joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
NATO salajane armee

NATO salajane armee on külma sõja ajal Lääne-Euroopas ja Türgis kommunistide vastu tegutsema õpetatud salasõdurite üksuste üldnimetus 21. sajandi kirjanduses. Nimetus tuleb sama pealkirjaga kaitstud teadusuuringust ja raamatust.

Eeldatava Nõukogude ohu tõrjumiseks korraldati Ameerika Ühendriikide Luure Keskagentuuri (CIA) ja Ühendatud Kuningriigi luureteenistuse (MI6) eestvedamisel salasõdurite üksused, NATO salajane armee.

Salarühmituste ülesandeks oli pärast Teist maailmasõda Nõukogude sissetungi korral organiseerida vaenlase tagalas vastutegevust. Need rühmitused tegutsesid Euroopas kõigis NATO riikides kuni 1990. aastate alguseni, mil nende tegevus pärast Nõukogude Liidu lagunemist avalikuks sai.

Vaata ka 
Gladio

NATO
Antikommunism
Külm sõda
Ford Eifel

Ford Eifel on Saksamaal Ford-Werke tehases aastatel 1935–1940 toodetud auto, mis sai nime Eifeli mäeaheliku järgi Lääne-Saksamaal. 1,2-liitrise mootoriga auto võeti tootmisse 1935. aastal ja oli plaanitud seni kasutusel olnud Ford Kölni asendajaks.

Ford Eifel pärineb Inglismaalt Ford Model C 1934 platvormilt ning see on seotud ka Fordi Dagenhami tehases toodetud 1943 Ford Prefecti ja 1939 Ford Angliaga.

Kere 
Esimese seeria Eifel (1935–1937) on lameda radiaatorivõrega, 1937. aastal sai Eifel terava V-kujulise radiaatorivõre. Kere valik oli suur: toodeti kahe uksega limusiine, kahe uksega kabrio-limusiine, kahe uksega kabriolette, kaheistmelisi rodstereid ning isegi kaubafurgoone.

Mootor 
Mootor on 4-silindriline, millel on neljataktiline külgklapp 1172 cc ühikut, mille väidetav maksimaalne võimsus on 34 hj (25 kW) pööretel 4250 p/min. Kolme erineva kiirusega käigukast sisaldab sünkroonitud kahte peamist suhet.

Tootmine 
Saksamaal toodeti 61 495 Ford Eifelit, mis oli populaarseim mudel 1930. aastatel. Saksa auto populaarsus suurenes pärast 1937. aastal toimunud väiksemat näo tõstmist, mis langes kokku pakutavate keredetailide laiendamisega, mis visuaalselt kaugenes Briti päritolust, asendades varasema auto veljed kaasaegsete terasvelgedega ja muutes ümbritsevat esiklaasi, mis sai 1930. aastate jooksul Saksamaa Fordi tunnuseks.

Autod
Kakuam (paat)

Kakuamipaat on puitkerega mootorpaat, mis on mõeldud kalapüügiks kakuamiga. 

Kakuamipaat on 10–12 m pikk ja 2,5 m lai. Paadi kaared on poolemeetrise sammuga ja kaari katva sileplangutuse (karveelplangutus) paksus on 3,5 cm. Paadi vööritääv on sirge ja ahter ahtripeeglita (vellbootahter). Paadi keskosa on tekita, sinna tõstetakse püütud saak – merest saadakse peamiselt räime ja tuulehaugi, Peipsist rääbist. Paadi ahtris ja vööris on ujuvust tagavad kinnised kastid. Vööris on ka pisike ahiküttega kajut ning ahtris tavaliselt positiivse aknakaldega roolimaja. Eestis on kakuamipaadil harilikult umbes 60 hobujõuline MTZ vms diiselmootor, kuid päris esimesed paadid olid vaid 20 hobujõulise mootoriga. Kakuamipaadi roolilehte liigutatakse hüdrauliliselt.

Eestis võeti kastmõrra ehk seisevnoodaga (kakuamiga) kalapüük kasutusele 1939. aastal Pärnus. Paaditüübi koos lappajaga tõid kaasa eesti kaptenid Jaapanist. Selle püügimeetodi kõrgaeg oli 1957. aastal, kui Eesti vetes oli ligi 1400 kakuami. Aastatel 1954-1994 valmistati kakuamipaate Tallinna Kolhoosidevahelises laevatehases, kus toodeti umbes 1000 kakuamipaati. Tänapäeval on kakuamipüügiks vajaliku varustuse kõrge hind, püügipiirangud, püügiõiguse hankimise vajadus, sobivate püügikohtade kuulumine kindlatele isikutele ning saagi madal kokkuostuhind kakuamipüüki piiranud. Paljud kakuamipaadid on kaotanud merekõlblikkuse. Osa kakuamipaate on kohandatud muuks otstarbeks, sh reisijateveoks.

Viited

Välislingid
 Eesti Televisiooni saade "Osoon": "Pärnumaal käib räimepüük Jaapanist pärit mõrdadega", ERR, 5. mai 2014
 Tööstuslikud kalapüügiviisid: "Kastmõrd ehk kakuami", Kalanduse teabekeskus, 15. mai 2014
 Riho Västrik, Eesti lood: "Elu lainetel", OÜ Vesilind, 2011
 Annika Annuk, "Kakuamiga räimede püüdmine Kihnus", Eesti vaimse kultuuripärandi nimistu, 2015

Eesti kalandus
Paadid
Rosamunde Aulas

Rosamunde Aulas	(sünninimi Rosamunde Meibaum; 13. mai 1904 – 16. mai 1977) oli eesti õpetaja ja koolijuht.

1940. aastate teises pooles oli ta Adila Algkooli juhataja.

Aastatel 1955–1959 oli ta Eesti NSV Ülemnõukogu IV koosseisu saadik.

1950. aastatest oli ta Tallinna 22. Keskkooli õppealajuhataja.

Ta on maetud Rahumäe kalmistule.

Tunnustused
1947 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi aukiri
1960 Eesti NSV teeneline õpetaja

Viited

Välislingid
Rahvusarhiivi fotode andmebaas. Eesti NSV Ülemnõukogu saadikukandidaat Aulas, Rosamunde Jaani tütar (1955)

Eesti õpetajad
Eesti koolijuhid
Eesti NSV IV Ülemnõukogu liikmed
Eesti NSV teenelised õpetajad
Rahumäe kalmistule maetud
Sündinud 1904
Surnud 1977
Raamat Film

Raamat Film on Eesti filmitootja. Ettevõtte asutas 1997 Rein Raamat, et toota dokumentaalfilme.

Filme
2005 "Kursi koolkond"
2009 "Jaan Manitski tagasitulek"
...

Viited

Välislingid

Eesti filmistuudiod
Adda Mardna

Adda Mardna (sünninimega Merjam, 1928–1936 Martinoff, 25. veebruar 1905 – 27. veebruar 2002) oli Eesti arst.

Õpingud ja töö
Adda Mardna astus Tartu Ülikooli 1922. aastal, õppis 1922–23 matemaatika-loodusteaduskonnas ja 1923–31 (lõpetas) arstiteaduskonnas. Korporatsioon Filiae Patriae ja Eesti Naisüliõpilaste Seltsi liige. Kolmel viimasel õpiaastal töötas ta assistendina ülikooli operatiivse kirurgia osakonnas. 

1930. aastal alustas dr. Adda Mardna tööd Tallinna Keskhaigla laboratooriumis, esmalt ilma palgata, siis õena ja alles seejärel arstina. Järgmised viis aastat töötas dr. Adda Mardna Tallinna Sisehaiguste Haigla (praegune Magdaleena Haigla) labori juhataja ning siseosakonna ordinaatorina. 

