmete kudede turse 

Võivad tekkida ägedad liigeste ja liigesümbriste traumad, näiteks sünoviit, tenosünoviit, bursiit ning liigeskapsli, sidemete või lihaste rebestused, mis on eriti sagedased LHS-iga sportlaste hulgas. 

Lisaks skeleti-lihassüsteemi sümptomitele võivad esineda ka paresteesiad, väsimustunne, gripilaadsed sümptomid, üldine nõrkus ja halb enesetunne, unehäired, kohmakus ning koordinatsiooniraskused. Pehmete kudede vigastuste paranemine on aeglane ning kuna armkude sisaldab samuti kollageeni, võib paranemine olla mittetäielik. LHS-i diagnoosiga inimestel võib lisaks esineda kuseteede häireid.

Ravi 
Pole leitud täielikku üksmeelt LHS-i diagnoosimisel, kuna LHS-il puudub üks või mitu kliiniliselt äratuntavat omadust. Praeguseks hetkeks ei ole välja töötatud ühtegi laboratoorset testi hindamaks LHS-i olemasolu. LHS-i korral puuduvad inimese organismis põletiku või immunoloogilise reaktiivsuse muutuse näitajad. Lisaks taastusravile on võimalik valuvaigistite või mittesteroidsete põletikuvastaste ravimite kasutamine valu leevendamiseks. Füsioteraapiat peetakse siiski peamiseks sekkumismeetodiks LHS-i diagnoosiga inimeste ravis. 

Enamasti väheneb liigeste hüpermobiilsus ajaga, kuna inimese keha muutub vananedes vähem paindlikuks.

Prognoos 
Enamasti ei pea hüpermobiilsete liigestest genereeruvate haiguste pärast muretsema, kuigi võib juhtuda, et kõhrede degenereerumise käigus võib välja areneda artriit. Siiski ei ole tegu haigusega vaid sündroomiga. Muidugi tasub selle sündroomiga inimestel või nendega tegeledes olla treeningutel ja ka massaaži tehes ettevaatlik.

Viited