joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Heimar Nolcken

Heimar Ernst Gustav Nolcken (1/13. märts 1899 Kudjape – 8. veebruar 1960 Heidelberg) oli Eesti (leitnant) ja Saksamaa (kolonel oberst) sõjaväelane. 

Heimar Nolcken teenis Eesti Vabadussõjas leitnandina Eesti Ratsapolgus, pärast Vabadussõda lõpetas Sõjakooli ja teenis hiljem Ratsarügemendis. Ta õpetas Tartu Ülikooli arstiteaduskonna kehalise kasvatuse osakonnas ratsutamist.

Heimar Nolcken lahkus Eestist 1939. aastal umsiedlungi käigus ning astus Saksa Wehrmachti teenistusse, kus teenis ratsaväeüksuses väeosa ohvitseridele taktikaõpetaja ja lektorina.

Teises maailmasõjas teenis ta Saksa armees, kus oli 1941. aastal 268. Baieri luuredivisjoni komando ülem, osaledes lahingutes Moskva all (Serpuhovi ja Juhnovo piirkonnas); 1942. aastast 32. Luuredivisjoniga Demjanski piirkonnas ja 1943. aastast 2. Siberi Kasakarügemendi (Sibirisches Kosakenregiment 2) ülem, mis kuulus oberst Hans-Gert von Baathi juhitud 1. Kasaka ratsaväediviisi (1. Kosaken-Kavallerie-Division) ja see omakorda XV. Kasakate SS-Ratsaväekorpusse (XV. Kosaken-Kavallerie-Korps), mille ülem oli kindralleitnant Helmuth von Pannwitz.

Kirjandus 
 Kolonel H. E. G. Nolcken. Võitleja, märts 1960, nr 3, lk 6.
 Viimased kõnelused vana sõjamehega. Samas.

Välislingid 
Väljavõte Saaremaa rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust

Eesti ratsaväeosade koosseis
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna õppejõud
Saksamaa sõjaväelased
Saaremaa aadlikud
Nolckenid
Sündinud 1899
Surnud 1960
Aleksander Voldemar Oklon

Aleksander Voldemar Oklon (23. jaanuar 1889 Tallinn – 11. november 1961 Heidelberg) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant, 1940), arhitekt ja ornitoloog. 

Oklon õppis Riia Polütehnilises Instituudis ja lõpetas selle insener-arhitektina 1915. aastal. 

Muuhulgas projekteeris Sakala-Kentmanni-Kaupmehe kvartalisse planeeritud Vabadussõja muuseumi hoone. See jäi aga 1930-ndate lõpus praeguse Kaitseministeeriumi hoone kõrvale ehitamata.

Tunnustused
Kotkaristi teenetemärgi IV klass, 1938

Kirjandus
 Kol.-ltn. A. V. Oklon.  Võitleja, detsember 1961, nr. 12, lk. 7. 

Eesti arhitektid
Eesti ornitoloogid
Sõjaministeeriumi koosseis
Kotkaristi IV klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1889
Surnud 1961
Minoru Yamasaki

Minoru Yamasaki (jaapani keeles 山崎 實, Yamasaki Minoru; 1. detsember 1912 – 7. veebruar 1986) oli Ameerika Ühendriikide arhitekt. Ta on tuntud eelkõige Maailma Kaubanduskeskuse kaksiktornide projekteerijana. Yamasaki oli üks 20. sajandi silmapaistvamaid arhitekte. Tema firma Yamasaki & Associates on tegutsenud edasi ka pärast tema surma.

Biograafia
 

Yamasaki sündis Washingtoni osariigis Seattle'is teise põlvkonna ameerikajaapanlasena. Ta kasvas üles Auburnis ja õppis Garfieldi keskkoolis Seattle'is (Garfield Senior High School in Seattle). 1929. aastal läks ta ülikooli (University of Washington College of Architecture and Urban Planning), mille lõpetas arhitektuuri erialal 1934. aastal.

Pärast 1930. aastal New Yorki kolimist käis ta New Yorgi Ülikoolis, et saada arhitektuuris kõrgema astme kraad. Yamasaki sai tööd arhitektuurifirmas Shreve, Lamb & Harmon. Sama firma projekteeris ka kõrghoone Empire State Building. Aastal 1945 kolis Yamasaki Detroiti, kus töötas arhitektuuribüroos Smith, Hinchman, and Grylls. Firmast lahkus ta 1949. aastal. 

Yamasaki abiellus esimest korda 1941. aastal. Pärast teist ja kolmandat abielu abiellus ta 1969. aastal taas oma esimese naisega. Yamasaki suri 1986. aastal vähki.

Tööd
Yamasaki esimene silmapaistvam projekt oli 1955. aastal Pruitt-Igoe eramajade ala Missouri osariigis. Vaatamata sellele, et ta armastas Jaapani arhitektuuri, oli see projekt teistsugune. Projektiga esines nii palju probleeme, et eramajad lammutati 1972. aastal, vähem kui 20 aastat pärast nende valmimist.

Yamasaki projekteeris ka 415-meetrised Maailma Kaubanduskeskuse tornid, mille projekteerimine algas 1965. aastal ja ehitus 1972. aastal. Paljud tema ehitisted on inspireeritud gooti stiilist, näiteks kasutab ta kitsaid vertikaalseid aknaid.

Ameerika Ühendriikide arhitektid
Sündinud 1912
Surnud 1986
Ben-Hur

"Ben-Hur" on 1959. aastal valminud Ameerika Ühendriikide linateos, mille lavastas William Wyler. Film põhineb Lewis Wallace'i jutustusel "Ben Hur ehk Kolgata: Jutustus Kristuse ajast" ning on selle kolmas ekraniseering.

"Ben-Hur" pärjati 1960. aastal 11 Oscariga. Film hoidis 38 aastat üksinda enim Oscareid võitnud filmi tiitlit. Nüüd jagab ta seda tiitlit filmidega "Titanic" ja "Sõrmuste isand: Kuninga tagasitulek".

Auhinnad 
Oscar (1960)
 Parim film
 Parim lavastaja – William Wyler
 Parim meespeaosatäitja – Charlton Heston
 Parim meeskõrvalosatäitja – Hugh Griffith
 Parim kaameratöö – Robert Surtees
 Parim filmimuusika – Miklós Rózsa
 Parim heli – Franklin Milton
 Parim kunstnikutöö – W. A. Horning, E. C. Carfagno, H. Hunt
 Parim filmitöötlus – R. E. Winters, J. D. Dunning
 Parimad eriefektid – A. A. Gillespie, R. MacDonald, M. B. Lory
 Parimad kostüümid – Elizabeth Haffenden

Briti Filmi- ja Telekunsti Akadeemia auhind (1960)
 Parim film

Kuldgloobus (1960)
 Parim draamafilm
 Parim lavastaja – William Wyler
 Parim meeskõrvalosatäitja – Stephen Boyd

Grammy auhind (1961)
 Parim filmi- või telemuusika – Miklós Rózsa

Välislingid 

 Jaan Ruus, Vaatemäng Vana-Roomas. Eesti Ekspress: Areen, 10. mai 2007.
 
 

1959. aasta filmid
Ameerika Ühendriikide filmid
Kaljo Kivi

Kaljo Kivi (publikatsioonide autorina Kalju Kivi; 21. veebruar 1934 Juuru vald (Juuru kihelkond) – 29. september 1974) oli Eesti fütopatoloog.

Ta õppis Härgla 7-klassilises koolis.

Ta on põllukultuuride haiguste spetsialist. Ta töötas Eesti Põllumajanduse Akadeemias kateedrijuhatajana.

Teosed
Kalju Kivi; Arnold Laats 1965. Kõrreliste ja liblikõieliste teraviljakultuuride haiguste määraja. Tartu: Eesti Põllumajanduse Akadeemia.
Kalju Kivi; Arnold Laats 1966. Liblikõieliste ja kõrreliste heintaimede haiguste määraja. Tartu: Eesti Põllumajanduse Akadeemia. 
Hell-Meedi Kivi; Kalju Kivi 1968. Ristikuhaiguste määraja. (Abiks loodusevaatlejale 55.) Tartu: Eesti Loodusuurijate Selts.
Kalju Kivi; Arnold Laats 1971. Põllukultuuride haiguste määraja. Tallinn: Valgus. 
Kalju Kivi; Arnold Laats 1974. Viljapuude ja marjakultuuride haiguste määraja. Tartu: Eesti Põllumajanduse Akadeemia.
Hell-Meedi Kivi; Kalju Kivi 1976. Aiakultuuride haiguste määraja. Tallinn: Valgus.

