joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Håkon V Magnusson

Håkon V Magnusson (1270 – 8. mai 1319) oli Norra kuningas aastail 1299–1319. Ta oli viimane Kaunisjuukse dünastiast pärit Norra kuningas.

Håkon sündis Norra kuninga Magnus Lagabøte ja tema abikaasa Taani Ingeborgi noorema pojana. 1299. aastal suri Håkoni vanem vend Eirik Magnusson. Et Eirikul ei olnud meessoost järeltulijat, sai troonile Håkon.

Võimule saades jätkas ta oma venna vaenulikult meelestatud poliitikat Taani suhtes, kuid 1309. aastal sõlmis ta Taaniga rahu. Sisepoliitikas piiras ta suurülikute võimu ja suurendas kuninga oma.

Håkoni surma järel sai troonile tema alaealine tütrepoeg Folkungite dünastiast Magnus Eriksson, kes aastast 1319. valitses Norrat ja Rootsit (1319–1343) 

Håkon maeti Oslo Neitsi Maarja kirikusse. Hiljem kiriku varemetes tehtud väljakaevamistel leiti Håkoni ja tema abikaasa Eufemia säilmed, mis maeti ümber Akershusi kindlusesse.

Perekond
Håkon oli abielus Rügeni vürsti Wizlaw II tütre Eufemiaga. Abielust sündis:
Ingeborg (1301– u. 1360), abiellus Rootsi hertsogi Erik Magnussoniga (surnud 1318). Erik surma järel abiellus ta Lõuna-Hallandi hertsogi Knut Porsega, kellel Taani kuningas andis 1329. aastal, pandiks laenu vastu Eestimaa hertsogkonna lääniks.  Erik Magnussoni ja Ingeborgi pojast Magnus Erikssonist (sünd. 1316), sai hiljem sai Rootsi ja Norra kuningas. 

Abieluväliselt oli Håkonil ka tütar Agnes, kes oli abielus Hafthor Jonssoniga.

Sugupuu

Vaata ka
Norra kuningate loend

Kasutatud kirjandus
Sakina Kagda, Barbara Cooke. "Norway". Marshall Cavendish. 2006. Lk. 30
T.K Derry. "History of Scandinavia". Lk. 59-60
Eric Braun. "Norway in Pictures". Twenty-First Century Books. 2003. Lk. 26
Malcolm Barber. "The two cities: medieval Europe, 1050-1320". Routledge. 2004. Lk. 350

Välislingid
Håkoni perekond ja sugupuu

Norra monarhid
Sündinud 1270
Surnud 1319
Albert-August Tiimann

Albert-August Tiimann (vene keeles Тийман Альберт-Август) (13. jaanuar (ukj) 1889 Narva, Peterburi kubermang – 1942 NSV Liit) oli eesti kommunist ja Eesti Töörahva Kommuuni Narva Töörahva Saadikute Nõukogu Täitevkomitee esimees aastail 1918–1919. 

Albert-August Tiimann õppis Peterburis lukksepaks.

1904. aastal astus ta kommunistlikku parteisse. 1917. aastal pärast veebruarirevolutsiooni sai Tiimannist Narva kommunistide ja nõukogude täitevkomitee juhtiv tegelane.

1917. aastal taganes ta Saksa okupatsioonivägede eest Venemaale ja tegutses Jamburgis, olles VK(b)P Jamburgi Komitee esimees.

Eesti Töörahva Kommuuni ajal töötas Tiimann Narva  Töörahva Saadikute Nõukogu täitevkomitee esimehena. Rahvusarhiivi teadus- ja publitseerimisbüroo peaspetsialist-teaduri Valdur Ohmanni andmeil vahistati Töörahva Kommuuni võimuperioodil Tiimanni juhtimisel Narvas 208 inimest, kellest 34 hukati (neist 19 süüdistatuna kriminaalkuritegudes, mitte poliitilise meelsuse või vaenuliku suhtumise eest uude riigikorda). Osa vahistatutest olid valgekaartlaste lähikondsed, kes võeti pantvangi. Narva linnasekretäri Ants Liimetsa 2017. aasta andmeil oli mahalastuid 67 ja hukatuid kokku arvatavasti üle 100. Ta märgib, et kui vastaste mahalaskmist võib kuidagi mõista, siis 6 isikut oli hukatud kui "kahtlased inimesed". Liimetsa teada lasti inimesi maha igasuguse uurimise ja kohtuta. Aasta hiljem ütles Liimets tapetuid olevat 126. Ajakirjaniku ja ajaloolase Taavi Minniku andmeil hukati linnas poolsada ja vangistati üle 200 narvalase. Minnik leiab arhiividokumentidele viidates, et see toimus Albert-August Tiimanni ja teise juhtiva Narva bolševiku, Ants Daumani teadmisel ja juhtnööride järgi. Ajalooharidusega poliitiku Eldar Efendijevi teada osalesid Tiimann ja Dauman represseerimistes ning nende allkirjad on dokumentidel, mille alusel väga palju inimesi hukati.