1949–1973 oli dr. Adda Mardna Tallinna Keskhaigla siseosakonna juhataja. Tippspetsialisti ja organisaatorina, õppides ja igapäevast tööd analüüsides suurenes huvi hematoloogiliste haigete raviprobleemide vastu. Dr Adda Mardnast kujunes Eesti hematoloogilise teenistuse rajaja. Eesti NSV teeneline arst (1967).

Isiklikku

Adda Mardna oli kolme poja, Silveri, Toomase ja Peetri ema. 

Adda Mardna on Eesti Naisüliõpilaste Seltsi liige.

Viited

Välislingid
Tõnu Peets. Tervisesaade: Dr Adda Mardna 90.
Adda Ja Leonhard Mardna fond.
Adda ja Leonhard Mardna kuldpulmade tähistamine Tallinna Raekojas.

Eesti arstid
Arstide Koja liikmed
Eesti sisearstid
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna vilistlased
Korporatsioon Filiae Patriae liikmed
Eesti Naisüliõpilaste Seltsi liikmed
Eesti NSV teenelised arstid
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1905
Surnud 2002
Justinus Kiviloo

Justinus Kiviloo (kodanikunimega Ilmar Kiviloo; sündinud 1962 Raplas) on Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku vaimulik (munkpreester) ja kaplan. 

Justinus Kiviloo pühitseti preestriks 1. detsembril 2013. Ta on teeninud Vändra Apostlite Peetruse-Pauluse koguduses ja Kihnu Püha Nikolai koguduses. Ühtlasi on ta kaplan Viru vanglas.

Vaata ka
Kihnu kirik

Välislingid
 "Ilmar Kiviloo – metropoliidi parem käsi" – Lääne Elu, 18. aprill 2014
 Justinus Ilmar Kiviloo Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku vaimulike andmebaasis
Ajakiri Kyne: Kihnu kiriku erinumber – SA Kihnu Kultuuriruumi väljaanne, teksti autor Mare Mätas (2014)

Eesti õigeusu vaimulikud
Sündinud 1962
Uladzimir Lobač

Uladzimir Lobač (valgevene keeles Уладзімір Лобач) on valgevene folklorist. Tema peamised uurimisalad on Valgevene pühapaigad ja mütoloogia.

Publikatsioonid
2015 Уладзімір Лобач, Таццяна Валодзіна. Святыя крыніцы Беларусі /Svi︠a︡tyi︠a︡ krynitsy Belarusi. "Беларуская навука" Minsk.
2011. Уладзімір Лобач. Народная проза беларусаў Падзвіння /Narodnai︠a︡ proza belarusaŭ Padzvinni︠a︡. Polatski ėtnahrafichny zbornik, vyp. 2.  Navapolatsk : PDU.
2006. Уладзімір Лобач. Polatski ėtnahrafichny zbornik. Navapolatsk : PDU 
2006. Уладзімір Лобач. Etnahrafii︠a︡ Belarusi : vuchebna-metadychny kompleks. Novapolatsk : PDU,

Toimetatud
2009. D. Duk; U. Lobach. Belaruskae Padzvinne : vopyt, metodyka i vyniki pali︠a︡vykh dasledavanni︠a︡ŭ da 80-hoddzi︠a︡ pachatku arkhealahichnykh raskopak u h. Polatsku) : zbornik navukovykh prats rėspublikanskaha navukova-praktychnaha seminara 20-21 listapada 2008 hoda. Navapolatsk : PDU.

Artikleid
2011. U. Lobach. The sacred lakes of the Dvina region (northwest Belarus) = Šventieji padauguvos regiono ežerai (šiaurės vakarų Baltarusija). In: Archaeologia Baltica, v. 15 (2011), pp. 61-68.

Valgevene folkloristid
Sünniaeg puudub
Gschnitz

Gschnitz on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Innsbrucki ringkonnas. Vald asub 1242 m kõrgusel merepinnast.

Valla pindala on 59,1 km².

1. jaanuaril 2016 elas seal 424 inimest.

Vald asub 25 km Innsbruckist lõunas.

Asupaik 

Gschnitz on samanimelise oru lõpus, mis hargneb Wipptalist Steinach am Brenneri juures. Valla piirid on Talschlussist (3277 m) Lõuna-Tiroolini. Gschnitzbach annab külale joogivee.

Naabervallad on Brenner, Neustift im Stubaital, Obernberg am Brenner ja Trins.

Ajalugu 

Küla on esmakordselt mainitud 1284. aastal kui "Gasnitz". 1288. aastal oli orus 9 Schwaighöfe (alpifarmi), neist 7 Gschnitzis, mis moodustas külakeskuse, ja 2 Laponesalmis. Pärimisõigus Tiroolis pärineb nendest 9 Schwaighöfe ja võeti omaks kõigis teistes piirkonna orgudes. 1471. aastal tekkis Gschnitzi ja Trini vaheline rivaalitsemine ning jõudis punkti, kus kahe küla elanikud blokeerisid orgu sissepääsu; Steinach am Brenneri kohus pidi sekkuma, et vaidlus lahendada. Gschnitz sai vallastaatuse 1811. aastal. Suur areng toimus alates 18. sajandist.

Vaatamisväärsused

Neitsi Maarja Lumise kihelkonnakirik 

Gschnitz kuulus alguses, nagu enamik Wipptali külasid, Matrei am Brenneri kihelkonda. Neitsi Maarja Lumise kirik ehitati 1730. aastal ja hiljem, 1755. aastal, taastati barokkstiilis Franz de Paula Penzi plaanide järgi. 1775. aastal loodi Gschnitzis vikariaat ja 1891. aastal kihelkond.

St. Magdalena pühamu 

St. Magdalena pühamu paikneb piiri ääres, Gschnitzi ja Trinsi vahel, kõrgusel 1661 m. Sinna pääseb vaid jalgsi, Schönbergi alt. Kirik on vanim orus, nagu kinnitavad romaani freskod umbes aastast 1200, mis avastati aastal 1959.

Viited

Välislingid 

 www.gschnitz.eu
 Wipptal Gschnitz

Tirooli liidumaa vallad
Innsbrucki ringkond
Stuudio Navona

OÜ Stuudio Navona on Eesti filmitootja. OÜ on tootnud dokumentaalfilme.

Filme
2011 "Kaks päeva augustis"
2012 "Jeesus, homod ja kiisud"
...

Viited

Välislingid

Eesti filmistuudiod
Herbert Kickl

Herbert Kickl (sündinud 19. oktoobril 1968 Villachis) on Austria poliitik (Austria Vabaduspartei).

Ta on õppinud Viini Ülikoolis filosoofiat, ajalugu, publitsistikat ja poliitikateadusi.

2005. aastast kuni 2018. aasta jaanuarini oli Herbert Kickl Austria Vabaduspartei peasekretär. 30. oktoobrist 2006 kuni 17. detsembrini 2017 oli ta Austria parlamendi liige.

Alates 18. detsembrist 2017 kuni 22. maini 2019 oli ta Austria siseminister.

Viited

Austria poliitikud
Siseministrid
Sündinud 1968
Hall in Tirol

Hall in Tirol on linn Austrias Tirooli liidumaal Innsbrucki ringkonnas. Vald asub 574 m kõrgusel merepinnast. Linna pindala on 5,54 km². 1. jaanuaril 2011 elas seal 12 695 inimest. Linn asub umbes 5 km Innsbruckist idas Inntalis.

Ajalugu 
Halli Tirooli krahvkonnas on esmakordselt mainitud kui salina (soolatehas) Thauri lossi juures 1232. aasta dokumendis. Praegune nimi pärineb aastast 1256, ning sarnaselt Halle, Halleini, Schwäbisch Halli ja Hallstatti nimega tuleneb keldi sõnast soola kohta.