Eesti põllumajandusteadlased
Sündinud 1934
Surnud 1974
Aku Sorainen

Aku Sorainen (sündinud 25. juunil 1965) on Eestis tegutsev soome advokaat, Advokaadibüroo SORAINEN asutaja ja vanempartner.

Sorainen on töötanud Balti riikides advokaadina alates 1993. aastast. Ta lõi omanimelise advokaadibüroo 1995. aastal Eestis. 1997. aastal laienes see Lätti, 1999. aastal Leetu ja 2008. aastal Valgevenesse.

Aku on tegelenud peamiselt ühinemiste ja ülevõtmiste ning kinnisvaraõigusega, nõustades kohalikke ja välismaiseid äriühinguid ja investoreid Baltimaades ning Valgevenes.

1990. aastate algul kirjutas Sorainen oma magistritööna ühe esimese Baltikumi majandusalaste seaduste analüüsidest inglise keeles. Soome Juristide Liit avaldas selle 1993. aastal pealkirjaga "A Foreign Investor in the Baltics: a legal study about the possibilities of a foreign investor to begin business activity and obtain real estate in the Baltics"..

Aku Sorainen oli üks Teenusmajanduse Koja ja MTÜ FinanceEstonia asutajaliikmetest. Rahvusvahelisest haardest räägib kuulumine International Bar Association'i Law Firm Management Committee juhtkonna sekka . Ta on toetanud mitmeid heategevuslikke projekte, sh Heateo Sihtasutust. Ta on Malta aukonsul Eestis.

Viited

Välislingid

 
 Tutvustus Advokaadibüroo Sorainen lehel
 Soraisella on monta tarinaa, Talouselämä, 3.10.2005
 The Financial Times awards Sorainen as the best Baltic law firm, 12. jaanuar 2009
 Tööd peab tegema kirglikult Äripäev, 14.05.2009
 Mees, kelle hobiks on inimesed Eesti Ekspress, 11.10.2011

Eesti advokaadid
Soome juristid
Eesti soomlased
Sündinud 1965
Star Trek 5: Viimane piir

"Star Trek 5: Viimane piir" on 1989. aastal valminud Ameerika Ühendriikide ulmefilm.

Tegevustik 
Saanud peale Maa päästmist uue tähelaeva Enterprise NCC1701 A kapteniks, saadetakse kapten Kirk päästma Maa, Vulcani ja Klingoni suursaadikuid, kes on mitteametliku rahusõlmimise töögrupi liikmed. Planeedile saabudes avastab Kirk, et saadikud on pantvangi võtnud vulcan Sybok, kes on Spocki poolvend, kuid kes põgenes Vulcanilt, kuna tema vaated ei leidnud soosingut. Sybok veenab Kirki minema koos oma uue laevaga Galaktika keskusesse ehk Suure Barjääri taha Jumalat ja Paradiisi otsima.

Saabudes selgub, et Jumalat mängis suhteliselt võimsa rassi ainuke ellujäänud esindaja, kes vangistati galaktika keskuse võimsasse gravitatsioonivälja. Olendiga võideldes õnnestub Kirkil oma meeskond ja laev päästa ning tulnukas jääb edasi oma vangistusse.

Välislingid 
 
 

1989. aasta filmid
Ameerika Ühendriikide filmid
Star Trek
Star Trek: Esimene kontakt

"Star Trek: Esimene kontakt" on Ameerika Ühendriikide ulmefilm. Filmi läbivaks teemaks on võitlus halastamatu borgide rassiga, kelle eesmärgiks on kõik teised rassid endaga siduda.

Tegevustik 
Tähelaev Enterprise NCC-1701 E valvab Romuluse ja Föderatsiooni piiril, kui meeskond saab teada, et Borg on tunginud sektorisse 001 ehk Päikesesüsteemi. Eirates korraldust jääda piirile, et vajadusel tõrjuda juhust kasutava Romuluse impeeriumi katset rünnata juba rünnaku all olevat Föderatsiooni, lahkub Enterpise ja saabub Maa sektorisse. Saabudes avastab meeskond, et enamus  kaitselaevastikust on purustatud ja ülejäänud teovõimetud ning olukorra peremeheks on Borgi kuup. Koos saabuva Defianti-nimelise uut tüüpi rünnaklaevaga suudetakse Borgi kuup hävitada. Just plahvatuse hetkel saadab aga kuup välja pisema laeva ehk kera, mis avab tunneli ning püüab põgeneda. Enterprise siseneb tunnelisse ja avastab, et tegemist on ajatunneliga ning saabub tulevikku, kus Borg on juba vallutanud maa. Kasutades juhust avab Enterprise tule ja kera teeb uue ajahüppe, seekord minevikku. Saabudes minevikku, õnnestub kera hävitada. Selgub, et saabuti aastasse 2063, just sellesse ajahetke kui Z. Cochrane hakkab katsetama oma warp-tüüpi mootorit. Kuid selgub, et Borg oli tulistanud raketi ning Enterprise saadab meeskonna planeedile, et aidata laev parandada – et esimene kontakt vulcanitega ära ei jääks. Kuid selgub, et Borg pole veel täielikult löödud ning võitlus jätkub võiduka lõpuni.

Osatäitjad 
Patrick Stewart – Kapten Jean-Luc Picard
Jonathan Frakes – Kaptenleitnant William Riker
Brent Spiner – Kaptenmajor Data
LeVar Burton – Kaptenmajor Geordi La Forge
Michael Dorn – Kaptenmajor Worf
Gates McFadden – Kaptenleitnant Dr. Beverly Crusher
Marina Sirtis – Kaptenleitnant Deanna Troi
James Cromwell – Dr Zefram Cochrane
Alfre Woodard – Lily Sloane
Alice Krige – Borgi kuninganna
Michael Horton – vanemleitnant Daniels
Neal McDonough – vanemleitnant Sean Hawk
Marnie McPhail – vanemleitnant Alice Eiger
Robert Picardo – Erakorralise meditsiiniabi hologramm
Dwight Schultz – Reginald Barclay
Majel Barrett – Arvuti hääl

Välislingid 
 Ametlik võrguleht
 
 

1996. aasta filmid
Ameerika Ühendriikide filmid
Star Trek
Osvald Einer

Osvald Einer VR II/3 (4. oktoober 1889 Valga – 23. juuni 1962 Toronto) oli Eesti sõjaväelane (kapten) ja advokaat. 

1919. aasta novembris teenis alamkapteni auastmes 3. Suurtükiväe polgus. Ülendati 7. novembril 1919 kiiduväärt teenistuse eest kapteniks, vanusega 7. juuli 1919. 

Oli vannutatud advokaat Valgas. 

Eesti advokaadid
Eesti sõjaväelased
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Vabadussõja veteranid
Vabadusristi II liigi 3. järgu kavalerid
Eestlased Kanadas
Sündinud 1889
Surnud 1962
Helmut Roman

Helmut-Ferdinand Roman, ka Helmuth Roman (19. mai 1903 Tallinn – 31. juuli 1962 Stockholm) oli eesti advokaat.

Ta võttis osa Vabadussõjast. 

Aastal 1922 lõpetas ta Tallinna Linna Poeglaste Gümnaasiumi. Aastatel 1922–1926 õppis ta Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, mille lõpetas.

Ta oli 1926–1928 vandeadvokaat Alfred Maureri abi ja 1928–1932 vandeadvokaat Rudolf Kuuskmaa abi. Aastast 1932 oli ta Tallinnas vandeadvokaat.

Lahkus aastal 1944 Rootsi. Lõpetas aastal 1949 Uppsala ülikooli. Tegutses seejärel advokaadina Stockholmis.

