Sünesteesia

Sünesteesia (tuleb kreeka keelest σύν syn, "koos" ja αἴσθησις aisthēsis, "taju"; mitmiktaju) on neuroloogiline fenomen, mille korral ühe sensoorse või tunnetusliku juhttee stimuleerimine viib automaatse, mittetahtliku elamuseni teises sensoorses või tunnetuslikus juhttees. Inimesi, kes seda kogevad, nimetatakse sünesteetideks.

Teaduslikus käsitluses on uuritud vaid väheseid sünesteesia vorme. Teadlikkus oma sünesteesilistest tajudest varieerub inimesiti.

Psühholoogid ja neuroteadlased ei uuri sünesteesiat ainult kui kaasasündinud omadust, vaid ka seda, milliseid nähtusi võib avastada taju- ja kognitiivsetes protsessides, mis tulevad esile sünesteetidel mittesünesteetidega võrreldes.

Iseloomulikud tunnused 

Sünesteesial on kaks avaldumise vormi: projekteeriv (projecting) sünesteesia ja assotsiatiivne (associative) sünesteesia. Need inimesed, kes projekteerivad, näevad tegelikke värve, vorme või kujundeid, kui toimub tunnetus. Assotsiatiivsed sünesteedid tunnevad tugevaid mittetahtlikke seoseid stiimuli ja tunnetuse vahel. Näiteks kõige tavalisem vorm on kroomsteesia (heli värvina), projekteeriv sünesteet võib kuulda trompetit ja näha oranži kolmnurka ning assotsiatiiv kuuleb trompetit ning mõtleb tugevalt, et see kõlab oranžilt.

Tihtipeale ei tea sünesteedid, et nende säärased kogemused on midagi ebatavalist, kuni nad mõistavad, et teistel neid kogemusi ei ole, teised aga tunnevad seda terve elu vältel. Sünesteesia automaatne ja kirjeldamatu kogemus viitab sellele, et see ei ole midagi ebatavalist. Sünesteesia tahtmatu ja pidev olemus aitab defineerida seda eheda kogemusena. Enamus sünesteete väidavad, et nende kogemused on meeldivad või neutraalsed. Leidub ka juhtumeid, kus väidetakse, et need kogemused võivad viia tundmuste ülekoormuseni.

Meedias on kajastataud sünesteesiat stereotüüpselt kui meditsiinilist seisundit või neuroloogilist hälvet, kuid sünesteedid ise leiavad, et see on justkui anne. Paljud sünesteedid avastavad oma omaduse juba lapsepõlves. Paljud on õppinud seda kasutama ka argielus, näiteks nimede, numbrite jms meelde jätmisel, aga ka keerulisemates loovtegevustes nagu kunstis, muusikas ja teatris.

Sünesteetidega tehtud intervjuudest, autobiograafiates ja uurimustest selgub, et sünesteetilised kogemused võivad indiviidide vahel erineda. Näiteks mõned väidavad, et täishäälikud on tugevamalt värvilised, teised aga, et kaashäälikud.

Samuti erinevad sünesteetikute kogemuste intensiivsus, teadlikkus oma kogemustest ning kasutusoskus (mõned oskavad seda rakendada, teised aga mitte).

Sünesteetidele on tihtipeale omased loomingulised tegevused. Teadlased on väitnud, et individuaalne taju ja kognitiivsete oskuste areng ning kultuurikontekst loovad erinevaid võimalusi sünesteesia teadlikkuseks ja praktiliseks kasutuseks.

Avaldumisvormid 
Sünesteesial on mitmeid avaldumisvorme. Tihti on indiviidil kaks taju sünesteetilist meelt (aga neid võib olla nii vähem kui ka rohkem).

Grafeem-värvi sünesteesia 

Kõige levinum on sünesteesia vorm, kus tähestiku tähed ja numbrid on varjutatud ja värvilised. Tavaliselt on erinevatel sünesteetidel kindlale tähele või numbrile erinevad värvid. Samuti on mõningaid levinumaid variante (nt "A" on tihti punane).