Alates 13. sajandist moodustas Absami soolakaevandus Halli orus linnast põhjas linna ja selle ümbruse peamise tööstuse. Esimene stoll asutati 1272. aastal Tirooli krahvi Meinhard II käsul, kust soolvesi suunati 10 km pikka torujuhet pidi aurustamistiiki Hallis. Soolatööstuse tähtsus, mis eksportis kaupa Šveitsi, Schwarzwaldi ja Reini orgu, peegeldub Halli vapil, kus on kaks lõvi hoidmas soolatünni. 1303. aastal sai Hall linnaks. Sellega kaasnevad õigused, samuti kaubandustegevus Hallist allavoolu Innil ja Doonaul, muutsid selle juhtivaks turuks ja kauplemiskohaks Põhja-Tiroolis. Areng sai tõsise tagasilöögi 1447. aastal, kui suur osa ülalinnast hävis tulekahjus. 1477. aastal sai linn müntimisõiguse, kui Tirooli rahapaja koliti Meranost Halli. 1486. aastal vermiti seal esimene kõrge kvaliteediga hõbetaaler, dollari eelkäija. 16. sajandil juurutas rahapaja Hallis ka maailma esimese automaatse vermimismasina. Täna toimub selle revolutsioonilise masina rekonstrueerimine Halli rahapaja muuseumis Burg Haseggis.

15. ja 16. sajandil oli Hall üks Habsburgide monarhia kõige tähtsamaid linnu. Sel ajal ehitati palju kirikuid, kloostreid ja konvente, mis kujundavad endiselt linna välimust. Täna on Hall suurim puutumata vanalinn Austria lääneosas.

Habsburgide monarhia ajal loodi Hallis sõjaväegarnison. See koos suure kaubarongijaamaga sai Teise maailmasõja ajal raske pommitamise sihtmärgiks, mis hävitas rongijaama, kuid jättis vanalinna peaaegu puutumata.

Aastatel 1938–1974 oli linna nimi Solbad Hall – osis "Solbad" kaotati linna nimest mõni aasta pärast soolakaevanduse sulgemist 1967. aastal.

Tuntud elanikke 
 Klaus Dibiasi – vettehüpete olümpiavõitja
 Janine Flock – skeletonisõitja
 David Gleirscher – kelgutamise olümpiavõitja
 Christoph Grienberger – jesuiidist astronoom

Sõpruslinnad 
 Iserlohn, Saksamaa, aastast 1967
 Winterthur, Šveits
 Sommacampagna, Itaalia

Kliima 
Kliimatüübis domineerib talvine hooaeg, pikk, kibedalt külm periood lühikeste ja selgete päevadega, suhteliselt vähe sademeid enamasti lumena, ja väike õhuniiskus. Köppeni kliimaklassifikatsiooni alamtüüp sellele kliimale on Dfc (mandriline lähisarktiline kliima).

Viited

Välislingid 

 www.hall-in-tirol.at
 City-Tour, palju pilte Hall in Tirolist

Tirooli liidumaa vallad
Innsbrucki ringkond
Hatting

Hatting on vald (Gemeinde) Innsbrucki ringkonnas Austria Tirooli liidumaal, 616 m kõrgusel merepinnast.

Valla pindala on 7,07 km².

1. jaanuaril 2016 elas seal 1395 inimest.

Vald asub 18 km Innsbruckist läänes.

Küla on esmakordselt mainitud umbes 11. sajandil.

Viited

Välislingid 

 www.hatting.at
 Linnakese ajalugu

Tirooli liidumaa vallad
Innsbrucki ringkond
Lincoln Ellsworth

Lincoln Ellsworth(tuntud ka kui William Linn Ellsworth; 12. mai 1880 Chicago – 26. mai 1951 New York) oli Ameerika Ühendriikide polaaruurija. 

Ta tegi mitu polaarlende Arktikasse. Sealhulgas 1926. aastal koos Roald Amundseni ja Umberto Nobilega ning 1935. aastal õhusõidukil üle Lääne-Antarktise, kus ta avastas Ellsworthi mäestiku ja andis nime selle põhjapoolsele osale (Sentineli mäeahelik).

Viited 

Ameerika Ühendriikide polaaruurijad
Sündinud 1880
Surnud 1951
Inzing

Inzing on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Innsbrucki ringkonnas. Vald asub 616 m kõrgusel merepinnast.

Valla pindala on 19,37 km².

1. jaanuaril 2016 elas seal 3754 inimest.

Asend 

Inzing paikneb Inntalis Innsbrucki (idas) ja Telfsi (läänes) vahel. See asub Inni lõunakaldal. Inzingist lõunasse jääb Rangger Köpfl, põhja Zirler Berg.

Naabervallad: Flaurling, Gries im Sellrain, Hatting, Oberperfuss, Pettnau, Ranggen, Sankt Sigmund im Sellrain, Sellrain, Zirl.

Ajalugu 

Inzingi esmamainimine dokumendis on aastast 1034.

1974. aastal liideti Hatting Inzingiga ja 1993. aastal sai see taas omaette vallaks.

Majandus 

Tööstusala külast idas hõlmab puidutootmist.

Inimesed 
 Vinzenz Gasser (1809–1879), Brixeni vürstlik piiskop aastatel 1856 kuni 1879
 Edmund Klotz (1855–1929), skulptor
 Jörg Kölderer (1465/70 – 1540), keiser Maximilian I õuekunstnik.
 Josef Schretter (1856–1909), maalikunstnik

Viited

Välislingid 

 www.inzing.tirol.gv.at
 www.geschichte-tirol.com: Inzing
 Dorfchronik Inzing

Tirooli liidumaa vallad
Innsbrucki ringkond
Kematen in Tirol

Kematen in Tirol on vald (Gemeinde) Innsbrucki ringkonnas Austria Tirooli liidumaal, 610 m kõrgusel merepinnast.

Valla pindala on 6,99 km².

1. jaanuaril 2016 elas seal 2834 inimest.

Vald paikneb umbes 12 km Innsbruckist läänes.

Kematenis suubub Melach Inni.

Kemateni on esmakordselt mainitud 600. aasta paiku kui "Caminata".

Viited

Välislingid 

 www.kematen.org

Tirooli liidumaa vallad
Innsbrucki ringkond
Kolsass

Kolsass on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Innsbrucki ringkonnas. Vald asub 553 m kõrgusel merepinnast.

Valla pindala on 3,34 km².

1. jaanuaril 2016 elas seal 1581 inimest.

Vald paikneb umbes 17 km Innsbruckist idas.

Paika on esmakordselt mainitud kui Quolesazz või Cholsasz 1050. aastal.

Viited

Välislingid 

 www.kolsass.gv.at

Tirooli liidumaa vallad
Innsbrucki ringkond
Lans (Tirool)

Lans on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Innsbrucki ringkonnas. Vald asub 867 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 6,03 km². 1. jaanuaril 2016 elas seal 1062 inimest. Küla paikneb 8 km (15 minutit autoga) Innsbruckist lõunas.

Lans paikneb Vanal soolateel ja seda on esmakordselt mainitud 1180. aastal kui "Lannes". Peamised vaatamisväärsused on Lanser See, mitu head restorani (Wilder Mann, Isserwirt, Walzl) ja tervisekeskus Lanserhof. Suviti on lisavõimaluseks golfikeskus Sperberegg.

Rahvusvahelised suhted 

Lansi sõpruslinn on Boutigny-sur-Essonne Prantsusmaal, aastast 1961.

Ümbruskonna külad ja linnakesed 

Aldrans, Ellbögen, Innsbruck, Patsch, Sistrans

Inimesed 

 Erik von Kuehnelt-Leddihn elas ja suri Lansis.
 Heinrich C. Berann suri Lansis
 Christian Berger on pärit Lansist.
 Hellmut Lantschner

Viited

Välislingid 

 www.gemeinde-lans.at/
 veebikaamera
 Lansi turismiamet

Tirooli liidumaa vallad
Innsbrucki ringkond
Dovge (Terebovlja rajoon)

Dovge (ukraina keeles Довге) on küla Ukrainas Ternopili oblastis Terebovlja rajoonis. Elanike arv on 761. Pindala on 1,852 km².