Viited 

Eesti advokaadid
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Korporatsioon Vironia liikmed
Gustav Adolfi Gümnaasiumi vilistlased
Vabadussõja veteranid
Eestlased Rootsis
Sündinud 1903
Surnud 1962
Gary Snyder

Gary Snyder (sündinud 8. mail 1930) on ameerika luuletaja, esseist, looduskaitsja ja süvaökoloogia pooldaja.

Eesti luuletajaist on tema mõju endale tunnistanud Jaan Kaplinski.

Teosed eesti keeles
Snyder, Gary 2008. (Kuus luuletust.) Tõlkinud Andres Ehin. Rmt.; Talvet, Jüri (koostaja), Ameerika luule antoloogia: Poe’st, Whitmanist ja Dickinsonist XX sajandi lõpuni. Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus, lk. 439–449.

Luuletajad
Looduskaitsjad
Ameerika Ühendriikide kirjanikud
Sündinud 1930
West Side'i lugu (film)

"West Side'i lugu" on 1961. aastal valminud Ameerika Ühendriikide muusikalfilm, mis põhineb samanimelisel muusikalil. Film on pärjatud 10 Oscari auhinnaga.

"West Side'i loo" avakaadrid on vändatud New Yorgi tänavatel. Filmi ülejäänud kaadrid on põhiliselt üles võetud Los Angeleses. Filmi lavastasid Jerome Robbins ja Robert Wise. Jerome Robbins, kes lavastas ja seadis ka algupärase Broadway lavastuse, pidi seadma ja lavastama kõik laulu-, tantsu- ja kakluskaadrid, kuid vallandati võtete ajal kokkuhoiu eesmärgil.

Osatäitjad 
 Natalie Wood – Maria
 Richard Beymer – Tony
 Russ Tamblyn – Riff
 Rita Moreno – Anita
 George Chakiris – Bernardo
 Simon Oakland – Schrank
 Ned Glass – Doc
 William Bramley – Krupke
 Tucker Smith – Ice
 Tony Mordente – Action
 Eliot Feld – John
 David Winters – A-Rab

Auhinnad 
Oscar (1962)
 Parim film
 Parim lavastaja – Robert Wise ja Jerome Robbins
 Parim meeskõrvalosatäitja – George Chakiris
 Parim naiskõrvalosatäitja – Rita Moreno
 Parim filmimuusika – Saul Chaplin, Johnny Green, Irwin Kostal ja Sid Ramin
 Parim heli – Fred Hynes ja Gordon Sawyer
 Parim kaameratöö – Daniel L. Fapp 
 Parim filmitöötlus – Thomas Stanford
 Parim kunstnikutöö – Boris Leven ja Victor A. Gangelin 
 Parmad kostüümid – Irene Sharaff

Kuldgloobus (1962)
 Parim film
 Parim meeskõrvalosatäitja – George Chakiris
 Parim naiskõrvalosatäitja – Rita Moreno

Grammy auhind (1962)
 Parim tele- või filmimuusika – Saul Chaplin, Johnny Green, Irwin Kostal ja Sid Ramin

Viited

Välislingid 
 
 

1961. aasta filmid
Muusikalfilmid
Ameerika Ühendriikide filmid
Ülemiste kaubajaam

Eesti Raudtee Ülemiste kaubajaam on kaubajaam Tallinnas Ülemiste järvest 1 km kirdes, Ülemiste ja Vesse reisirongipeatuste vahel.

Kaubajaamas asub hetkel Eesti ainus aktiivselt tegutsev vagunite sorteerimismägi, mis avati 1982. aastal (vt sorteerimisjaam). Sorteerimisjaam plaanitakse 2024. aasta augustiks kolida ümber Tapale.

Jaamast kulgeb läbi laiarööpmeline Tallinna–Narva raudtee ning hargneb ka mitu tööstusraudteed (Maardu ja Lasnamäe suunal).

Tegemist on Eesti suurima raudteejaamaga (raudteede kogupikkuse järgi). Ohtlike olukordade tarvis on jaama paigaldatud häiresireen.

Ülemiste jaam on jaotatud ülesande järgi erinevateks alaosadeks ehk parkideks, näiteks asub jaamas: 7 rööpapaariga vana vastuvõtu-saatepark, 10 rööpapaariga uus vastuvõtu-saatepark ja 16 rööpapaariga sorteer-saatepark. Samuti asub Ülemistel ka raudteeveeremi pesula.

Ajalugu
Ülemiste (algse nimega Lasna) jaama ja Nõmme-Väike raudteejaama kasutati kaupade ümberlaadimiseks laiarööpmeliste ja kitsarööpmeliste vagunite vahel. Näiteks Rahumäe viadukti remondi ajal 1934. aasta kevadel võimaldati vedada ainult kiiresti riknevaid kaupu erandkorras kahekordse ümberlaadimisega.

Pilte

Vaata ka
 Ülemiste raudteepeatus, reisirongide peatuskoht
 Vesse raudteepeatus, reisirongide peatuskoht
 Maardu kaubajaam
 Muuga kaubajaam
 Kopli kaubajaam

Viited

Välislingid

 Tallinn tahab ohtlikud veosed võimalikult kiiresti linnast välja suunata; ERR uudised, 27.11.2019
 Infot jaama kohta; fotod (vene keeles)

Tallinna raudteejaamad
Lasnamäe linnaosa ehitised
Ülemiste liiklussõlm

Ülemiste liiklussõlm (ka Ülemiste ristmik) on liiklussõlm Tallinnas Ülemiste järvest kirdes, kus saavad kokku Suur-Sõjamäe tänav, Järvevana tee, Tartu maantee ja Peterburi tee.

Liiklussõlme keskel on 4 rööpapaariga raudteesild, mille alt viib läbi Tartu maantee. Sillast põhjapool eraldub Tartu maanteest Peterburi tee, silla lõunapoolel läände Järvevana tee ja itta Suur-Sõjamäe tänav.

Liiklussõlmest mõnisada meetrit idas asub Ülemiste raudteejaam ja Ülemiste viadukt.

Väidetavalt on tegemist Eesti suurima ja ülekoormatuima liiklussõlmega. Seetõttu on ristmik 2000. ja 2010. aastatel ümber ehitatud.

2009 valmis Suur-Sõjamäe tänavat Järvevana teega ühendav viadukt.

Ülemiste ristmiku on ka varem rekonstrueeritud. 1965. aastal ehitati liiklussõlme kaks ringteed, mis asendati fooridega reguleeritud ristmikuga 1998./1999. aastal

Rekonstrueerimine 2010–2013 
Aastatel 2010–2013 ehitati sild üle Tartu maantee ja Ülemiste tunnel Filtri tee, Tehnika tänava ning raudtee alt läbi. Silla ja tunneliga teelõik ühendab Peterburi tee Järvevana teega. Teelõik avati 9. oktoobril 2013. aastal.

Pilte rekonstrueerimisest

Viited

Välislingid

Tallinna ristmikud
Bengt Bengtsson Oxenstierna

Vabahärra Bengt Bengtsson Oxenstierna (Benedict Oxenstiern, tuntud ka kui Resare-Bengt, 19. oktoober 1591 Frösviki mõis, Uppland – 9. juuni 1643 Riia) oli Rootsi riigitallmeister ja poliitik.

Sündis Lindholmeni (Lindholmens slott) ja Mörby (Mörby slott) vabahärra, Ekebyholmi (Ekebyholms slott) härra Bengt Gabrielsson Oxenstierna (u.1550–1591) ja tema teise naise Brita Knutsdotter Posse (1554–1602) pojana. Tema poolvend Korsholmi ja Wasa krahv Gabriel Bengtsson Oxenstierna (1586–1656) oli Tallinna asehaldur aastatel 1611–1617. 

Talle kuulusid Mörby ja Steninge lossid, ning 1625. aastal kuningas Gustav II Adolfi poolt talle kingitud Räpina mõis (Rappin) Liivimaal.

16. septembrist 1634 kuni 9. juunini 1643 oli ta Ingeri- ja Liivimaa kindralkuberner.

Ta maeti Jädersi kirikusse (rootsi Jäders kyrka).