1919. aastal asus Albert-August Tiimann Nõukogude Venemaale, kus töötas juhtivatel töökohtadel majanduse vallas. 1940. aastal Tiimann arreteeriti ja ta suri vangistuses 1942. aastal. Nõukogude võim rehabiliteeris Tiimanni 1956. aastal.

Pärast Teist maailmasõda Narva rajatud tänav, mis algselt kandis nime Soldina tänav (teiste allikate järgi Soldino tänav), nimetati Narva linna TSN TK otsusega nr 256 10. juulist 1974 tema järgi ümber Albert-August Tiimani tänavaks "eesmärgiga jäädvustada ajalukku silmapaistva võitleja ja revolutsionääri nimi". Osutades Tiimanni osalusele repressioonides ja Eesti Vabariigi vastasele tegevusele on korduvalt esitatud üleskutseid Albert-August Tiimanni tänava (ja sarnastel põhjustel ka Narva Ancis Daumani tänava) nimi ära muuta.

Viited

Narva linnapead
Eestimaa Kommunistliku Partei liikmed
Sündinud 1889
Surnud 1940
Eesti represseeritud isikud
Edgar Heinrichsen

Edgar Heinrichsen VR I/3 (11. juuli 1887 Tallinn – 9. juuni 1966 Oldenburg) oli eesti insener.

Lõpetas Tallinna Reaalkooli ja õppis seejärel tehnikaülikoolis Karlsruhes. 1910. aastal lõpetas Kyffhäuseri polütehnikumi Schwarzburg-Rudolstadtis. Alustas töötamist Tallinna era-elektrijaama juhatajana. 1911. aastal asus tööle arvutusinsenerina  AS Voltas. 

Esimese maailmasõja ajal oli Peeter Suure sõjasadama elektrotehnilise osakonna ülema abi, seejärel saksa okupatsiooni ajal samas asunud keiserliku mereväe sadamatöökojas peaelektrotehnik. Vabadussõja ajal teenis Riigi Sadamatehaste peainsenrina, seejärel mereväe rannakindluste ehitusosakonna ülemana ja sadamatehaste valitsuse ülemana. Sadamatehaste üleviimisel kaubandus-tööstusministeeriumi alla arvati Heinrichsen reservi. Riigi sadamatehastes töötatud ajal osales soomusrongide ja -autode ehitamises, mille eest teda autasustati Vabadusristi I liigi 3. järguga.

Töötas seejärel tehnilise juhatajana AS Nagel, Knabe ja Ko tehases ja õppejõuna Tallinna Tehnikumis. 1929. aastast oli AS Volta tehniline direktor.

Välislingid
Tallinna Tehnikumi õppejõudude grupifoto, Edgar Heinrichsen tagareas vasakult teine
Ohvitseride andmekogu

Eesti insenerid
Vabadusristi I liigi 3. järgu kavalerid
Sündinud 1887
Surnud 1966
Dessau-Roßlau

Dessau-Roßlau on kreisivaba linn Saksamaa idaosas Saksi-Anhalti liidumaal. Asub Mulde jõe suudmes Elbe ääres.

Dessau-Roßlau loodi 1. juulil 2007 Dessau ja Roßlau linna ühinemisel.

Dessaud mainitakse esmakordselt 1213. aastal, kuid mõned linnaosad on üle 1000 aasta vanad.

Vaatamisväärsused 
Bauhausi koolihoone, kuulub UNESCO maailmapärandi nimistusse.

Viited

Välislingid 

Dessau-Roßlau koduleht

Saksi-Anhalti linnad
Teodor Kalberg

Teodor (Theodor) Kalberg VR I/3 ( Päidla – 6. veebruar 1969 Norrköping) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant). Ta osales Esimeses maailmasõjas ja Vabadussõjas, teenis Õhukaitses ja Teise maailmasõja ajal oli ohvitser Omakaitses.