Ternopili oblasti külad
Mils (Tirool)

Mils on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Innsbrucki ringkonnas. Vald asub 605 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 6,93 km². 1. jaanuaril 2016 elas seal 4278 inimest. Vald paikneb 12 km Innsbruckist idas. Ala piiravad Weißenbach läänes ja Inn lõunas. Paika on esmakordselt mainitud 930. aastal. Viimase 40 aastaga on Mils tohutult kasvanud tänu oma päikeselisele asukohale.

Viited

Välislingid 
 www.gemeinde.mils-tirol.at
 Milsi vald Hall-Wattensi piirkonna veebilehel

Tirooli liidumaa vallad
Innsbrucki ringkond
Adolf Friedenthal

Adolf Friedenthal, ka Adolf David Ernst Friedenthal (22. oktoober vkj 1874 Jelgava – 12. mai 1941 Posen), oli baltisaksa arst ja harrastusajaloolane.

Alustas 1894. aastal Tartu Ülikoolis meditsiiniõpinguid, jätkas neid 1895–1899 Köningsbergi ülikoolis. Lõpetas 1901. Töötas 1906–1939 Tallinnas Seewaldi haiglas arstina. 

Tegutses Eestimaa Kirjanduse Ühingus. 1918. aastast aseesimees, 1936. aastast esimees ning auliige. 

Ta on uurinud peamiselt Põhja-Eesti kivikalmeid (Lüganusel, Kurnal, Ojaveskil). Avaldanud uurimusi arheoloogia, numismaatika, antropoloogia ja tsunftikäsitöö alalt. Põhjaliku töö tulemusena avaldas leksikonilaadse teose "Die Goldschmiede Revals" (1931) ning kokkuvõtliku artikli "Meisterwerke der Revaler Goldschmiedekunst" (1939).

Välislingid 
 
 

Arheoloogid
Eestimaa Kirjanduse Ühingu liikmed
Eesti arstid
Baltisaksa ajaloolased
Sündinud 1874
Surnud 1941
Družba

Družba (vene sõnast дружба 'sõprus') võib tähendada järgmist:
Družba, mootorsaag
Družba, naftajuhe
Družba, linn Ukrainas
...
Tänapäeva Venemaa Instituut

Tänapäeva Venemaa Instituut, lühend IMR, (inglise keeles The Institute of Modern Russia; vene keeles Институт современной России) on ühiskondlik heategevuslik organisatsioon Ameerika Ühendriikides.

IMR on avalikule poliitikale spetsialiseerunud eksperdikeskus, mille eesmärk on luua intellektuaalne alus demokraatia ja õigusriigi rajamiseks Venemaal. Instituudi asutas 2010. aastal New Yorgis Pavel Hodorkovski, kes on ka instituudi president.

Hodorkovski asutas instituudi, et jätkata oma isa Mihhail Hodorkovski tööd, kes 2001. aastal asutas fondi Avatud Venemaa. Tänapäeva Venemaa Instituut edendab kodanikuühiskonna ideid, toetab õigusriigi põhimõtet ja tugevdab suhteid Venemaa ja teiste riikide vahel.

Instituudi viieliikmelise hoolekogu liikmete seas on tuntud inimõiguslane Ljudmila Aleksejeva.

27. veebruaril 2018 avaldas instituut oma kaastöölise Vladimir Kara-Murza filmi "Nemtsov" ingliskeelse versiooni.

Viited

Välislingid
Instituudi koduleht. imrussia.org

Ameerika Ühendriikide organisatsioonid
Front Range

Front Range on mäeahelik Kanada Kaljumäestikus. Kõrgeim tipp on Grays Peak (4352 m).

Välislingid 
Grays Peak – Climbing, Hiking & Mountaineering

Põhja-Ameerika mäed
Mutters

Mutters on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Innsbrucki ringkonnas. Vald asub 830 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 19,0 km². 1. jaanuaril 2016 elas seal 2077 inimest. Vald paikneb 4,70 km Innsbruckist lõunas. Küla on esmakordselt mainitud aastal 1100, kuid asustus tekkis ligikaudu 3000 aastat tagasi. Mutters sai ühenduse Innsbruckiga tänu Stubaitalbahnile aastal 1904.

Muttereralmbahn on köisraudtee süsteem, mis pärineb Muttersist.

Viited

Välislingid 
 www.mutters.tirol.gv.at

Tirooli liidumaa vallad
Innsbrucki ringkond
Hahni trepp

Hahni trepp on trepp Narvas, mis on pühendatud Narva linnapea Adolf Theodor Hahnile.

1875. aastal ehitati Narvas Pimeaia lõunaotsa trepp, mis nimetati Hahni järgi Hahni trepiks.

Algsest kuuest astmestikust on alles viis, sest üks jäi uue Sõpruse silla rajamisel maa alla. Pärast Eesti-Venemaa piiri piiritsooni rajamist suleti trepi alumine osa, mistõttu jäi see aastateks kasutuseta. 

Narva jõeäärse promenaadi rajamisel aastatel 2012–2015 ehitati neljanda-viienda astmestiku vahelt lisanduv trepp Narva jõe äärsele promenaadile. Promenaadi pidulik avamine toimus 5. veebruaril 2014.

Viited

Välislingid 
A. Hahni trepp
A. Hahni trepp
Ajapaik. Hahni trepp 1910
Promenaadi arenduse projektikirjeldus, 2014

Narva ehitised
Vanalinn (Narva)
Sidney Jones

Sidney (James) Jones (17. juuni 1861 London – 29. jaanuar 1946 London) oli inglise helilooja ja dirigent. 12 opereti ja muusikalise komöödia autor, millest rahvusvaheliselt tuntuim on muusikal "The Geisha".

Elu ja tegevus 
Sõjaväe kapellmeistri James Sidney Jones seeniori ja Ann Jonesi (neiuna Eycott) vanem poeg. Isa oli Suffolki sõjaväeorkestri juht ning töötas samuti Harrogate'i munitsipaalorkestri ja Leedsi Grand Theatre dirigendina. Õppis noorukina Leedsis mängima klarnetit ja klaverit. Põhjaliku muusikahariduse sai Dublini Trinity kolledžis Sir Robert Stewarti juures. Mängis esialgu Leedsi teatris isa orkestris klarnetit. Neli aastat oli Henry Leslie rändopereti dirigent. Trupp esitas nendel aastatel kõikjal Inglismaal ja Iirimaal Alfred Cellier' koomilisi oopereid "Dorothy", "Doris" ja "The Red Hussar" ("Punane husaar"). 1882–1893 töötas Gaiety Theatre'i muusikajuhina ja käis selle teatri trupiga ringreisidel Ameerikas ja Austraalias.

1893 tegi endale esimest korda nime heliloojana, kirjutades burleskile "Don Juan" populaarseks saanud laulu „Linger longer, Loo”. 1893 asus lühikeseks ajaks Prince of Wales Theatre'i dirigendi kohale, komponeerides selle teatri jaoks ka mõne balleti muusika. Kui inglise mainekas impressaario George Edwardes avas 1993. aasta suvel Londonis uue teatri Daly's Theatre, kutsus ta Jonesi selle muusikajuhiks ning innustas kirjutama operette. Kohe esimene oopus "A Gaiety Girl" ("Lõbus tüdruk") pälvis tähelepanu. Kolm aastat hiljem esietendus Jonesi meistritööks nimetatud "The Geisha". Selles sisalduv laul "The Amorous Goldfish" ("Armunud kuldkala") kujunes 19. sajandi lõpus üle Briti impeeriumi lõputult esitatavaks lööklauluks. 