Perekond
Abiellus 4. juuli 1633 õuemeistrinna Margaretha Brahega (1603–1669), kes oli riiginõunik Abraham Pedersson Brahe (1569–1630) ja vabapreili Elsa Gyllenstierna af Lundholm tütar. Peale mehe surma abiellus Margaretha 1648. a. mehe sugulase riigimarssal Johan Axelsson Oxenstierna af Södermörega (1611–1657) ja 1661. aastal Hessen-Homburgi maakrahvi Friedrich II-ga (1633–1708)

Viited

Kirjandus
Benedict Oxenstiern , Freyherr zu Eckebyholm und Soderboö, Herr zu Rappin. Der Königl. Majest. unnd der Kron Schweden Reichs Stallmeister und der Fürstenthümben Lieff- und Ingermanland General Gouverneur. Thue hiemit allen und jeden dieses Landes Eingesessenen zu wissen [...] : Datum Riga den 18. Martij Anno 1639 E-kataloog ESTER
Hedin, Sven. Resare-Bengt: En Levnadsteckning (1918)
Hedin, Sven. Resare-Bengt: En Levnadsteckning (1921)
Hedin, Sven. Verwehte Spuren. Orientfahrten des Reise-Bengt und anderen Reisenden im 17. Jahrhundert (1923)
Laurelius, Olaus. Lijkpredikan öfver Then Ädle och Högvälborne Herre, Herr Bengt Oxenstierna, Frijherre till Eebyholm och Söderboo, etc. (1644)
Starbäck, C.G.. Roman om Resare-Bengt??? ()

Välislingid
Bengt Bengtsson Oxenstierna korralduste plakatid Eesti Ajalooarhiivi fondides
Elulugu (1888), lk. 508–509 Nordisk familjebok (rootsi keeles)
Elulugu (1906), lk. 248 Svenskt biografiskt handlexikon (rootsi keeles)

Bengt Bengtsson
Rootsi diplomaadid
Liivimaa kindralkubernerid
Sündinud 1591
Surnud 1643
Gabriel Bengtsson Oxenstierna

Krahv Gabriel Bengtsson Oxenstierna af Korsholm och Wasa (18. märts 1586 Lindholmeni mõis, Roslagen, Uppland – 12. detsember 1656 Edsberg, Sollentuna) oli Rootsi riiginõunik, riigitallmeister ja poliitik.

Sündis Lindholmeni (Lindholmens slott) ja Mörby (Mörby slott) vabahärra, Ekebyholmi (Ekebyholms slott) härra Bengt Gabrielsson Oxenstierna (u.1547–1591) ja tema esimese naise Sigrid Gustafsdotteriga (Tre Rosor) (u.1548–1586) pojana. Tema poolvend vabahärra Bengt Bengtsson Oxenstierna (1591–1643) oli aastatel 1634–1643 Ingeri- ja Liivimaa kindralkuberner.

Aastatel 1611 kuni 1617 Tallinna ja Eestimaa asehaldur ja vahemikus 30. august 1645 kuni 4. juuni 1647 Liivimaa kindralkuberner. 26. märtsil 1651 sai ta krahvitiitli ja immatrikuleeriti 1652. aastal krahvisuguvõsana nr. 8 Oxenstierna af Korsholm och Wasa Rootsi rüütelkonda ja samal aastal määrati admiraliteedikolleegiumi presidendiks. 

Ta suri Edsbergi lossis ja maeti Fasterna kirikusse (rootsi Fasterna kyrka).

Ta oli Soomes asuvate Korsholmi ja Wasa krahv; Rootsis Mörby ja Lindholmeni vabahärra, ning Rosersbergi härra.

Eesti alal kuulus talle teiste hulgas 1626. aastal kuningas Gustav II Adolfi poolt kingitud Ahja (Aya), Võnnu (Wendohof) ja Vana-Kastre mõis (Altenthurn) koos Väike-Kastrega (Klein-Caster) Võnnu kihelkonnas (Kirchspiel Wendau) Liivimaal. Läti alal 1625 kingitud Krimulda (Cremon) ja Englārte (Engelhardshof), ning 1634 ostetud Aumeisteri (Serbigall) mõis.

Perekond
Abiellus 17. november 1610 Anna Gustafsdotter Banériga (1585–1656), kes oli riiginõuniku ja õuemarssali Gustaf Axelsson Banéri (1547–1600) ja Christina Sture Natt och Dag tütar, ning Per Gustafsson Banéri õde. Abielust sündisid:
Sigrid Gabrielsdotter Oxenstierna (1612–1651), 1640. aastast hilisema Ingeri kuberneri Ture Gabrielsson Oxenstierna af Croneborg (1614–1669) abikaasa,  diplomaadi ja Zweibrückeni kuberneri (1697) Gabriel Turesson Oxenstierna (1642–1707) ema
Christina Gabrielsdotter Oxenstierna (1613–1685)
Beata Gabrielsdotter Oxenstierna (1615–1689)
Gustaf Gabrielsson Oxenstierna (1616–1617)
Margareta Gabrielsdotter Oxenstierna (1617–1653), 1645. aastast Axel Carlsson Sparre (1620–1679) abikaasa
Gabriel Gabrielsson Oxenstierna (1619–1673), Tallinna linnuses sündinud riiginõunik, riigimarssal
Anna Gabrielsdotter Oxenstierna (1620–1691), 1658. aastast feldmarssal Christoph Delphicus von Dohna (1628–1668) abikaasa
Maria Eleonora Oxenstierna (1621–1623)
Bengt Gabrielsson Oxenstierna (1623–1702), riigitegelane, Liivimaa kindralkuberner  (1662–1666) 
Catharina Gabrielsdotter Oxenstierna (1624– peale 1695)
Gustaf Gabrielsson Oxenstierna (1626–1693), riiginõunik, kindralmajor, maamarssal

Viited

Välislingid
Elulugu (1888), lk. 509–510 Nordisk familjebok (rootsi keeles)
Elulugu (1906), lk. 248–249 Svenskt biografiskt handlexikon (rootsi keeles)
Sugupuu

Gabriel Bengtsson
Rootsi diplomaadid
Rootsi Eestimaa kubernerid
Liivimaa kindralkubernerid
Sündinud 1586
Surnud 1656
Gigi (film 1958)

"Gigi" on 1958. aastal valminud Ameerika Ühendriikide muusikafilm, mis põhineb Sidonie-Gabrielle Colette'i romaanil "Gigi". 

Filmi stsenaariumi ja laulude sõnad kirjutas Alan Jay Lerner, laulud viisistas Frederick Loewe. "Gigi" on pärjatud 9 Oscariga.

1973. aastal toodi Broadwayl lavale filmil põhinev muusikal.

Aastal 1991 tunnistati film kultuuriliselt oluliseks ning võeti USA Kongressi raamatukogu National Film Registrysse.

Auhinnad 
Oscar (1959)
 Parim film
 Parim lavastaja – Vincente Minnelli
 Parim mugandatud käsikiri – Alan Jay Lerner
 Parim kunstnikutöö – E. Preston Ames, F. Keogh Gleason, Henry Grace ja William A. Horning
 Parim kaameratöö – Joseph Ruttenberg
 Parimad kostüümid – Cecil Beaton
 Parim filmitöötlus – Adrienne Fazan
 Parim filmimuusika – André Previn
 Parim filmilaul – "Gigi"

Kuldgloobus (1959)
 Parim film
 Parim lavastaja – Vincente Minnelli
 Parim naiskõrvalosatäitja – Hermione Gingold

Grammy (1959)
 Parim filmimuusika – André Previn

Välislingid 
 
 

1958. aasta filmid
Ameerika Ühendriikide filmid
Muusikafilmid
Paul Bassen-Spiller

Paul Bassen-Spiller (11. juuli 1892 Kuressaare (teistel andmetel Tallinn) – 1. detsember 1962 Uetersen, Schleswig-Holstein Lääne-Saksamaa) oli baltisaksa päritolu Eesti sõjaväelane (kolonel).

Elulugu
Paul Bassen-Spiller sündis ohvitseri perekonnas. Üldhariduse omandas ta Tallinnas Aleksandri gümnaasiumis.

1913. aastal lõpetas ta Jelizavetgradi ratsaväekooli. I maailmasõjas osales ta 3. Smolenski ulaanipolgus. Vene kodusõja ajal teenis ta Loodearmees.

