Raha kvantiteediteooria

Raha kvantiteediteooria (ingl quantity theory of money) väidab, et raha hinna määrab suhe, mis tekib turul oleva raha koguse suhtest turul olevatesse toodetesse. Kuna raha on vaid vahetuse teostamise instrument, siis rahal endal ei ole mingit väärtust. Seega raha ei himustata mitte tema enda pärast, vaid selle pärast, et sellega saab osta kaupu, teenuseid ja mõjuvõimu teiste inimeste üle.

Ajalugu 
Mikołaj Kopernik (1473–1543), preisi matemaatik, astronoom, arst ja kanoonik sõnastas raha väärtuse ja kaupade koguse seose 1517. aastal.

Martín de Azpilcueta (1491–1586), baski päritolu hispaania kanoonik, teoloog ja majandusteadlane, Salamanca kooli doktor Navarrus sõnastas iseseisvalt raha kvantiteediteooria 1556. aastal. 

Jean Bodin (1530–1596), prantsuse õigus- ja poliitikafilosoof, majandusteadlane analüüsis oma 1568. avaldatud töös hispaanlaste poolt Ladina-Ameerikast sisse toodud väärismetallide koguse mõju kaupade hindadele Hispaanias. 

John Locke (1632–1704), inglise filosoof, tunnetusteooria ja materialistliku maailmavaate propageerija tõi oma töödes välja raha väärtuse ja kaupade koguväärtuse seose. 

David Hume (1711–1776), šoti filosoof, majandusteadlane ja ajaloolane märkis oma töödes seost, mis ilmnes kui Uuest Maailmast sisse toodud hiiglaslikud kulla ja hõbeda kogused suurendasid nende pakkumist turul ja põhjustasid sellega nende suhtelise väärtuse, s.t ostujõu vähenemise.

Henry Thorton (1760–1815), inglise majandustegelane, pankur, filantroop, parlamendi liige koges Hume poolt märgitud seost ning arendas oma töödes edasi raha kvantiteediteooria käsitlust. Pärast 1793. aasta rahanduskriisi sõnastas ta keskpanga idee. Teoses „Nature and Effects of the Paper Credit of Great Britain“ sõnastas ta kontseptsiooni, mille järgi fiat-raha emiteeriv keskpank suudab raamatupidamislikku arvestust pidades kontrollida turu üldist hinnataset ning seeläbi juhtida riigi majanduse arengut.

John Stuart Mill (1806–1873), inglise filosoof, poliitökonomist ja parlamendiliige, klassikalise liberalismi edendaja arendas oma töödes edasi Humi esitatud kontseptsiooni.

Karl Marx (1818–1883), saksa filosoof, majandusteadlane, ajaloolane, sotsioloog ja poliitteoreetik, kritiseeris raha kvantiteediteooriat ning sõnastas oma tööjõu väärtusteooria. See väitis, et raha tuleb emiteerida lähtudes tööjõu ja sellega kaasnevatest sotsiaalsetest kuludest ning ringluses oleva raha kogus sõltub kaupade kogusest, toormehindadest ja raharingluse kiirusest. Marx ei eitanud seejuures raha kvantiteediteooria kehtivust üldse, vaid leidis et määravaks elemendiks on kauba kogus ja selle hind ning raha väärtus sõltub nendest.

Simon Newcomb (1835–1909), kanada-ameerika autodidaktist astronoom ja matemaatik, käsitles oma teoses „Principles of political economy“ (1885) raha ja toodete hinnaseoseid ning tõestas matemaatiliselt raha kvantiteediteooria tõesust. 

Alfred de Foville (1842–1913), prantsuse majandusteadlane ja statistik, uuris rikkuse jagunemist ja kinnisvarahindade arengut Prantsusmaal ning tõestas nendest lähtudes raha kvantiteediteooria pikapidavust.