Loobus seejärel dirigendiametist ja keskendus operettide komponeerimisele. Kuid Esimese maailmasõja eelõhtul publiku maitse muutus ja Jonesi operettidele ei leidunud enam turgu. Tõmbus seejärel avalikust elust tagasi ning lõpetas ka heliloominguga tegelemise. 

Oli abielus endast kuus aastat vanema Londonist pärit näitlejanna Hannah Kate Linleyga. Neil oli viis last.

Komponeeris hulgaliselt lööklaule ja muusikapalu varieteeprogrammidele. "The Geisha" ("Geiša") kuulub inglise teatrite mängukava raudvara hulka tänapäevani. Aeg-ajalt on olnud Londonis ja New Yorgis etendamisel ka "A Gaiety Girl". Järgis oma teostes Arthur Sullivani ja saksa heliloojate stiili. Tema vähenõudlik ja lahe iseloom väljendub ka tema teostes. 

Aastatel 1908–1928 esitasid Eesti teatrid "Geišat" kaheksas lavastuses neljas teatris: Estonias 1908, 1913, 1918, 1928; Vanemuises 1920; Ugalas 1924, 1926 ja Endlas 1924.

Teosed (esmaettekanne Londonis) 
"A Gaiety Girl" (1893)
"An Artist's Model" (1895)
"The Geisha" (1896)
"A Greek Slave" (1898)
"San Toy" (1899)
"My Lady Molly" (1903)
"The Medal and the Maid" (1903)
"See, See" (koomiline ooper, koos F.E. Toursiga, 1906)
"King of Cadonia" (koos Frederick Rossega, 1908)
"A Persian Princess" (1909)
"The Girl from Utah" (koos Paul Rubensiga, 1913)
"The Happy Day" (koos Paul Rubensiga, 1916)

Inglismaa heliloojad
Suurbritannia dirigendid
Sündinud 1861
Surnud 1946
Tähistaja

Tähistaja on pilt, häälik (heliline kujutis või märk), tähenduse kandja ja tähistustoimingu osa. Tähistajad on suulise, kirjaliku, joonistatud või muud moodi aineliselt kujutatud (kaardi, foorituled, viiped) nähtused, mis loovad tõlgendava tähistustoimingu.

Mõistet hakkas kasutama Ferdinand de Saussure. Ta pidas keelt märgisüsteemiks, milles seos tähistaja ja tähistatava vahel on meelevaldne. Märk pole objekti (4 jalaga ese) ja selle nime (tool) kokkupanemise tulem. Seega keel on sattumuslik ja meelevaldne ühiskondlik kokkulepe, nagu foorituled liikluses. Eri keelte olemasolu tõestab tähistaja ja tähistatava mitteloomulikku seost. F. Saussure hakkas tähistajat ja tähistatavat tähistama valemiga T/T. Jacqes Lacan võttis Saussure'i arusaamise üle. Tähistaja ja tähistatava eristamisest sai seejärel koetisõpetuse (strukturalismi) maailmamõistmise alus ning inimteaduste osa.

Jacques Derridal on tähistaja esmane ja tähistatav on metafüüsikaline väljamõeldis (valem: T/t). Tähistatav asub jäägitult tähistaja või esindaja sees. Sellise uue mudeli (T/t) või arusaama kujundamisega lõpetas J. Derrida koetisõpetuse aluseks oleva keskse vastanduse (T/T). J. Derrida valemi, kus tähistaja on tähistatava suhtes täiesti alluv (T/t), võtsid üle hiline Michel Foucault, J.-F. Lyotard ja J. Baudrillard.

Viited 

Keeleteadus
Semiootika
Filosoofia
Jabloko

Venemaa Ühendatud Demokraatlik Partei Jabloko (vene keeles Российская объединённая демократическая партия "Яблоко") on vasaktsentristlik poliitiline partei Venemaal.

Kuni 2003. aastani oli Jabloko Riigiduumas esindatud fraktsiooniga, seejärel kuni 2007. aastani vaid üksikute saadikutega. 

Jabloko liikmetest töötab kõrge riigiametnikuna Igor Artemjev, kes on Venemaa Föderaalse Monopolivastase Teenistuse juht. Neljas föderaalsubjekti parlamendis on moodustatud Jabloko fraktsioon. 13 Venemaa regioonis on Jabloko liikmed valitud munitsipaalsaadikuteks. Moskvas sai Jabloko 2017. aasta septembris toimunud munitsipaalvalimistel 51 linnarajoonis kokku 181 saadikukohta, seejuures kuues linnarajooni esindusorganis on neil enamus.

2018. aasta märtsis toimunud Venemaa presidendivalimistel andis Jabloko kandidaadi Grigori Javlinski  poolt oma hääle 0,77 miljonit valijat (1,1% valijate koguarvust). Kaheksa kandidaadi seas jäi Javlinski viiendaks.

Kogu Jabloko ajaloo vältel on parteist välja heidetud või konflikti tõttu ise lahkunud mitu tähelepanuväärset tegelast, kes hiljem on teinud poliitilise karjääri: Oksana Dmitrijeva, Ivan Gratšov, Ilja Jašin, Aleksei Navalnõi ja Maksim Reznik.

Partei esimehed ja juhtorganid

Jabloko esimene esimees oli Grigori Javlinski (1993–2008). Aastatel 2008–2015 juhtis parteid Sergei Mitrohhin. Alates 2015. aastast on partei esimees Emilija Slabunova. 

Partei kollegiaalseks juhtimisorganiks on 16-liikmeline föderaalne poliitkomitee. Selle koosseisus on teiste seas Lev Šlosberg, Viktor Šeinis, Boriss Višnevski, Igor Artemjev ja Aleksei Arbatov. Poliitkomitee esimees on Grigori Javlinski. 

Partei töö igapäevaseks juhtimiseks on föderaalne poliitkomitee moodustanud 17-liikmeline föderaalne büroo eesotsas partei esinaise Emilija Slabunovaga. Büroo koosseisu kuuluvad ka kõik kolm partei aseesimeest, sealhulgas Nikolai Rõbakov.

Viited

Välislingid

Jabloko koduleht. yabloko.ru

Venemaa parteid
Natters

Natters on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Innsbrucki ringkonnas. Vald asub 783 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 7,33 km². 1. jaanuaril 2016 elas seal 2009 inimest. Vald paikneb 3,5 km Innsbruckist lõunas. Küla on esmakordselt dokumentides mainitud 1151. aasta paiku. Natters, nagu ka Mutters, sai ühenduse Innsbruckiga aastal 1904 tänu Stubaitalbahnile. Vallal on oma haigla. Populaarne Natterer See on suveturistide poolt kõrgelt hinnatud.

Viited

Välislingid 
 www.natters.tirol.gv.at

Tirooli liidumaa vallad
Innsbrucki ringkond
Deltuva

Deltuva on alev Leedus Ukmergė rajoonis, Deltuva valla halduskeskus. Alev asub Armona jõe ääres. 

Deltuvas on põhikool, postkontor, kultuurimaja, seltsimaja ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on Deltuva lahingu memoriaalkompleks,XVI sajandil ehitatud ning aastal 1946 maha põlenud kalvinistide kiriku varemed ja  aastal 1752 ehitatud ning aastal 1872 ümber ehitatud katoliku kirik. Alevi kirdeosas asub Deltuva lohukivi.

Ajalugu

Juba Ipatjevi kroonikas on nimetatud leedulaste Deltuva muinasmaakonda, umbkaudu kroonika ajast pärinevad ka sealsed muinaskalmed. Deltuvat ennast mainitakse esimest korda aastal 1219. Kättemaksuks Mindaugase tapmise eest liitis Vaišvilkas sealsed maad Leedu suurvürstiriigiga. Deltuva maad (land Dewilto[w]) mainitakse ka aastal 1385 ristisõdijate kroonikates, tegemist on tõenäoliselt praeguse asula ümbruskonnaga. Hiljem kandis asula kroonikates nime Dewiltau.

