Eesti sood

Eesti sood on Eesti vabariigi territooriumil paiknevad sood.

Eestis on 9836 sood, mille kogupindala ulatub 1 009 101 hektarini. Eesti territooriumi pindalast moodustab see 22,3%.Ürgorud ja sood on tekkinud kliimast, üleujutustest.

Soode tekkimine  

Soode tekkimine ja turba ladestumine on tingitud kliimast, pinnamoest ja pinnakattest ning hüdrogeoloogilistest tingimustest. Kuna Eestis on olnud soodsad tingimused soode arenguks, on  kujunenud välja väga suur soode mitmekesisus.

Eesti alal sai soode areng alguse varsti pärast viimase jääaja lõppu (10 000 – 9000 a tagasi). Vanimad sood kujunesid Kagu-Eestis saarkõrgustike nõgudes. Ka Soomaal on hinnatud mõne soo vanuseks 10 000 aastat, näiteks Valgerabas ja Öördi rabas.

Eestis on soo tekkinud kahel viisil: järvede kinnikasvamisel või mineraalmaa soostumisel. Esimesed sood tekkisid valdavalt mineraalmaa soostumisel. Intensiivsem järvede kinnikasvamine algas 6500 aastat tagasi.

 Järvelisel ehk limnilisel soostumisel on tekkinud 1/3 meie soodest. Järv võib kinni kasvama hakata põhjast, pealt või mõlema protsessi koostoimel. Suure produktiivsusega eutroofsetesse järvedesse settib osa toodetavast orgaanilisest ainest järvemudana veekogu põhja. Tihenedes moodustub järvemudast rohekaspruuni värvusega sete – sapropeel. Kui veetase ei tõuse, jääb vaba vett vähemaks, järv täitub settega.
 Mineraalmaa soostumine toimub kahel viisil. Esimesel juhul toimub nõgudes pikaajaline veega küllastunud mulla gleistumine. Sel juhul tekib vettpidav gleihorisont ning soostumine järgib skeemi: madal-, siirde- ja kõrgsoo. Teisel juhul tekib maa soostumine tasasel või kergelt nõgusal liivasel alal, kus puudub äravool. Siin on tulemuseks mulla leetumisel tekkinud vettpidav horisont – nõrgkivi. Seda kihti seostatakse Eestis metsapõlengutega. Sel juhul jääb vahele madalsoo arengufaas.

Turvas tekib pindmises aereeritavas osas, madalsool on turbakiht 3–10 cm ja rabadel 40–50 cm paksune. Taimkatte primaarproduktsioonist akumuleeritakse kuni 20%, keskmiselt 10–15% ning ülejäänud osa taimkattest laguneb. Eestis eristataks 38 turbaliiki. Eesti soode turba juurdekasv rabades on üle 1 mm, madalsoos alla 0,5 mm aastas. Juurdekasv on suurim jahedal ja niiskel perioodil. Seega kulub meetrise turbakihi tekkeks umbes tuhat aastat. Eesti rabades on turbakihi paksus enamasti 5–7 m.  Kõige tüsedama turbalasundiga raba on Võrumaal Haanja looduspargis Vällamäe soo, kus lasund ulatub 17 m.

Soode levik ja arvukus
Eestis on soid levinud üle kogu territooriumi, kõige enam Alutagusel,  Peipsi ääres, Võrtsjärve nõos, Soomaal, Vahe-Eesti põhjaosas ja Lääne-Eesti  madaliku sisemaalises osas. Suurimad sood on Puhatu (468 km²), Epu-Kakerdi (417 km²), Lihula-Lavassaare (383 km²) ja Sangla (342 km²).

Madalsood on jaotunud üle Eesti, kuid neist liigirikkaid madalsoid leidub põhiliselt Saaremaal ja mandri lääne- ning loodeosas. Liigivaeseid madalsoid leidub Ida-Eestis ja allikasoid vähesel määral üle kogu Eesti. Rohu-siirdesoid leidub Lääne- ja Kesk-Eestis ja ka ümber Põhja-Eesti suurte rabade.

2010. aasta märgalade inventuuri andmete põhjal on tegelik soode osakaal Eestis ainult 5,5% Eesti pindalast ehk 240 000 hektarit.
Üldlevinud on andmed, et Eesti territooriumi pindalast moodustab soode osakaal 22,3% ehk see ulatub 1 009 101 hektarini. Siia on sisse arvestatud kõik turbaga seotud alad, ükskõik kui paks on turbalasund ja sõltumata sellest, kas seal turbaladestumine jätkub või hoopis degradeerub.