Pärast Eesti kodakondsusesse opteerumist jätkas ta teenistust Eesti sõjaväes, olles muuhulgas Ratsarügemendi ülem. 1933 ülendati ta koloneliks. 22. mail 1936 lahkus ta sõjaväeteenistusest.

Töötas 1936 kuni septembrini 1940 kindlustusselts Polarise Tartu osakonna juhatajana, siis oli ametis Saksa Usaldusvalitsuses. Ta arreteeriti Nõukogude võimu poolt 7. jaanuaril 1941 Tartus, kuid vahetati Nõukogude–Saksa kokkuleppe järgi välja ja saadeti Saksamaale. Väidetavalt juhtus see 20. märtsil 1941, kuid tema enda mälestuse järgi toimus see mai algul 1941.

Teise maailmasõja ajal oli ta 1944. aastal tegev Saksa sõjaväes. Oli kindralmajor Voldemar Riebergi staabi juures ning 1. kasakate ratsadiviisi (saksa 1. Kosaken-Kavallerie-Division) 6. Tereki kasakate rügemendi ja nende järglasüksuste juures.

Elas pärast sõda Argentinas, alates 1956. aastast Lääne-Saksamaal.

Kirjutisi
"Juhatuskiri sõjawäelasele hobusega ümberkäimises. Wäljawõtted Wene siseteenistuse määrustikust". Kokku seadnud ja täiendanud rittmeister Bassen-Spiller. Tartu 1920
"Из воспоминаний старого улана. 3-й уланский Смоленский Императора Александра III полк в первые дни Мировой войны". Военная быль 45/ 1960. Lk 4–9
"Еще о Каушенском бое. Действия отряда полковника Кобиева". Военная быль 54/ 1962. Lk 15–17

Autasud
Venemaa keisririigi Georgi mõõk
Soome Valge Roosi ordeni I klassi rüütlirist, 30.10.1925
Poola Polonia Restituta kavaleri rist
Läti Läti Kolme Tähe orden, 3. järk

Viited

Kirjandus 
Üks kornet. "Ratsamehe kuusepärjata haud. In memoriam kolonel Bassen-Spillerile". Võitleja nr 1, jaanuar 1963. Lk 6

Välislingid
Eesti ohvitserid 1918–1940
Mitte-eestlaste elulood
Бассен-Шпиллер Павел Степанович. Офицеры РИА
Eesti kommunismiohvrid 1940–1991

Eesti kolonelid
Eesti ratsaväeosade ülemad
Venemaa keisririigi sõjaväelased
Esimese maailmasõja veteranid Eestis
Loodearmee koosseis
Saksamaa sõjaväelased Teises maailmasõjas
Tallinna Aleksandri Gümnaasiumi vilistlasedKolme Tähe ordeni kavalerid
Baltisaksa sõjaväelased
Eesti represseeritud isikud
Eestlased Argentinas
Eestlased Saksamaal
Sündinud 1892
Surnud 1962
Peeter Sirkel

Peeter Sirkel (16. juuni 1879 – 18. november 1962) oli eesti keemik.

Kirjandus 
 Suri esimene eesti aatomite-purustaja. Võitleja, jaanuar 1963 nr. 1, lk. 6.

Eesti keemikud
Korporatsioon Vironia liikmed
Sündinud 1879
Surnud 1962
Oskar Amberg

Oskar Amberg (29. detsember 1878 Meeri vald, Nõo kihelkond, Tartumaa – 24. oktoober 1963 Lübeck) oli Eesti poliitik, insener ja ettevõtja. Ta kuulus Kristlikku Rahvaerakonda.

Haridus
Ta õppis aastatel 1899–1904 Riia Polütehnilises Instituudis, mille lõpetas diplomeeritud masinaehitusinsenerina. Ta kuulus ka korp! Vironia ridadesse.

Inseneri ja ettevõtjana
Ta hakkas oma Tallinna silikaattelliskivi vabrikus O. Amberg ja Ko esimesena Eestis valmistama silikaattelliskive. Tänu Eestis alustatud Peeter Suure merekindluse ehitamisele, mille mitmete erifunktsiooniliste rajatiste tarbeks läks vaja suures koguses silikaattelliseid ja lisaks laevaehitustehastele ja Peeter Suure sõjasadamale sai Ambergi tehase toodangu üheks peamiseks tellijaiks Venemaa keisririigi sõjavägi. 

Tallinna silikaattelliskivi vabriku O. Amberg ja Ko silikaattellistest ehitatud Estonia teatrihoone valmis 1913. aastal. Vabrikant Oskar Amberg kuulus samuti Estonia osaühenduse juhatusse.

Ministriametis
 1923–1924 Eesti töö- ja hoolekandeminister Konstantin Pätsi teises valitsuses 
 1924 Eesti sõjaminister Friedrich Akeli valitsuses 
 1925–1926 Eesti teedeminister Jaan Teemanti esimeses valitsuses

Kirjandus
1912 – "Oskar Amberg". // Album Academicum des Polytechikum zu Riga. 1862–1912. Jonck & Poliewsky. Riga 1912. Lk 442
2000 – "Amberg, Oskar". // Eesti entsüklopeedia. 14. kd (Eesti elulood). Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 2000. Lk 19

II Riigikogu liikmed
Eesti töö- ja hoolekandeministrid‎
Eesti teede- ja sideministrid
Eesti kaitseministrid
Kaubandus-Tööstuskoja liikmed
Riigi Majandusnõukogu liikmed
Kristliku Rahvaerakonna poliitikud
Eesti insenerid
Eesti ettevõtjad
Tallinna Toompea Kaarli koguduse liikmed
Riia Tehnikaülikooli vilistlased
Korporatsioon Vironia liikmed
Vabadussõja veteranid
Eestlased Saksamaal
Sündinud 1878
Surnud 1963
Viktor Roovere

Viktor Roovere (kuni 1935 Viktor Rotenbork, 19. oktoober 1898 Jõgeveste, Valgamaa – 19. august 1964 Göteborg) oli Eesti politseinik ja sõjaväelane.

Elukäik
Viktor Roovere osales Vabadussõjas 6. jalaväepolgu ridades. Asus seejärel õppima Sõjakooli esimesel suurtükiväe ohvitseride kursusel, mille lõpetamisel ülendati lipnikuks ning määrati teenima soomusrongide diviisi. Teenis laiarööpmelistel soomusrongidel nr. 3 ja nr. 6. Vabadussõja lõppedes kuni 1921. aastani soomusrongide suurtükiväedivisjonis adjutandina.

Ta lõpetas 1921. aastal Valga Poeglaste Gümnaasiumi. Ta õppis aastatel 1921–1925 (lõpetas) Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, 1926. aastal lõpetas ka Politseikooli. Üliõpilasselts Liivika vilistlane.

Töötas 1924–1925 politsei ja kohtu kantseleitöödel, aastast 1926 Tartu III jaoskonna politseikomissar. Oli aastatel 1927–1928 Võru-Petseri, 1928–1934 Tallinna-Harju ja 1934–1940 ning 1941–1944 Tartu-Valga prefekt.

Roovere jäi teise Nõukogude okupatsiooni ajal (1940–1941) ainsa Eesti prefektina arreteerimata (varjas end). 1944. aastal põgenes Rootsi.

Tunnustus
Priikooli õigus kuni kõrgema kooli lõpetamiseni, 1920
Vabadussõja mälestusmedal
Kaitseliidu Valgerist, III järk, 1932
Eesti Punase Risti II järgu II astme teenetemärk, 1933
Kotkaristi III klassi teenetemärk,	1936
Rohelise Risti II järk
Läti Kolme Tähe orden, 3. klass

Kirjandus
"Eesti riigi-, avaliku- ja kultuurielu tegelased. 1918 - 1938". Eesti Kunstnike Liidu väljaanne. Tallinn 1939
Konstantin Kanep. "Prefekt V. Roovere". Võitleja nr 9, september 1964. Lk 6

Välislingid
Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944
Eesti ohvitseride andmekogu

Eesti politseiprefektid
Eesti kodanliku õhukaitse ametiisikud
6. Üksiku Jalaväepataljoni koosseis
Eesti soomusronglased
Vabadussõja veteranid
Kaitseliidu Tallinna maleva liikmed
Eesti loomakaitsjad
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Üliõpilasselts Liivika liikmed
Politseikooli vilistlased
Kotkaristi III klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti Punase Risti II järgu II astme teenetemärgi kavalerid
Eestistatud nimega inimesed
Perekonnanimede kaitseregister
Eestlased Rootsis
Sündinud 1898
Surnud 1964
Kolme Tähe ordeni kavalerid
Konstantin Kanep

Konstantin Kanep VR II/3 (22. september 1893 Pärsama, Karja kihelkond, Saaremaa – 25. juuni 1965 Lund, Rootsi) oli Eesti sõjaväelane (kolonel, 1938).