Sealset mõisa on esmakordselt mainitud aastal 1434, toona oli tegemist riigimõisaga. XV sajandil kuulus see Valimantaitistele ja Kęsgailadele. Seal sündis ka Mykolas Kęsgaila. Aastal 1444 rajati Deltuvasse esimene katoliku kirik.

XVI sajandi algul läks alev Radziwillide valdusse. Alevi staatse kohta on esimesed teated aastast 1560. Aastal 1570 rajasid Radziwillid alevisse ka kalvinistide kiriku, mille juures hakkas tegutsema kihelkonnakool. Aastast 1681 oli Deltuva Ogińskite valduses. Õiguse pidada laata sai alev aastal 1744. XVIII sajandi algul hakkas alevis tegutsema ka katoliiklik kihelkonnakool, mis suleti XIX sajandi keskpaigas.

28. juunil 1812 toimus alevi all Deltuva lahing. Tsaariajal oli alevi benekeelseks nimekujuks kas Девельтово, Дзевалтово,  Дзевалтовъ või Дзiевялтовъ. XIX sajandil läks alev Tyszkiewiczite valdusse. Deltuva põles aastal 1950 ja uuesti aastal 1937. aastal 1867 nimetati Deltuva Vilno kubermangu kuberneri Konstantin Kaufmani auks ümber Konstantinovoks, seda nime kandis alev aastani 1914. Aastast 1905 oli sealne mõis riigimõisa staatuses.

Aastal 1919 toimus alevi all Leedu Vabadussõja üks esimesi lahinguid, kus osales esimest korda leedu suurtükivägi. Toona asus Deltuva vanas kiriklas Nõukogude vägede staap, mille pihta Leedu suurtükiväelased ka tule avasid. Bolševike staapi hävitada ei õnnestunud, ent hoone sai ise sedavõrd kannatada, et selle asemele rajati uus kiriklahoone. Vanemale majale on tänapäeval asetatud mälestustahvel.

Teise maailmasõja ajal hävis alev peaaegu täielikult. Sõja järel tegutsesid selle ümbruskonnas Leedu metsavennad. Nõukogude ajal oli Deltuva kohaliku kolhoosi keskasulaks.

Viited

Välislingid 

Alev Poola geograafilises sõnastikus
Alev portaalis vietoves.Lt

Ukmergė rajoon
Leedu alevid
Leonpolis

Leonpolis (ka Levampolis) on küla Leedus Ukmergė rajoonis Deltuva vallas. Küla asub Šventoji jõe ääres. Külas asub Leonpolise mõisa hoonetekompleks. Seal tegutseb linnukasvatuse suunitlusega ettevõte UAB „Zujų paukštynas“, juba nõukogude ajal oli Leonpolis linnukasvatusega tegeleva sovhoosi keskasulaks. Küla sai oma nime sealse mõisniku Leon Michał Radziwiłłi järgi.

Viited

Välislingid 

Küla portaalis vietoves.Lt

Ukmergė rajoon
Leedu külad
Arnold Treiberg

Arnold Treiberg (2. september 1905 Narva – 15. oktoober 1973 Tallinn) oli Eesti parteitegelane ja rahvasaadik.

1939 oktoobris valiti ta Narva linnavolikogu liikmeks.

Aastatel 1944–1946 oli ta EK(b)P Narva Linnakomitee sekretär, hiljem  EK(b)P Keskkomitee kaadriosakonna juhataja asetäitja.

Aastatel 1947–1955 oli ta Eesti NSV Ülemnõukogu II ja III koosseisu saadik, 1947–1951 ka Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimehe asetäitja.

Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule.

Viited

Eestimaa Kommunistliku Partei liikmed
Eesti NSV II Ülemnõukogu liikmed
Eesti NSV III Ülemnõukogu liikmed
Narva linnavolikogu liikmed
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1905
Surnud 1973
Leonpolise mõis

Leonpolise mõis (leedu Leonpolio dvaras) on endine mõis Leedus Ukmergė rajoonis Deltuva vallas Leonpolises. Peahoone asub aadressil Sodo g. 16.

Mõis rajati XVI sajandi keskpaigas. Selle esimesed omanikud olid Radziwillid. Arvatakse, et mõisakompleks kujunes välja aastal 1721, mil Marcijona Radvilienė eraldas sealsed maad oma veel sündimata poja Leon Michał Radziwiłłi tarbeks. Aastal 1799 omandasid mõisa Tyszkiewiczid. Aastal 1912 ostis selle mõisa Taujėnai mõisa omanik Taida Radvilaitė. Aastal 1922 ostis selle mõisa Radziwillidelt arst Mykolas Devenis, Deveniste suguvõsa kätte jäi mõis ka kuni võõrandamiseni. Nemad muutsid mõisa eeskujulikuks põllumajandusettevõtteks, avasid seal kohaliku raamatukogu, maaligalerii ja rajasid sinna suure etnograafiliste esemete kogu.

Ühekorruseline klassitsistlik nelinurkse põhiplaaniga peahoone valmis XVIII sajandi keskpaigas. Hoone all paikneb kõrge poolkorrusena kelder. Peahoone sai praeguse ilme aastal 1849, aastal 1869 valmisid mõisa kõrvalhooned. Võõrandamise järel asusid seal algul kohalik raamatukogu ja algkool, hiljem ka kohaliku kolhoosi kontor. Osa hoonest oli kasutusel kinosaalina, kolhoosi tööliste tarbeks asus hoones ka saun. Leedu taasiseseisvumisel tagastati hoone õigusjärgsele pärijale Dalia Devenytė-Bobelienėle, kes selle aga aastal 2005 müüs firmale UAB „Timber Pack“. Müügi järel on alustatud hoone rekonstrueerimisega.

Lisaks peahoonele on säilinud veel mitmed mõisa kõrvalhooned: kolm teenijate maja, kuur, pruulikoja ladu, pruulikoda ja kaks lauta. Lisaks on osaliselt säilinud ka mõisa park, sealsed munakivisillutisega teed, silotorn, põhjapoolsed väravad ja tiik. Suurelt teelt viib mõisakompleksini kahe kilomeetri pikkune allee. Mõisakompleks on muinsusmälestisena kohaliku kaitse all.

Viited

Välislingid

Sissekanne Leedu mõisate saidil; fotod (leedu keeles)
Sissekanne Leedu mõisate saidil; asendiplaan (leedu keeles)
Video mõisast

Ukmergė rajooni mõisad
Sümbolmeloodia

Sümbolmeloodia on tuntud loomisviis, kus mingile tuntud viisile luuakse täiesti uued sõnad. Tihti kasutatakse parodeerimiseks väga tuntud sümbolmeloodiaid, just isamaalisi (nt "Kui Kungla rahvas kuldsel a`al kord istus maha jooma") või isegi hümne, kuna need on levinud paljude inimeste seas. Sümbolmeloodiatel on koht rahva mälus ning identiteedis, nad loovad seoseid ning tähendusi.

Sümbolmeloodiad on tänapäeva laulu- ja luuleloomingus populaarsed. Sümboolselt ei mõju mitte ainult tuntud lauluviis, vaid ka uued sõnad, mille funktsioon on pakkuda kas poliitilisi, ühiskondlikke või kultuurilisi vihjeid ja seoseid. Enamasti viisist piisab,  et sümbolmeloodiaid ära tunda. Oluline on veel esitusviis, milles ilmnevad laulu muusikalised tunnused, kuid mis võivad olla nihkes.