Johan Gustaf Knut Wicksell (1851–1926), rootsi majandusteadlane väitis, et turu tasakaalustamatus viib endogeenselt rahanõudluse suurenemiseni, mis omakorda põhjustab rahapakkumise suurendamine pankade poolt. Valemi M x V = P x Y, kus 

 M – märgib raha kogust määratud perioodil, näiteks ühe aasta jooksul käibel oleva raha kogus
 V – märgib raha ringlemiskiirust, s.t aega, mille jookusul ta teenitakse ja ära tarbitakse;
 P – märgib üldist hinnataset;
Y – on konstant, mis märgib täistööhõivet.

Selles võrrandis põhjustab M kasv omakorda P kasvu ja need üheskoos inflatsiooni ehk raha väärtuse vähenemise. 

Irving Fisher (1867–1947), ameerika majandusteadlane, statistik ja ühiskonna reformaator, sõnastas valemi: M x V = P x T, milles

 M – märgib raha kogust määratud perioodil, näiteks ühe aasta jooksul käibel oleva raha kogus
 V – märgib raha ringlemis kiirust, s.t aega, mille jookusul ta teenitakse ja ära tarbitakse;
 P – märgib üldist hinnataset;
 T – märgib majandusliku aktiivsuse taset, seda mõõdetakse ja väljendatakse toimunud tehingute suhtelist mahtu määrava indeksiga. 

Seda valemiga saab mõõta raha ringluse kiirust, kuid selle eelduseks on, et raha ringluskiirus (V) on püsiv, kuna keskpank saab reguleerida liikvel oleva raha kogust (M), kuid ei suuda mõjutada ärutegevuse kogumahtu (T). Sel juhul määrab toodete üldise hinnataseme käibel oleva raha kogus. Põhjuslikkus (kausaliteet) kulgeb selle teooria järgi vasakult paremale.

Arthur Cecil Pigou (1877–1959) ja Alfred Marshall (1842–1924), Briti majandusteadlased, kes said tuntuks Cambridge koolkonnana formuleerisid valemi: M = kYP, milles k märgib ajaperioodi (kuu, aasta vms), mille jooksul inimesed säilitavad raha enda käes. Näiteks, kui inimesed hoiavad raha enda käes keskmiselt ühe kuu, siis k = 1/12 ja üks rahaühik muutub kellegi sissetulekuks 12 korda aastas.  

Ludwig von Mises (1881–1973), austria-ameerika majandusteadlane, ajaloolane, loogik ja sotsiaalteadlane uuris plaanimajandust ja raha rolli selles. Oma töödes leidis ta, et kuigi üldjoontes kirjeldab raha kvantiteediteooria õieti reaalsuses toimivaid protsesse, siis see keskendub liigselt raha pakkumisele ja ei selgita piisavalt raha nõudlusega seonduvat ja sellest tulenevat raha väärtuse muutumise mehhanismi. 

John Maynard Keynes (1883–1946), inglise majandusteadlane leidis samuti, et raha kvantiteediteooria on valesti esitatud või tõlgendatud. Tema arvates määrab raha väärtuse selle ostujõud või kogunõudlus. Ta märkis, et tarbijate käes oleva raha ostujõud sõltub selle omanike soovide ja vajaduste kogumahust ja ei millestki muust. Keynes pakkus omalt poolt välja võrrandi milles kogutulu võrdub müügist saadava kogu­tuluga, s.t kulutuste kogusummaga: Y = C + I + G + X, kus

 Y on nominaaltulu, 
 C – tarbimine,
 I – investeerimine,
 G – riiklikud kulutused ja
 X – netoeksport. 

Friedrich August von Hayek (1899–1922), austria-briti majandusteadlane ja filosoof kaitses oma 1976. aastal ilmunud teoses „Denationalisation of Money: The Argument Refined“ erasektori poolt emiteeritavat alternatiivraha. Sellele järgnenud analüüsis leidis ta, et raha kvantiteediteooria annab küll ligilähedaselt tõese tulemi, kui kasutusel on vaid üks valuuta, kuid kui samal territooriumil kasutatakse samaaegselt mitut valuutat, siis on see teooria „täiesti kasutu“.

Viited