Elulugu

Teodor Kalberg sündis 1892. aastal Päidla külas Tartumaal Kaarel Kalbergi pojana. Ta lõpetas 1914. aastal Tartu Õpetajate Ühisuse Kaubanduskooli ja tegutses seejärel lühikest aega Venemaal kaupmehena.

Esimese maailmasõja alguses mobiliseeriti Kalberg Vene sõjaväkke. 1917. aastal lõpetas ta Irkutski 3. lipnikekooli ja saadeti rooduülemana Rumeenia rindele. Enne Vabadussõja algust naasis Kalberg Eestisse.

Ta teenis ohvitserina Tallinna 1. ja 2. kaitsepataljonis, tõusis kiiresti teenistusredelil ja sai peagi Kaitseliidu ülema adjutandiks. 1921. aastal autasustati teda Vabadusristiga.

1925. aastal lõpetas Kalberg Lennukooli lendurvaatlejate erikursuse. Samal ajal viidi ta üle Lennuväerügementi. Seejärel teenis ta Lasnamäel Lennubaasis ja Õhukaitse Staabis.

1937. aastal lõpetas Kalberg Kõrgema Sõjakooli sõjamajanduse alal. Järgmisel aastal ülendati ta kolonelleitnandiks ja 1939. aastal viidi üle 2. Diviisi intendandiks.

Nõukogude okupatsiooni algul määrati Kalberg Punaarmee 42. laskurpolgu majandusülemaks. Suvesõja ajal õnnestus tal väeosast põgeneda ja sakslaste poole üle minna. Seejärel aitas ta organiseerida Omakaitset ja oli selle staabiülemaks.

1944. aastal, enne uut Nõukogude okupatsiooni, lahkus Kalberg oma perekonnaga Rootsi. Ta töötas Norrköpingis arhivaarina ja raamatukoguhoidjana, 1959. aastal määrati ta pensionile.

Kalberg oli EELK Norrköpingi koguduse nõukogu liige ja üks Eesti Rahvusliku Koondise Norrköpingis asutajaid.

Ta suri 6. veebruaril 1969 ja on maetud Norrköpingi Matteuse kalmistule. Seal puhkab ka tema naine Salme Kalberg (1899–1998).

Lennuväerügemendi koosseis
Lennubaasi koosseis
Eesti lendurid
Kaitseliidu peastaabi koosseis
Vabadussõja veteranid
Vabadusristi I liigi 3. järgu kavalerid
Eestlased Rootsis
Sündinud 1892
Surnud 1969
Kusta Vesilo

Kusta Vesilo (kuni 11. aprillini 1935 Gustav Mihkelson, 17. aprill 1900 Uulu, Pärnumaa – 23. august 1969 Sydney) oli Eesti sõjaväelane (major).

Elukäik
Jättis Vabadussõja puhkedes pooleli Pärnu Reaalkooli kuuenda klassi ning astus 11. veebruaril 1919 vabatahtlikuna Pärnu Kaitsepataljoni. 13. märtsil 1919 viidi üle Pärnu linna komandandi komandosse. 15. juulist 1919 – 06. augustini 1921 õppis Sõjakooli esimesel rahuaegsel kursusel jalaväe alal ning ülendati seoses selle lõpetamisega alamleitnandiks. 

Sõjakooli lõpetamisel asus teenima lennuväes, kus määrati Merilennu salga nooremohvitseriks. Samal ajal õppis lennuväe õppejaoskonnas lendurvaatlejate kursusel, mille lõpetas 1. jaanuaril 1923 ning kinnitati lendurvaatleja kutses. 15. märtsist 1924 (seoses lennuväerügemendi formeerimisega) viidi üle Tartus asunud eskadrilli nr. 1 lendurvaatlejaks. 1927. a. nimetati sama üksus eskadrilliks nr. 5, Kusta Vesilo jätkas samas teenistust lendur-vaatlejana. 15. jaanuarist 1928 viidi ta üle  Lennubaasi ning määrati selle relvurohvitseriks.
1940. a. teenis K.Vesilo Lennubaasi adjutandi ametikohal. 

Pärast Nõukogude Liidu relvajõudude toetusel organiseeritud juunipööret, alustas uus riigivõim Lennubaasi likvideerimist.  Kusta Vesilo viidi üle Sõjavägede Staapi kindralmajor August Kasekampi käsutusse ja arvati 10. novembrist 1940 seoses eestlastest koosnevate koosseisude vähendamisega reservi.