Kroomsteesia 

Teine levinud sünesteesia vorm on helide tunnetamine värvides. Mõnede sünesteetide jaoks võivad igapäevahelid nagu ukse avamine, autosignaalid, inimeste kõnelused jms olla värvilised. Teiste sünesteetide jaoks võivad värvilised olla noodid ja/või helistikud muusikas.

Ruumiline jada sünesteesia 
Ruumilise jada sünesteedid kalduvad nägema numbrijadasid kui punkte ruumis. Näiteks number 1 võib olla kaugemal ja number 2 võib olla lähemal. Sellise sünesteesia vormiga inimestel võib olla väga hea mälu. Ühes uuringus tuli välja, et selle sünesteesia vormiga inimesed mäletasid minevikusündmusi paremini ja detailsemini kui need, kellel ei olnud sünesteesiat. Samuti näevad selle sünesteesia vormiga inimesed kuid ja kuupäevi ruumiliselt enda ümber. Mõned näevad ka aega nagu kella enda kohal ja ümber.

Numbri vorm 

Numbri vorm on numbrite mentaalne kaart, mis automaatselt ja tahmatult tekib, kui inimene mõtleb numbritest. Numbri vormi dokumenteeris ja nimetas esimesena 1881. aastal Francis Galton.

Sünesteesia väljakujunemine 
Tänapäevani on vähe teada, kuidas sünesteesia välja kujuneb. Esimesed uurimused sünesteesia esinemisest lastel ja selle kujunemisest on töös. 

On väidetud, et sünesteesia avaldub lapsepõlves sel ajal, kui laps on esmakordselt seotud abstraktsete kontseptsioonidega. See hüpotees põhjendab, miks kõige tavalisemad sünesteesia vormid on grafeem-värvi sünesteesia ja numbri vorm. Need on ka esimesed abstraktsed kontseptsioonid, mida haridussüsteem nõuab lapselt.

Epidemioloogia 
Sünesteesia esineb vähemalt 4,4% inimkonnast, mis on

Toetudes uurimustele on pakutud, et ühel inimesel kahe tuhandest inimesest on mingi sünesteesia vorm. Samas on pakutud ka ühel kolmesajast, aga ka ühel kahekümne kolmest. Statistika põhiliseks probleemiks on see, et mõned indiviidid ei määratle ennast, sest nad ei pruugi teada, et nende taju erineb teiste omast. Grafeem-värvi sünesteesia, kroomsteesia ning muud värviga seotud sünesteesia vormid on kõige laialdasemalt levinud nähtused. On uurimusi, mis väidavad, et suurema tõenäosusega esineb sünesteesia autistidel.

Ajalugu 
Huvi värvilise kuulmise vastu oli juba Antiik-Kreekas, kui filosoofid küsisid, kas muusika värv on mõõdetav omadus. Isaac Newton pakkus välja, et muusika toonid ja värvitoonid omavad sarnaseid järjestusi. Sama arvamust on avaldanud ka Johann Wolfgang Goethe oma raamatus "Zur Farbenlehre" (Värvide teooria).

Esimene meditsiiniline kirjeldus värvide kuulmisest tuleb 1812 Saksa füüsikult Sachsilt. Psühhofüüsika isa Gustav Fechner kirjutas esimese empiirilise uuringu värviliste tähtede fotisismist 73 sünesteediga 1875. aastal. Sellele järgnesid 1880. aastatel Francis Galtoni tööd. Carl Jung viitab värvide kuulmisele oma sümbolite transformatsiooni uurimuses 1912. aastal. Sünesteesia uurimine jätkus elavalt mitmes riigis, aga subjektiivsete kogemuste mõõtmise raskuste tõttu ja biheiviorismi tõusuga muutusid kõik subjektiivsed kogemused tabuks ning sünesteesia hajus teaduslikust uurimisest 1930.–1980. aastatel.