Eesti soode põhitüübid
Eesti sood on oma arenguastmetelt jagunenud madal-, siirde- ja kõrgsoodeks ehk rabadeks, neid kolme jaotatakse omakorda allüksusteks.

Madalsoo

Madalsood nimetatakse soode esimeseks arenguastmeks, kus on rohkem kui 30 cm tüsedune turbakiht. Madalsoid iseloomustab toitumine mineraalainerikaste põhja-, pinna- või tulvaveega. Sellest on tingitud mitmekesine taimestik. Eesti madalsoode seas on U. Valk (1988) eristanud järgmisi tüübirühmi: õõtsiksood, luhasood, allikasood, lubjarikkad pärismadalasood ja lubjavaesed pärismadalsood.
  
 Õõtsiksood on kinnikasvanud või kinnikasvavate veekogude ümbruses. Neile on iseloomulikud muda-, pudel-, ümar- ja niitjas tarn, soopihl, ubaleht ning eutroofsed turbasamblad, sirbikud.
 Luhasood kujunevad jõgede ja järvede luhtadel, kus toimub perioodiline üleujutus. Luhasoodes on rohkem pilliroogu, konnaosja, luht-, sale, põis- ja mätastarna ja põõsastest esineb paju.
 Allikasood esinevad allikate ümbruses, kus on surveline põhjavesi. Vastavaid soid kohtame näiteks nõlvadel või veekogude kaldaaladel. Alliksood on erilised oma taimestiku liigirikkuse poolest, selle loovad hapniku- ja mineraaliderikas vesi, mis imbub läbi mineraalpinnase ja seda katva turbakihi. Alliksoid leidub eelkõige Pandivere ja Sakala kõrgustiku äärealadel ning Saaremaal. Allikasoode tunnustaimedeks  on pruun sepsikas, raud-, ääris- ja mätastarn, tömbiõieline luga, soo-neiuvaip, pääsusilm. Allikat ümbritseb tihe samblarinne (sirbikud, harilik skorpionsammal, harilik sinihelmikas jt).
 Lubjarikkad pärismadalsood asuvad karbonaatsel aluskivimil, nõgudes, sellistel aladel, kus on põhjavesi enam-vähem püsivalt kõrge. Eestis on lubjarikkad pärismadalsood haruldased ja kaitse all, seda eelkõige lääne-mõõkrohu kasvukoha tõttu. Moodustub tarna-, lehtsamblaturvas, mis on tingitud toitainete suhteliselt suurest sisaldusest. Lubjarikkas pärismadalsoos valitsevad  madalakasvulised tarnad ja pruunsamblad, rohkesti leidub lubjalembeseid liike, teiste seas käpalised. Põõsastest esinevad pajud ja porss (Lääne-Eestis).
 Lubjavaesed pärismadalsood kujunevad välja tasastes halva äravooluga nõgudes, kus põhjavesi on enam-vähem püsivalt kõrge. Moodustub iseloomulik tarna- ja pillirooturvas. Lubjavaesed pärismadalsoodes seevastu on rohkem hallikat-, harilikku-, hirss-, pudel- ja niitjat tarna, sookastikut, ahtlalehist villpead. Samblarindes esinevad sirbikut ja säbarikku. Põõsastest kasvab madalkaske ja paju. Puudest on esindajaks sookask.

Siirdesood

Siirdesoo on üleminek madalsoolt rabale. Siirdesoole on omane madalsoo liigirikas taimestik ja kõrgematel mätastel raba taimestik.. Siirdesoode puhul räägib U. Valk (1988) kahest tüübirühmast: rohu-siirdesood ja päris-siirdesood.

 Rohu-siirdesoo esineb tasastel halva äravooluga nõgudes. Sellele tüübile on iseloomulik tarna-, pilliroo- ja sfagnumiturvas. Soo reljeef on nõrgalt mätlik. Rohu-siirdesoode rohurinne on hõredam, seal esinevad näiteks: pudel-, niitjas- ja mudatarn, alpi jänesvill, soopihl, jõhvikas. Samblarindes on esindatud turbasamblad ja soovildik. Põõsarindest kasvab paju ja puurindest kohtame sookaske.
 Päris-siirdesood on madalsoomassiivide keskosas ja rabamassiivide serval. Turbatüüpidest on valdavad tarna-, sfagnumi- ja pillirooturvas. Päris-siirdesoode mättavahedes on madalsootaimed ja mätastel rabataimed. Palju on turbasamblaid. Põõsastest on esindatud paakspuu ja vaevakask. Puudest kasvab mänd, sookask ja kohati kidur kuusk.