Osales Järva kaitsepataljoni ülemana Vabadussõjas. Alates 1925. aastast oli Toompea lossi komandant.

17. juunil 1940 olid Kanep ja kolonelleitnant Oskar Kurvits kaks kõige kauem Eesti sõjaväes teeninud ohvitseri.

Artikleid 
 Kahe rivaali ausad vahekorrad. Võitleja, detsember 1958, nr. 12, lk. 4.

Välislingid
 Ohvitseride andmekogu

Eesti kolonelid
Sõjavägede Staabi koosseis
1. Jalaväerügemendi koosseis
7. Jalaväerügemendi koosseis
Sakala Partisanide Pataljoni koosseis
Kaitseliidu Tallinna maleva liikmed
Vabadussõja-aegsed sõjaväeosade ülemad
Vabadusristi II liigi 3. järgu kavalerid
Kolme Tähe ordeni kavalerid
Eestlased Rootsis
Sündinud 1893
Surnud 1965
Erhard Loit

Erhard-Alfons Loit (ka Erhard-Alfonso; perekonnanimi kuni 8. aprillini 1937 Misler; 9. aprill (vkj)/ 22. aprill 1908 Helsingi – 12. juuli 1982 Tallinn) oli eesti poksija ja poksitreener.

Ta hakkas poksima 1928. aastal Tallinna Spordis.

Loit oli keskkaalus (kuni 160 naela ehk 72,6 kg) kahekordne Eesti meister (1930 ja 1931).

Ta osales Eesti–Soome maavõistlusel poolraskekaalus (kuni 175 naela ehk 72,6 kg), mõlemal korral oli ta vastane Hannes Koivunen. 1930. aastal ta võitis selle kohtumise ning 1932. aastal kaotas ta selle kohtumise.

Loit oli hiljem poksitreener Tallinna Kalevis. Tema õpilaste hulgas olid Raimond Turja, Harald Nurk jt.

Viited

Kirjandus
Rein Pajur. "Poksi lugu". Tallinn 2018. Lk 432–433 (seal nimedega Erhard Loit ja Erhard-Rudolf Misler)

Välislingid
Erhard Loidu sporditulemused
Haud Tallinna Rahumäe kalmistul

Eesti poksijad
Eesti poksitreenerid
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1908
Surnud 1982
Rahumäe kalmistule maetud
Konstantin Jalari

Konstantin Jalari (kuni 27. jaanuarini 1939 Konstantin Jegorov; 2. oktoober (vkj)/ 15. oktoober 1907 Keila – detsember 1987 Tallinn) oli eesti poksija.
 
Ta sai kukk-kaalus (kuni 118 naela ehk 53,5 kg) Eesti meistrivõistlustel aastatel 1927 ja 1928 2. koha ning oli sulgkaalus (kuni 126 naela ehk 57,2 kg) kokku kahekordne Eesti meister aastatel 1930 ja 1931.

Kirjandus
Rein Pajur. "Poksi lugu". Tallinn 2018. Lk 421

Välislingid
Konstantin Jalari (Konstantin Jegorovi) sporditulemused
Haud Tallinna Rahumäe kalmistul

Eesti poksijad
Eestistatud nimega inimesed
Rahumäe kalmistule maetud
Sündinud 1907
Surnud 1987
1929. aasta Oscari auhinnad

1929. aasta Oscari auhinnad ehk 1. Ameerika Filmikunsti ja -teaduste Akadeemia auhinnad jagati 16. mail 1929. aastal Ameerika Ühendriikides Los Angeleses Roosevelti hotellis. Oscari auhindadega tunnustati valikut 1927. ja  1928. aastate parematest filmidest.

Võitjad anti teada kolm kuud enne auhindade üleandmist ning tseremoonia kestis umbes 15 minutit. Õhtujuhid olid Douglas Fairbanks ja William C. DeMille.

Esimesed Oscari-elutööauhinna said Charles Chaplin ja Warner Brothers.

Võitjad ja kandidaadid 
Oscari auhindu jagati 12 kategoorias.

Võitjad on loetletud esimesena ja paksus kirjas.

Omapäraseim film 
 "Päikesetõus: Kahe inimese laul" 
 "Chang: A Drama of the Wilderness"
 "Rahvamurd"

Parim film 
 "Tiivad" 
 "The Racket"
 "Seventh Heaven"

Parim meesnäitleja 
 Emil Jannings – "The Last Command" ja "The Way of All Flesh" 
 Richard Barthelmess – "The Noose" ja "The Patent Leather Kid"

Parim naisnäitleja 
 Janet Gaynor – "Seventh Heaven" ja "Street Angel" 
 Macy Manchester – "Päikesetõus: Kahe inimese laul" 
 Gloria Swanson – "Sadie Thompson"
 Louise Dresser – "A Ship Comes In"

Parim komöödialavastaja 
 Lewis Milestone – "Two Arabian Knights" 
 Ted Wilde – "Speedy"

Parim draamalavastaja 
 Frank Borzage – "Seventh Heaven" 
 King Vidor – "Rahvamurd"
 Herbert Brenon – "Sorrell and Son"  Parim algupärane käsikiri  "Underworld" – Ben Hecht  "The Last Command" – Lajos Biro 
 Parim mugandatud käsikiri  "Seventh Heaven" – Benjamin Glazer "Glorious Betsy" – Anthony Coldeway
 "Džässilaulja" – "Alfred A. Cohn

 Parimad tiitrid 
 Joseph Farnham ja George Marion noorem Parim kaameratöö  "Päikesetõus: Kahe inimese laul" – Charles Rosher ja Karl Struss  "The Devil Dancer" – George Barnes
 "The Magic Flame" – George Barnes
 "Sadie Thompson" – George Barnes

 Parim kunstnikutöö  "The Dove" and "Tempest" – William Cameron Menzies  "Seventh Heaven" – Harry Oliver
 "Päikesetõus: Kahe inimese laul" – Rochus Gliese

 Parimad lavastusefektid  "Tiivad" – Roy Pomeroy

Viited 

Oscar
Oscar
Svalbardi leping

Svalbardi leping (Svalbardtraktaten) on rahvusvaheline leping, mis näeb ette Norra suveräänsuse Svalbardi üle. 

Traktaten näeb ette Norra "täieliku ja piiramatu suveräänsuse Svalbardi (Teravmägede ja Karusaare) üle ning Norra seaduste ja muude normatiivaktide kehtivuse seal. Samas on kõigi lepingule alla kirjutanud riikide kodanikel lubatud sinna elama asuda ning tegelda majandustegevusega, jahipidamise ja kalapüügiga. Peale selle on Svalbard määratletud demilitariseeritud alana. 

Leping sõlmiti 9. veebruaril 1920 ning see jõustus 14. augustil 1925, kui selle olid ratifitseerinud Holland, Suurbritannia, Taani, USA, Itaalia, Prantsusmaa, Rootsi ja Jaapan. Nõukogude Liit oli veel rahvusvaheliselt tunnustamata, kuid selle sätted jõustati ka Nõukogude Liidu elanike jaoks. Hiljem ratifitseerisid lepingu teiste seas ka Nõukogude Liit ja Kanada. Aastaks 2006 oli lepingu ratifitseerinud 39 riiki.

1944. aastal tegi Nõukogude Liidu välisasjade rahvakomissar Vjatšeslav Molotov norra välisministrile Trygve Liele ettepaneku Svalbardi leping tühistada. Ta tegi ettepaneku, et Svalbardist saaks Norra ja Nõukogude Liidu kondomiinium ning Karusaar läheks Nõukogude Liidu valdusesse. 1945. aastal tehtud uus ettepanek oli Norrale soodsam, kuid Norra ei nõustunud ka sellega.