1. märts 1942 määrasid Saksa okupatsioonivõimud ta Omakaitse Elva pataljoniülemaks, 1944. a. juhatas Omakaitse Tartu maleva lahingpataljoni. Lahkus Eestist koos Wehrmachti taganevate vägedega Saksamaale, kust 1949. a. asus elama Austraaliasse. Rajas Sydney lähedale maasikafarmi. Lõpetas 1952. a. Sydney Tehnikaülikooli ehitusinsenerina.

Auastmed
 5. august 1921 - ülendatud alamleitnandiks
 25. november 1925 – ülendatud leitnandiks
 18. veebruar 1931 – ülendatud kapteniks
 18. veebruar 1938 – ülendatud majoriks

Tunnustus
 Vabadussõja mälestusmedal
 Kotkaristi V klassi teenetemärk - 21. veebruar 1940

Kirjandus
Toivo Kitvel, Toomas Türk, Arvo Vercamer. "Põhjakotkad" Külim, Tallinn 2011

Välislingid
Ohvitseride andmebaas

Lennuväerügemendi koosseis
Lennubaasi koosseis
Eesti lendurid
Kotkaristi V klassi teenetemärgi kavalerid
Eestistatud nimega inimesed
Eestlased Austraalias
Sündinud 1900
Surnud 1969
Norra vapp

Norra vapp on Norra riigivapp. 

Vapi kolmnurksel punasel kilbil on kujutatud vasakule vaatavat kuldset kroonitud lõvi, kes hoiab käes hõbedase teraga kirvest. Vapikilbi kohal on punakuldne kroon.

Ajalugu
Norra vapp on Euroopa üks vanimaid. Alguses oli kuningliku koja personaalne vapp. Magnus Paljasjalg (1093–1103) kasutas esimesena lõvi motiivi. Håkon Vana (1217–1263) kasutas kilpi, kus oli kujutatud lõvi. 1280 Eirik Magnusson lisas lõvile krooni ja kirve.

Viited

Vapid riigiti
Norra sümboolika
Oslo Ülikool

Oslo Ülikool (norra Universitetet i Oslo; ladina Universitas Osloensis) on ülikool Norra pealinnas Oslos. See on Norra kõige vanem, kõige suurem ja kõige prestiižikam ülikool.

See asutati 1811. aastal Kuningliku Frederiki Ülikooli (norra Det Kongelige Frederiks Universitet ja ladina Universitas Regia Fredericiana) nime all. Eeskuju võeti Berliini Ülikoolist, algselt nimetati Taani ja Norra kuninga Frederik VI järgi. Praeguse nime sai ülikool 1939. aastal.

Ülikoolis on võimalik õppida teoloogiat, õigusteadust, arstiteadust, matemaatikat, humanitaarteadusi, loodusteadusi, sotsiaalteadusi, hambaravi ja pedagoogikat.

Praegu on ülikoolis ligikaudu 25 000 tudengit ja 4600 töötajat. Aastal 2007 tunnistati Oslo Ülikool Norra parimaks ülikooliks, Euroopas oli ta paremuselt 19. ja maailmas 69. ülikool, seega võib seda julgelt nimetada üheks juhtivaks ülikooliks Skandinaavias.

Enne ülikooli asutamist oli Kopenhaageni Ülikool ainuke Norras ja Taanis.

Viis Oslo Ülikooli kasvandikku ja töötajat on pälvinud Nobeli auhinna.

Rektorid 

1907–1911 Waldemar Christofer Brøgger
1912–1918 Bredo Henrik von Munthe af Morgenstierne
1919–1921 Fridtjof Nansen
1919–1921 Axel Holst
1921–1927 Fredrik Stang
1928–1936 Sem Sæland
1937–1941 Didrik Arup Seip
1941–1945 Adolf Hoel
1946–1951 Otto Lous Mohr
1952–1957 Frede Castberg
1958–1963 Johan Tidemann Ruud
1964–1969 Hans Vogt
1970–1972 Johs. Andenæs
1973–1976 Otto Bastiansen
1977–1984 Bjarne A. Waaler
1985–1992 Inge Lønning
1993–1998 Lucy Smith
1999–2001 Kaare R. Norum
2002–2005 Arild Underdal
2006–2009 Geir Ellingsrud
alates 2009 Ole Petter Ottersen

Vaata ka
Põhjamaade Soouuringute Instituut

Viited

Välislingid 
 Koduleht

Norra ülikoolid
Oslo
Bergens Tidende

Bergens Tidende on Norras Bergenis ilmuv norrakeelne päevaleht, mis on trükiarvult Norra neljas ajaleht ja suurim regionaalne ajaleht. Ajaleht ilmub alates 2. jaanuarist 1868. 15. septembrini 2006 ilmus täisformaadis, praegu ilmub tabloidformaadis. 