Sümbolmeloodiaid Eesti kultuuris 

Tuntud sümbolviis, millele eestikeelseid sõnu on seatud, on Ameerika rahvaviis "Yankee Doodle". See meenutab oma viisi ning meloodia poolest eesti uuemaid rahvalaule. Ka kasutas seda meloodiat raadiojaam Ameerika Hääl oma saate algussignaalina. Kuna see oli osa keelatud läänemaailmast, siis kandis see ka poliitilist sõnumit. Eestis on tehtud sellel viisil mitmeid tekste, näiteks EÜE-laulud "Kuldre marsirood" ja "EÜE ja Euromais". Veel ka Jaan Malini luuletus "Jüriöö eelseisund ehk Pardiajajatele"(1986), mida on laulnud ansambel Viies Ratas ning Indrek Rüütle "Ei eesel pole elevant"(1997). Ka ansamblitel Kulo ja J.M.K.E. on oma versioonid sellest laulust. 

Sümbolmeloodiat iseloomustab Contra kaver "Tüütu kärbes", mis on tehtud Suzanne Vega kuulsale laulule, algab see nii:  näpin voodi nurgas kotte [null /]  Und ei tule terve öö / vahelduseks tapan rotte / see on ainus meeldiv töö. 

Näiteks on ukraina rahvatantsust – kasatšokist – inspireeritud "Tantsulaul". Contra on loonud sellest "Kassatšekki"(1992), mis on üleminekuaja perioodi ilmestav tekst, mille peateemadeks on vägivald ja vaesus.

Viited
Vandliranniku kaaja

Vandliranniku kaaja ehk aafrika mahagon (Khaya ivorensis) on meelialiste sugukonda kuuluv heitlehine lehtpuu. Vandliranniku kaaja kasvab Lääne-Aafrikas Libeeriast Nigeeriani. Puuliik kuulub ohualtina (tähis VU) Rahvusvahelise Looduskaitseliidu punasesse nimestikku.

Botaanilised tunnused 
Vandliranniku kaaja koor on üsna sile, värvuselt hallikas või pruunikas, korbatunud ümarate soomustena. Puu tüvi on jäme, 1–1,5 m läbimõõduga, puu kasvab 30–40 m pikkuseks. Noored lehed on punaka värvusega liitlehed, mis puu vananedes muutuvad roheliseks. Õisik kasvab kobarana, harunenud, värvuselt valged ja magusa lõhnaga. Vili on puitunud, keraja kujuga kookon, mis sisaldab tiibadega seemneid.

Puidu omadused ja kasutamine 
Aafrika mahagoni lülipuit võib varieeruda kahvaturoosast kuni punakaspruunini. Ristlõike värvus muutub vanusega enamasti tumedamaks. Puit on kõva, kuid kerge, talub niiskust ja kestab kaua. Puidu vastupidavus kriimustustele on keskmine, vastupidavus löökkoormusele aga väga väike. Puidu tihedus on 540–590 kg/m3. Puidu mädanemiskindlus on keskmine, kaitse putukate vastu pigem nõrk. Puidul ei ole äratuntavat lõhna.

Kaajapuit on kergesti töödeldav nii käsitsi kui ka masinatega, see on kergesti liimitav ning puitu on lihtne naelu sisse lüüa. See on samuti hästi peitsitav ja poleeritav ning pindmiselt töödeldav. Välitingimustes peab puit vastu 10–15 aastat. Võrreldes tavalise tarbepuiduga on aafrika mahagon puidukaitsevahendiga raskesti töödeldav. Puit kuivab kiiresti.

Aafrika mahagoni on väärispuit, mille kõige tuntum kasutusala on mööblitööstus. Lisaks mööblile kasutatakse puitu pankade ja poodide siseviimistluseks, auto- ja laevatööstuses, tisleritöödel, tiib- ja püstklaverite valmistamisel. Puidujääkidest tehakse vineeri ja saepuruplaate, koort ja juuri kasutatakse meditsiinis külmetuse ja köha raviks.

Viited 

Seebipuulaadsed
Andres Lemba

Andres Lemba (sündinud 6. detsembril 1968 Tallinnas) on Eesti helilooja, koorijuht ja pedagoog.

Haridus
Ta on lõpetanud koorijuhtimise erialal Tallinna Muusikakeskkooli 1987. aastal Eda Kõrgemägi juhendamisel ja Eesti Muusikaakadeemia 1994. aastal professor Ants Sootsi juures.

Töökäik
Andres Lemba töötab alates 1992. aastast Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis muusikateoreetiliste ainete õpetajana.

Aastatel 2000–2006 oli ta Raplamaa noorte meeskoori peadirigent, aastatel 2005–2016 Vanalinna Muusikamaja tütarlastekoori kontsertmeister. 2003. aastast on ta Rahvusooper Estonia poistekoori koor- ja kontsertmeister.

Looming 
Andres Lemba on kirjutanud nii kammer- kui ka koorimuusikat ning seadnud eri žanrites muusikat koorile ja orkestrile. 2014. aasta üldlaulupeol kõlas naiskooride esituses Ly Seppeli sõnadele kirjutatud "Haned-luiged" ja ühendkooride esituses tema seatud Kait Tamra laul "Oma saar".

2014. aastal toimunud rahvusvahelise vokaalmuusika festivali VocalEspoo kooriloomingu konkursil võitis tema meeskooriteos "Sanctus" I preemia ning segakoorile kirjutatud "Miserere" jagas II preemiat.

2017. aasta noorte laulupeol kõlas poiste- ja noormeestekooride esituses tema "Minu juurte lugu" (tekst Anli Eha), lastekooride esituses seade Mari Jürjensi laulust "Paradiis" ning neidudekoorile kirjutatud seade Mari Kalkuni "Om laulust".

Tunnustus 
 2015 – aasta koorihelilooja
 2016 – Riho Pätsi Koolimuusika Fondi stipendium

Viited

Välislingid 
 Andres Lemba Eesti Muusika Infokeskuse veebilehel

Sündinud 1968
Eesti heliloojad
Eesti koorijuhid
Eesti muusikapedagoogid
UEFA rahvuste liiga

UEFA rahvuste liiga (inglise keeles UEFA Nations League) on 2018. aastal alustanud Euroopa jalgpalli rahvuskoondistele mõeldud võistlus. Liigat korraldab UEFA.

Struktuur
Rahvuste liiga koosneb neljast tugevusgrupist ehk liigast (A, B, C ja D). A-liiga on kõige tugevam, D-liiga kõige nõrgem. Iga liiga jaguneb 4 grupiks, milles paiknevad meeskonnad mängivad omavahel ühe korra nii kodus kui ka võõrsil. Turniiri lõppedes langevad A-, B- ja C-liiga gruppide viimased meeskonnad järgimiseks turniiriks aste madalamasse liigasse ning nende asemele tõusevad vastavalt B-, C- ja D-liiga gruppide esimesed aste kõrgemasse liigasse. Ainsaks võimalikuks erandiks on C-liiga relegatsioon, sest igas alagrupis ei ole võrdne arv meeskondi (üks alagrupp on kolmeliikmeline). D-liigasse langevad kõk neljandana lõpetanud meeskonnad (kokku 3) ning üks neljast kolmanda kohaga lõpetanud meeskonnast, olenevalt mängude tulemustest. Mistõttu võib ühest alagrupist langeda D-liigasse 2 meeskonda ning ühest kolmeliikmelisest alagrupist mitte ükski. A- ja B-liigas oli 12, C-liigas 14 ja D-liigas 16 meeskonda.

EM-i eelsel hooajal pääseb igast liigast 1 meeskond Euroopa meistrivõistlustele - iga liiga gruppide parimad (meeskond, kes kvalifitseerub EM-ile läbi valikturniiri, loovutab oma koha paremuselt järgmisele meeskonnale) mängivad omavahel välja pääsme EM-ile.

2020/21 hooaja eel muudeti liiga struktuuri: A-, B- ja C-liigas on 16 ning D-liigas 7 meeskonda. Samuti muudeti liigadevahelise tõusmise-langemise loogikat.