Svalbardi lepingu allkirjastanud riigid 

Lepingu allkirjastanud riikide loetelu tähestiku järjekorras:  
 Afganistan (11. november 1925) 
 Albaania (29. aprill 1930) 
 Ameerika Ühendriigid (2. aprill 1924) 
 Argentina (6. mai 1927) 
 Austraalia (29. detsember 1923) 
 Austria (12. märts 1930) 
 Belgia (27. mai 1925) 
 Bulgaaria (20. oktoober 1925) 
 Dominikaani Vabariik (3. veebruar 1927) 
 Eesti (7. aprill 1930) 
 Egiptus (13. september 1925) 
 Hiina (1. juuli 1925) 
 Hispaania (12. november 1925) 
 Holland (3. september 1920) 
 India (29. detsember 1923) 
 Island (31. mai 1994) 
 Itaalia (6. august 1924) 
 Jaapan (2. aprill 1925) 
 Kanada (29. detsember 1923) 
 Kreeka (21. oktoober 1925) 
 Lõuna-Aafrika Vabariik (29. detsember 1923) 
 Monaco (22. juuni 1925) 
 Norra (8. oktoober 1924) 
 Poola (2. september 1931) 
 Portugal (24. oktoober 1927) 
 Prantsusmaa (6. september 1924) 
 Rootsi (15. september 1924) 
 Rumeenia (10. juuli 1925) 
 Saksamaa (16. november 1925) 
 Saudi Araabia (14. august 1925) 
 Soome (12. august 1925) 
 Suurbritannia (29. detsember 1923) 
 Šveits (30. juuni 1925) 
 Taani (24. jaanuar 1924) 
 Tšiili (17. detsember 1928) 
 Ungari (29. oktoober 1927) 
 Uus-Meremaa (29. detsember 1923) 
 Venemaa (7. mai 1935) 
 Venezuela (8. veebruar 1928)

Viited

Kirjandus
Geir Ulfstein. The Svalbard Treaty: from terra nullius to Norwegian sovereignty, Oslo: Scandinavian University Press 1995, ISBN 82-00-22713-8

Svalbard
Rahvusvahelised lepingud
Norra poliitika
Norra ajalugu
Palmipuudepüha

Palmipuudepüha on kristlikus traditsioonis liikuv püha, mis langeb pühapäevale nädal enne esimest ülestõusmispüha.

Palmipuudepüha ja 1. advendipühapäeva evangeeliumitekstid jutustavad samast sündmusest. Kristuse avalik tegevus oli algusest peale suunatud oma elu viimastele päevadele.

Pühapäeva nimetus (ld dominica palmarum) tuleb päeva evangeeliumist, kus kirjeldatakse, kuidas inimesed tervitasid Jeruusalemma saabuvat Jeesust palmiokstega. Selle sündmuse meenutamiseks on palmipuudepühal toodud kirikusse palmioksi ja neist valmistatud kaunistusi. Neid on kantud ka palmipuudepüha protsessioonil. Põhjapoolsemates maades on palmiokste asemel kasutatud pajuoksi. Sellepärast on seda püha rahvapäraselt kutsutud ka urbepäevaks.

Palmipuudepüha levinuim tava on pajuurbadega (ka kase või mõne muu puu okstega) "urbimine", mis tähistab tervise, edu ja õnne ülekannet. Komme on laiemalt kogu Euroopas tuntud. Varahommikul äratati magajad pajutibudega lüües ja sooviti neile tervist või näiteks: "Virgaks, viksiks!"

Kristlikud pühad
Katoliku pühad
Andranik Ozanjan

Andranik Toros Ozanian (Անդրանիկ Թորոսի Օզանյան, 25. veebruar 1865 – 31. august 1927) oli Armeenia kindralmajor, poliitiline aktivist ja vabadusvõitleja, riigi kangelane.

Kirjandus
The Armenian People from Ancient to Modern Times: Foreign Dominion to Statehood: edited by Richard G Hovannisian

Armeenia poliitikud
Vabadusvõitlejad
Sündinud 1865
Surnud 1927
Erik Gabrielsson Oxenstierna

Vabahärra Erik Gabrielsson Oxenstierna (umbes 1546 – 5. juuni 1594) oli Rootsi riigitegelane.

Sündis riiginõuniku ja admirali Gabriel Kristiernsson Oxenstierna (u.1506–1585) ja Beata Eriksdotter Trolle (u.1520–1591) pojana. 
  
29. juunil 1561 sai ta isa Rootsi vabahärratiitli ja tema järglased immatrikuleeriti 1625. aastal vabahärrasuguvõsana nr. 1 Oxenstierna af Eka och Lindö nime all Rootsi rüütelkonda. 

28. augustist 1573, määrati sõjakomissariks Liivimaal. 22. juulist 1580 Tallinna linnuse komandant ja 15. juunist 1590 kuni 7. juulini 1592 Tallinna ja Eestimaa asehaldur.

Ta maeti Linköpingi toomkirikusse (rootsi Linköpings Domkyrka).

Talle kuulusid Lindö, Björnö, Årsta ja Eka mõisad.

Perekond
Abiellus 9. oktoobril 1575. aastal Bengta Geraga (sünd. u.1545), kes oli Rootsi riiginõuniku, laamani ja Viiburi asehalduri Karl Holgersson Gera (u. 1525–1566) ja Kristina Bengtsdotter (Färla) (sünd. u. 1530) tütar. Bengta ema Kristina oli 1563. aastal Liivimaal Rootsi sõjaväe ülemjuhatajaks olnud Åke Bengtsson Färla õde ja õde Beata oli 1573. aastal abiellunud Eriku venna Kristeriga, hilisema Narva linnuse ja lääni asehalduriga. Abielust sündisid:

Christiern Eriksson Oxenstierna (u.1576–1598)
Kerstin (u.1578–elas 1629), aastast 1595 Nils Mauritzson Stake abikaasa
Anna (1580–1618), aastast 1605 Broder Andersson Rålambi (1568–1647) abikaasa
Carl Eriksson Oxenstierna (1582–1629), riiginõunik, vürstlik nõunik, riigiarhiivi juht
Åke Eriksson Oxenstierna (1583–1653), kolonel, Viiburi, Savonlinna ja Kymi mõisa lääni asehaldur 1634–1637  
Beata (1591–1652), õukonnadaam
Ebba (1592–1670)
Carin (u. 1593–1629), aastast 1610 riiginõunik	Nils Andersson Lilliehööki (1561–1619) abikaasa
Märta (u. 1593–1620), Upplandi, Närke ja Värmlandi ratsaväeülema Isak Axelsson Silfversparre (u.1500–1642) abikaasa
Gabriel Eriksson Oxenstierna (1594–1630), kammerhärra

Viited

Välislingid
Sugupuu

Erik Gabrielsson
Rootsi poliitikud
Rootsi Eestimaa kubernerid
Surnud 1594
Bergeni toomkirik

Bergeni toomkirik (ka Bergeni katedraal) on kirik Norras Bergenis. Bergeni toomkirik on Bjørgvini piiskopkonna peakirik. Bergeni toomkirikut on esmakordselt mainitud seoses 1181. aasta sündmustega.

Ajalugu

Algselt kasutati Pühale Olavile pühendatud väikest kirikut ilmselt kohaliku kihelkonnakirikuna. Kuningas Sverre saaga kohaselt leidis kuningas Sverre Sigurdsson 1181. aastal kirikust varjupaika.

13. sajandi alguses anti kirik lähedalasuva Frantsisklaste mungakloostri käsutusse. Frantsisklaste kirik põles 1248. ja 1270. aastal. Peale viimast tulekahju toetas kuningas Magnus Lagabøte heldelt kiriku taastamist. Pärimuse kohaselt maeti kuningas oma surma järel sellesse kirikusse, kuid tema haua asukohta pole suudetud kindlaks teha.

1463. aastal põles kirik uuesti, ning seda ei taastatud täielikult enne 1550. aastaid.