Rabad 

Raba on soode arengu viimane aste. Taimestik on rabas liigivaene ja üheaastaseid taimi siin ei kasva, sest ladestunud turbatüsedus on nii suur, et taime juured ei küündi toitaineterikka veeni. Seega saab raba oma põhilised toitained sademetest. Turbakihi keskmine tüsedus Eesti rabades on 3,2 meetrit.

Rabad jagunevad Eestis keskelt tasaseks ja järskude nõlvadega läänetüübiks (Lääne-Eestis) ning kumeraks, laugete nõlvadega idatüübiks (Ida-Eestis). Lääne-Eesti rabades vesi liigub raba servas. Seda tüüpi rabad on keskosas tasased, põhiliseks tunnusliigiks on raba-jänesvill. Ida-Eestis on rabades vee äravool hea, valdavalt on seal puisrabad, levinum liik on hanevits. Peale eelnevate sootüüpide leidub läänerannikul ja Lääne-Eesti saartel luidetevahelistes nõgudes nõmmrabasid.
   
Raba tekkeviisi ja arenguastme järgi jaotatakse veel Eesti rabad kolme peamisse kasvukohatüüpi: nõmmraba, siirderaba ja kõrgraba. 
Puude arvu ja kasvu järgi jaotatakse rabad järgnevalt: rabamännikud, puisrabad ja lagerabad.

Raba taimestikus esinevad peamiselt, näiteks mänd, sookask, vaevakask, sookail, sinikas, kanarbik, kukemari, jõhvikas, küüvits, hanevits, pohl, mustikas, rabamurakas, harilik jõhvikas, väike jõhvikas, tupp-villpea, alpi jänesvill, raba jänesvill, valge nokkhein, rabakas, mudatarn, pudeltarn, ümaralehine huulhein, ahtalehine huulhein. Sammaltaimedest on esindatud punane-, pruun-, lillakas-, harilik turbasammal jt, raba-karusammal, soovildik, harilik palusammal; põdrasamblikud ja porosamblikud.

Loomastik

Putukaid on madal- ja siirdesoos üle 1500 liigi, kõige liigirikkam rühm on mardikalised. Rabades on umbes 1200 liiki mardikalisi, liblikalisi ja kahetiivalisi. Suvel on rabas hulgaliselt kärbselisi: viljakärblane, päriskärblane, rohekärblane ja 11 liiki parme. Septembris kohtab rabas palju sääski, näiteks karksääsk, sääriksääsk.

Ämblikest on hiidämblikud – samblarinde suurimad ämblikud on huntämblikud ja madalsoodes taimedel ilma võrguta saaki varitsev hüpikämblik, siirdesoometsades kangurlane, luhasoodes domineerivad krabiämblik ja sireämblik. Ristiämblik koob puude ja põõsaste vahele püünisvõrke.

Kõikjal soodes on levinud rohukonn, sageli kohtab rabakonna. Peipsi ääres võib kohata ka rohe-kärnkonna. Väikestes sooveekogudes esineb tähnik-vesilikku. Nõmmrabades elutseb ka harilik kärnkonn. Kuivemates sooservades, kraavikallastel võib kohata rohkesti arusisalikke, rästikuid ning vaskusse.

Eesti rabades võib esineda üle 80 linnuliigi, neist pooled on paiksed. Rabades pesitseb näiteks väikekoovitaja, hallõgija, teder, varem ka rabapistrik. Siirde- ja madalsoodes pesitsevaist lindudest võib kohata sookurge, mudatilderit, kiivitajat ja suurkoovitajat. Laugastel on leidnud elupaiga piilpart, sinikael-part, tuttvart ja ka kajakad. Rabametsades võib näha tutt-tihast, metskiuru, väikepistrikut. Lagedatel sooaladel on kiivitaja, punajalg-tilder ning mustsaba-vigle. Lindude poolt on kõige tihedam asustus juunis ja oktoobris ning novembris, kui toimub hanede ja luikede läbiränne.

Suurimetajad tulevad soodesse aastaajati või satuvad sinna juhuslikult. Liivastel kõrgematel rabasaartel pesitsevad mägrad ja rebased. Arenenud põõsarindega soometsades võib kohata metskitse, põtra, metssiga, valgejänest jt. Pisinärilistest kohtame siirde- ja madalsoos uruhiirt, kuivematel rabanõlvadel lisandub leet- ja karihiirt. Laugaste kaldail võivad elutseda  mügrid e. vesirotid, kuivenduskraavides on ka ondatrad. Talvel võib kohata ka metsnugist, kärpi ja nirki.