Osalevad koondised
Osalevad UEFA kõik 55 liiget:

Välislingid
UEFA Rahvuste Liiga: puust ja punaseks Soccernet.ee, 4. oktoober 2017
VIDEO: Mis on UEFA rahvuste liiga? jalgpall.ee, 23. jaanuar 2018
Rodeo (film)

"Rodeo" on 2017. aastal valminud tagasivaateline dokumentaalfilm Mart Laari esimesest valitsusest aastail 1992–1994. Filmirežissöörid on Kiur Aarma ja Raimo Jõerand, stsenarist Raimo Jõerand.

Eesti dokumentaalfilmid
2017. aasta filmid
Laulumäng

Laulumäng. Lõbus rahvalik naiivsevõitu ja lihtsakoeline teatritükk kõnedialoogide, laulu- ja instrumentaalmuusika numbritega. Eestipärane kohalike oludele ning kasutada olnud näitlejate võimeid arvestav mugandus sakslaste Singspielist. Nimetati suupäraselt laulumänguks, aga käsitleti ka kui ooperi ja lustimängu vahevormi. Kuna see lavaline meelelahutus osutus saksakeelsetes Euroopa maades väga elujõuliseks ja levis kiiresti, siis saksa kultuuriruumiga seotud Eesti võttis selle samuti oma modifikatsioonidega kasutusele.

Eestisse jõudis sakslaste Singspiel Vanemuise seltsi vahendusel. August Wiera lavastas 1886. aastal Wilhelm Heinrich Louis Mannstaedti teose Humbug (1880) järgi oma laulumängu Ilumäe piimatüdruk, mis sai publikult väga hea vastuvõtu. See innustas Wiera truppi esitama järgmisel aastal August Conradi Unter dem Birnbaum eestikeelse variandi Õunapuu all. Edukateks osutusid ka Ebaparun ehk Kaltsukuningas (1888), August ja Klaara ehk Seisuste vaheseinad (1888), Mängumehe laulud (1889), Ema õnnistus (1889), Kuldvähk (1892), Postimees ehk Vana arm ei roosteta (1892), Staab-kornist (1894) jt, mille juured olid kõik Saksamaa Singspielide mullas.

Domineerisid talupojateemad ja kosjateemad, sageli toimusid sündmused jaaniõhtul. Populaarne oli kui vaene peategelane vastandus rikkale ja vaene tüdruk sai rikkale mehele. Sündmuste kulgu anti edasi regivärsilise lauluga, stseene etendati dramaatiliselt ja laval liiguti tantsuliselt. Vahel ilmestati lugu pantomiimiga. Teksti autoriteks olid tavaliselt August Kitzberg ja Karl August Hindrey. Vahel ka Oskar Luts ja Hugo Raudsepp. Eesti oma laulumängude peamisteks autoriteks olid Eduard Oja ja Juhan Simm. Estonia Seltsi varasemas tegevuses ei olnud laulumängudel repertuaari kujundamisel sellist kaalu nagu Tartus. Tallinnas mängiti alates 1895. aastast peamiselt Wiera repertuaari, nagu Udumäe kuningas ja Puriküla pruudid. Nende lavastamise eest hoolitses esialgu Wilhelm Thal ning hiljem Paul Pinna ja Theodor Altermann. Nende initsiatiivil oli laulumängudena repertuaaris Veiderdaja, Lilleoru Elsa, Seisuste vaheseinad, Kaltsukuningas, Ilumäe piimatüdruk jt.

1906. aastal valminud Vanemuise uus teatrimaja ajendas muutma repertuaaripoliitikat. Wiera enda kirjutatud laulumängud jäid tagaplaanile. Asemele tulid Viini ja saksa operetid.
Edmond Audran

Edmond (Achille) Audran (12. aprill 1840 Lyon – 17. august 1901 Tierceville) oli prantsuse helilooja, üks prantsuse operetikoolkonna alusepanijaid. Operetid paistsid silma meloodilisuse ja rütmilise varieerumise poolest.

Õpingud 
Õppis Pariisi École Niedermeyeris Jules-Laurent Duparto juures. Võitis 1859. aastal kompositsioonivõistlusel esimese auhinna. Asus 1861 elama Marseillesse, kus tema isa, Opéra-Comique'i endine tenor Marius-Pierre Audran sai konservatooriumis lauluõpetaja koha. Töötas St. Josephi kirikus organistina ja kirjutas vaimulikku muusikat. Komponeeris Giacomo Meyerbeeri matusteks leinamarsi ja mõned laulud provansi dialektis tekstile.

Operetilooming 
1862. aastal kirjutas Eugène Scribe'i vodevilli tekstile koomilise ooperi "L'ours et le pacha" ("Karu ja paša"), kuid see jäi erilise tähelepanuta, nagu ka järgmised kaks Marseille teatrile loodud ühevaatuselist koomilist ooperit. 1866 katsetas operetiga "Le petit poucet" ("Väike pöialpoiss"), mis samuti ei äratanud erilist tähelepanu. Läbimurdeks kujunes 1877 loodud operett "Le grande mogol" ("Suurmogul"). Sai seejärel Pariisi Bouffes-Parisiensi impressaariolt Louis Cantinilt kutse tulla sellesse teatrisse komponistiks. "Les noces d'Olivette" ("Olivette'i pulmad") ja paljudes Euroopa teatrites esitatud "La mascotte" ("Maskott") olid juba väga edukad operetid ja tõid talle rahvusvahelise tuntuse. Eriti menukad olid tema teosed Inglismaal. Kujunes Pariisis Charles Lecocqi peamiseks konkurendiks ja Offenbachi operetitraditsioonide jätkajaks. 1886 komponeeritud "La cigale et la fourmi" ("Rohutirts ja sipelgas") ingliskeelne versioon "The Cicada" püsis Londoni Strandi teatri repertuaaris üle aasta. Suurt rahvusvahelist edu tõid ka "Miss Helyett" ja eriti "La poupée" ("Nukk").

Viimastel eluaastatel kannatas psüühikahäirete all, mistõttu tõmbus tagasi Pariisi ühiskondlikust elust.

Kirjutas 36 operetti, koomilist ooperit ja vodevilli ning ühe edutu tõsise ooperi ("Photis").

Eestis on lavastatud "La poupèe" kui "Nukuke" 1915. ja 1920. aastal Estonias ning 1922. aastal Vanemuises; "La mascotte" pealkirjaga "Õnneingel" 1914. aastal Estonias.

Peamised teosed 
Kui pole teisiti märgitud, on esiettekanne toimunud Pariisis.
 L’ours et le pacha (Marseille, 1862) 
 La chercheuse d’esprit (Marseille, 1866) 
 Le petit poucet (Marseille, 1868) 
 Le grande mogol (Marseille, 1877) 
 La Saint-Valentin (1878) 
 Les noces d’Olivette (1879) 
 La mascotte (1880) 
 Der Glückengel (1880) 
 Gillette de Narbonne (1882) 
 Les pommes d’or (1883) 
 La dormeuse éxeillée (1883) 
 Pervenche (1885) 
 Serment d’amour (1886) 
 Indiana (London, 1886) 
 La cigale et la fourmi (1887) 
 Le puits qui parle (1888) 
 La petite fronde (1888) 
 La fille de Cacolet (1889) 
 Miss Helyette (1890) 
 Article de Paris (1892) 
 Sainte Freya (1892) 
 Madame Suzette (1893) 
 La duchesse de Ferrare (1895) 
 Photis (ooper, Genf, 1896) 
 La poupée (1896), 
 Monsieur Lohengrin (1896) 
 Les petites femmes (1897) 
 Le sœurs Gaudichard (1899) 
 Le curé Vincent (1901)

Prantsuse heliloojad
Sündinud 1840
Surnud 1901