1537. aastal viidi Taanis ja Norras läbi reformatsioon, ning Bergeni Püha Olavi kirikust sai Bjørgvin piiskopkonna toomkirik. Vastset toomkirikut parandati ja laiendati, ning see sai Bremenist omale oreli.

Bergeni toomkirik põles uuesti 1623. ja 1640. aastal. 1623. aasta tulekahju järel sai kirik oma tänapäevani säilinud põhikuju.

Aastail 1624–1903 asus toomkiriku tornis vahimees, kelle ülesandeks oli märgata tulekahjusid. Kirikutornis asusid ka tulekustutamiseks vajalikud vahendid.

1665. aastal sai kirikutorn tabamuse suurtükist. Suurtükikuul asub siiani tornimüüris.

1880. aastatel Christian Christie juhtimisel toimunud taastamistööde käigus eemaldati kiriku rokokoosisustus, et anda kirikule tagasi tema keskaegne ilme.

Välislingid
Bergeni toomkirikust Bergenit tutvustaval leheküljel (inglise k.)
Bergeni toomkiriku ajalugu (inglise k.)
Vaade Bergeni toomkirikule linnulennult

Norra kirikud
Bergen
Gooti ehitised
Siim Mandre

Siim Mandre (kuni 14. juulini 1936 Siegfried Mankin; 17. oktoober 1913 Viljandi – 5. veebruar 2002 Viljandi) oli Eesti sõjaväelane (lipnik), maletaja ja poksija. Ta harrastas veel jalgpalli, jäähokit, suusahüppeid ja bridži.

Ta lõpetas 1934. aastal Viljandimaa Poeglaste Gümnaasiumi.

Mandre poksis aastatel 1933–1939, tal ei olnud korralist treenerit.

Mandre sai raskekaalus (üle 79,4 kg) Eesti meistrivõistlustel 2. koha (1937 ja 1938). Ta oli raskekaalus (üle 79,4 kg) Viljandimaa meister (1934–1939) ja sõjaväes olles Tallinna Garnisoni meister (1936).

Mandre arreteeriti 19. jaanuaril 1945, teda süüdistati Saksa sõjaväkke kuulumises ning talle mõisteti 28. augustil 1945 erinõupidamisel 8 aastat vangilaagrit.

Ta oli aastatel 1975–1979 Viljandi maleklubi esimees. Ta oli Viljandi represseeritute ühenduse esimese juht (1996).

Kirjandus
Tiit Lääne. "Jalgpalliväravast poksiringi". Maaleht, 13. jaanuar 2000
Henn Saarmann, Erlend Teemägi. "Eesti spordi biograafiline leksikon". Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 2001
Rein Pajur. "Poksi lugu". Tallinn 2009. Lk 382

Välislingid

 Eesti ohvitserid 1918-1940
Eesti kommunismiohvrid 1940–1991
Haud Viljandi vanal kalmistul

Eesti maletajad
Eesti poksijad
Viljandi Maagümnaasiumi vilistlased
Sõjavägede Staabi koosseis
Eestistatud nimega inimesed
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1913
Surnud 2002
Viljandi vanale kalmistule maetud
Maria Bonnevie

Anna Maria Cecilia Bonnevie (sündinud 26. septembril 1973 Västeråsis) on Norra-Rootsi näitlejatar.

Maria Bonnevie sündis Rootsis, kuid kasvas üles Norras Oslos. Tema vanemad on samuti näitlejad, ema Jannik Bonnevie on Norra näitlejanna ning isa Per Waldvik on Rootsi näitleja. Hariduse sai ta Rootsi Riiklikus Miimika- ja Näitekunstikoolis (Teaterhögskolan i Stockholm), mille lõpetas 1997. aastal. Esimese tähtsama teatrirolli tegi ta Hrafn Gunnlaugssoni tükis "Den Hvite Viking" ("Valge viiking"). Samal aastal debüteeris ta ka Rootsi Draamateatris (Dramaten), kus mängis Ingmar Bergmani tükis "Yvonne".

Esimese filmirolli tegi ta 1991. aastal Ola Solumi filmis "Kvitebjørn Kong Valemon", kuid läbimurdeks osutus 1997. aastal valminud film "Jeruusalemm". Sellele järgnesid filmid "Insomnia", "Øyenstikker" ("Kiil", 2001) ja "Syndare i Sommarsol" (2001).
 
2002. aastal valminud filmi "Jeg er Dina" ("Mina olen Dina") peaosa eest pälvis näitlejanna Montréali rahvusvahelisel filmifestivalil auhinna parima võõrkeelse filmi peaosa kategoorias. Samal aastal nimetati ta ka Euroopa filmide tõusvaks täheks.

1999. aastal mängis Bonnevie Olgat filmis "13. sõdalane", 2004. aastal Simon Staho rootsikeelses filmis "Dag och natt" ("Öö ja päev") ning 2007. aastal naisjuhti vene filmis "Pagendus".

Valik filme

Tunnustused 
 Amanda filmiauhind (2002) – parima peaosatäitja auhind Dina rolli eest filmis "Mina olen Dina"
 Montréali filmifestivali auhind (2002) – parima peaosatäitja auhind Dina rolli eest filmis "Mina olen Dina"

Viited

Välislingid 

Norra näitlejad
Norra filminäitlejad
Rootsi näitlejad
Sündinud 1973
Valdo Mäeste

Valdo Mäeste VR I/3 (kuni 1935. aastani Valter Bergmann; 7. jaanuar 1894 Tallinn, Eestimaa – 16. september 1965 Toronto, Kanada) oli Eesti sõjaväelane (major).

Valter Bergmann osales Venemaa keisririigi armee koosseisus Esimeses maailmasõjas ning leitnant Bergmanni autasustati 1915. aastal Püha Georgi ordeni 4. järguga, tegevuse eest "lahingus, kus ta peale roodukomandöri langemist võttis roodu juhtimise üle ja viis mehed rünnakule. Lahingus võeti 53 vangi ja saadi sõjasaagiks kuulipilduja".

Eesti Vabadussõjas osales ta 6. Jalaväepolgus, 12. veebruaril 1920 ülendati alamkaptenist kapteniks ja osalemise eest Vabadussõjas autasustati teda 13. mail 1921 Vabadusrist I järgu 3. liigi ordeniga.

Pärast Vabadussõda jätkas teenistust Eesti sõjaväes: 6. jalaväerügemendis, 7. Jalaväerügemendis, 8. Üksikus Jalaväepataljonis, 7. Jalaväerügemendis, 5. Üksikus Jalaväepataljonis. 1934. aastast 2. Üksikus Jalaväepataljonis kompanii ülemana, 1935. aasta 20. veebruaril ülendati majoriks ning teenis 9. Üksikus Jalaväepataljonis.

1935. aastal nimede eestistamise kampaania ajal eestistas 22. augustil 1935, saksapärase ees- ja perekonnanime Valter Bergmann Valdo Mäesteks.

1938. aasta 1. augustil lahkus Valdo Mäeste Eesti sõjaväe tegevteenistusest 9. Üksik Jalaväepataljonist.

Teises maailmasõjas osales Valdo Mäeste 1941. aastal Eestis moodustatud Saksa vägede tagalajulgestuseks moodustatud 184. Eesti julgestusgrupi 13. sadakonna ülemana. 1942. aasta 1. veebruaril anti major Mäestele Saksa Raudrist, oma üksuse eduka juhtimise eest võitlustes ja ühtlasi avaldati üksustele kiitust ülesnäidatud kohusetruuduse ja vapruse eest.

Valdo Mäeste on maetud Torontosse Westminsteri kalmistule.

Isiklikku
Tema abikaasa oli Maie Mäeste (sünd. Künnapuu).

Viited

Välislingid
Ohvitseride andmekogu

Vabadusristi I liigi 3. järgu kavalerid
 Püha Georgi ordeni kavalerid
2. Üksiku Jalaväepataljoni koosseis
5. Üksiku Jalaväepataljoni koosseis
6. Üksiku Jalaväepataljoni koosseis
7. Jalaväerügemendi koosseis
8. Üksiku Jalaväepataljoni koosseis
9. Üksiku Jalaväepataljoni koosseis
Vabadussõja veteranid
Eestistatud nimega inimesed
Eestlased Kanadas
Sündinud 1894
Surnud 1965