Kalu on rabajärvedes vähe, peamiselt leidub ahvenat ja haugi.

Soode kaitse
Maailma pindalast katavad turbaalad 3–5%, seovad 25–30% atmosfäärist võetavast süsinikust, põhjustades seega kasvuhoonegaasi CO2 sisalduse kõikumise. Seega on nende kaitse ja õige majandamine kliima soojenemise seisukohast oluline.

Eestis rajati esimene sookaitseala 1937. aastal Ratva rabasse. Eestis on kaitse all 171 139 hektarit soid. Ramsari konventsioonis on välja valitud 12 Eesti märgala 2008. aasta seisuga.  Tähtsamad kaitstavad sood on Endla looduskaitseala, Nigula looduskaitseala, Alam-Pedja looduskaitseala ja Soomaa rahvuspark.

Soode kasutusalad

Soodes pälvis esimesena tähelepanu turba võime põleda. Esimesena mainis seda Plinius Vanem (elas aastatel 23–79) oma teoses "Naturalis historia".

Eestis võeti sood kasutusele 17. ja 18. sajandil. Juba 19. sajandi keskel oli üles märgitud üle 300 turbaaugu, mis olid käsitsi kaevatud. Sood on leidnud kasutamist peale kuivendamist põllu-, metsamaana ja turbakaevanduse alana.

Turvas on olulise tähtsusega energeetiline maavara. Turvast loetakse tinglikult looduslikult taastuvaks maavaraks. Põhjaveest toitunud hästilagunenud madalsooturvast kasutatakse peamiselt kütteturbana, vähem väetiste ja kompostide valmistamiseks ning meditsiinis. Sademeteveest toitunud vähelagunenud kõrgsoo- ehk rabaturvast kasutatakse põllumajanduses alusturbana, vähem aianduses ning absorbeerivate materjalide tootmiseks.

Freesturba algmaterjaliks on vähelagunenud kõrgsooturvas, mis freesitakse rabapinnalt lahti, kuivatatakse, vallitatakse ja kogutakse auna. Freesturvast kasutatakse iluaedade rajamisel, aedade mullastruktuuri parandamiseks, allapanuna loomakasvatuses ja fekaalgaaside sidujana kuivkäimlates.

Küttefreesturba algmaterjaliks on hästilagunenud madalsooturvas. Freesitava kihi paksus on keskmiselt 11 mm. Freesturvast toodetakse mai algusest augusti lõpuni. Üks tsükkel freesturba tootmisel koosneb järgmistest operatsioonidest: freesimine, pööramine, vallitamine, kogumine, aunatamine. Kõigi nende operatsioonide tegemiseks on spetsiaalsed masinad. Küttefreesturvast kasutatakse eelkõige suurtes katlamajades küttena. Lisaks on kasutusel ka kuivatatud freesturbast pressitud peened sõrmejämedused turbapulgad, mida nimetatakse turbapelletiteks ehk graanuliteks. Ka turbabriketi valmistamisel kasutatakse küttefreesturvast.

Kuivturvas ja sellest valmistatud brikett on üks paremaid kütuseliike. Kütus on vähese tuhasuse, suure kütteväärtuse ja ka keskkonnaohtlike lisandite väikese sisalduse tõttu parim.

2010. aastal kaevandati Eestis turvast kokku 923 400 tonni, sealhulgas 524 200 tonni  hästilagunenud ja 399 200 tonni vähelagunenud turvast. 2010 kaevandati turvast 10% rohkem kui 2009. aastal. Kaevandamine toimus 63 maardlast. Aastatel 1953–2010 on kokku kaevandatud 77,5 miljonit tonni turvast.

Jääksood

Jääksood on kõik endised turbakaevandamisalad, samuti põllumajanduslikus kasutuses olnud varasemad sooalad, mille majandamine on lõpetatud. Eestis on 15 000 – 18 000 ha jääksoid ja turbavälju, kus looduslik ökosüsteem on hävitatud, taimede kasv ja turba akumulatsioon on peatunud, süsiniku sidumine on asendunud emissiooniga. Jääksoo mõjub negatiivselt ümbruskonna veerežiimile, suurendab põlengute riski, väheneb bioloogiline ja maastikuline mitmekesisus.

Vaata ka 
Eesti soode loend
inimtegevuse mõju Eesti soodele
jääksoo
soo
sookaitseala
turvas

Viited