1980. aastatel kognitiivne revolutsioon tekitas uusi uurimusi sisemiste subjektiivsete kogemuste kohta, teadlased hakkasid uuesti uurima sünesteesiat. Silmapaistvamad uurijad Larry Marks ja Richard Cytowick Ameerika Ühendriikidest, hiljem ka Simon Baron-Cohen ja Jeffrey Grey Inglismaalt, hakkasid uurima sünesteetiliste kogemuste reaalsust, konsistentsi ja järjepidevust. 1990. aastate lõpus oli põhirõhk grafeem-värvi sünesteesial, mis on üks levinum ja lihtsamini uuritav sünesteesia vorm. Sünesteesia on nüüd teaduslik teema raamatutes, artiklites, doktoritöödes, dokumentaalfilmides ja isegi romaanides.

Interneti levikuga 1990. aastatel hakkasid sünesteedid omavahel suhtlema ja lõid veebilehti, mis on pühendatud sünesteesiale. Mõningad neist on kasvanud nüüdseks rahvusvahelisteks organisatsioonideks: Ameerika sünesteesiaühing, Suurbritannia sünesteesiaühing, Belgia sünesteesiaühing, Kanada sünesteesiaühing, Saksamaa sünesteesiaühing ja Hollandi sünesteesia internetikommuun.

Märkimisväärsed juhtumid 
Sünesteesia identifitseerimine ajalookirjutistes on raske ja keeruline, aga autobiograafiad annavad veenvaid detaile.

On palju kuulsaid sünesteete, kellest paljud on näitlejad, kirjanikud ja muusikud. David Hockeny tajub muusikat värvides, kujundites ja konfiguratsioonides ning kasutab neid tajumisi, kui ta värvib ooperi lava. Vene kunstnik Wassily Kandinsky kasutas nelja meelt: värve, kuulmist, puudutamist ja lõhnu. Vladimir Nabokov kirjeldab enda grafeemvärvi sünesteesiat pikalt oma autobiograafias "Räägi, mälu: üleloetud elulugu" ning lisas seda ka oma mõnedele tegelastele. Sünesteetidest heliloojate hulka kuuluvad näiteks Duke Ellington Nikolai Rimsky-Korsakov, aga ka Olivier Messiaen, kelle kolmetüüpi kompleksed värvid on esitatud selgelt muusika akordi struktuurides. Füüsik Richard Feynman kirjeldab oma autobiograafias "What Do You Care What Other People Think?" värvilisi võrrandeid.

Samuti on sünesteedid sellised muusikud nagu Billy Joel, Ida Maria, Brian Chase ja Patrick Stump. Samuti näitlejanna Stephanie Carswell, leiutaja Nikola Tesla, muusik Richard D. James ja pianist Hélène Grimaud. The Greatful Dead trummar Mickey Hart kirjutas oma autobiograafias sünesteetilistest kogemustest "Drumming at the Edge of Magic".

Prantsuse luuletajad nagu Arthur Rimbaud ja Charles Baudelaire on kirjutanud sünesteetilistest kogemustest, kuid ei ole piisavaid tõendeid, kas nad tegelikult sünesteedid ka olid. Baudelaire 1857. aastal ilmunud "Correspondances" tutvustas mõtet, et meeled on ja peaks olema omavahel ühendatud. Baudelaire osales psühhiaater Jacques-Joseph Moreau hašišieksperimendis ning hakkas huvituma sellest, kuidas erinevad reeled üksteist mõjutavad. Rimbaud kirjutas sünesteesiast oma töös "Voyelles" (1871), mis on sünesteesia populariseerimisel veelgi tähtsam kui "Correspondances". Ta on isegi uhkustanud: "J'inventais la couleur des voyelles!" (Ma lõin täishäälikute värvid).

Daniel Tammet kirjutas oma sünesteesiakogemustest raamatu "Born on a Blue Day".

Joanne Harris, kes on romaani "Chocolat" autor, on sünesteet, kes väidab, et ta kogeb värve lõhnades. Tema romaanis "Blue eyed boy" leidub viiteid erinevatele sünesteesia omadustele.

Vaata ka

 Ideasteesia
 Hallutsinatsioon
 Ideofoon
 Allochiria
 Parosmia
 Psühhedeelikum
 Visuaalne muusika
 McColloughi efekt
 Solomon Šereševski

Viited

Välislingid

TED talk: "I listen to color"
TEDxTalks: "TEDxTallinn - Valdur Mikita"

Neuroloogia
Psühholoogia