Bergens Tidende on liberaalne erakondadest sõltumatu ajaleht. Omanikeks on Schibsted, Orkla, Sparebanken Vest ja Rootsi perekond Ander.

2006. aastal oli trükiarv 87 000. 2005. aastal oli ajalehel iga päev u 260 000 lugejat, peamiselt Hordalandi ja Sogn og Fjordane maakondades. 

Peatoimetaja on Einar Hålien.

Ajalehel on regionaalne telekanal BTV.

Välislingid 

Bergens Tidende koduleht

Bergen
Norra ajalehed
Edmund Sepik

Edmund Sepik VR II/3 (2. september 1895 Tallinn – 19. september 1969 Bocholt) oli Eesti sõjaväelane (kapten).

Auto-Tankirügemendi koosseis
5. Üksiku Jalaväepataljoni koosseis
Vabadusristi II liigi 3. järgu kavalerid
Vabadussõja veteranid
Sündinud 1895
Surnud 1969
Ilmar Kaasik

Ilmar Kaasik (13. oktoober 1914 Riia – 4. jaanuar 1970 London) oli Eesti (nooremleitnant) ja Saksa (kapten) sõjaväelane.

Auto-Tankirügemendi koosseis
Eesti sõjaväelased Saksa sõjaväes Teises maailmasõjas
Eestlased Suurbritannias
Sündinud 1914
Surnud 1970
Norra kirjanike loend

''Siin on loetletud norra kirjanduse autoreid.

 Andreas Leigh Aabel
 Thorvald Aadahl
 Gustav Aagaard
 Oscar Aagaard
 Olav Aaraas
 Solveig Aareskjold
 Berthe Canutte Aarflot
 Ivar Aasen
 Peter Asbjørnsen
 Bjørnstjerne Bjørnson
 Ketil Bjørnstad 
 Johan Borgen
 Tor Åge Bringsværd
 Lars Saabye Christensen
 Camilla Collett
 Niels Fredrik Dahl
 Gro Dahle 
 Olav Duun
 Arnljot Eggen
 Thorbjørn Egner
 Sven Elvestad 
 Kjartan Fløgstad
 Jon Fosse
 Karin Fossum
 Nikolaj Frobenius
 Jostein Gaarder
 Johan Nordahl Brun Grieg
 Frode Grytten
 Trygve Gulbranssen 
 Knut Hamsun
 Hans Herbjørnsrud
 Henrik Ibsen
 Roy Jacobsen
 Georg Johannesen
 Alexander Kielland
 Jan Kjærstad
 Christian Krohg
 Steinar Lem
 Jonas Lie
 Unni Lindell
 Merethe Lindstrøm
 Erlend Loe
 Øystein Lønn
 Cecilie Løveid
 Maja Lunde
 Rudolf Muus
 Jo Nesbø 
 Rudolf Nilsen
 Sigbjørn Obstfelder
 Hanne Ørstavik
 Maria Parr
 Per Petterson
 Alf Prøysen
 Anne B. Ragde
 Fredrik Skagen
 Kim Småge
 Dag Solstad
 Tore Stubberud
 Peter Wessel Zapffe
 Þorbjörn Hornklofi 
 Linn Ullmann
 Tor Ulven
 Sigrid Undset
 Tarjei Vesaas
 Bjørg Vik
 Herbjørg Wassmo
 Jo Nesbø

 
Kirjanike loendid
III üldlaulupidu

III üldlaulupidu toimus 23.–25. juunil (vkj. 11.–13. juunil) 1880 Tallinnas. Laulupeo üldjuhid olid Johannes Kappel ja pasunakoore juhatanud David Otto Wirkhaus. Ametlikult palus peo korraldanud Lootuse selts luba Aleksander II 25. valitsemisaasta tähistamiseks.

Carl Robert Jakobson ja tema mõttekaaslased heitsid kahele esimesele üldlaulupeole ette liigset saksa- ja kirikumeelsust. Kurdeti, et Tartusse jõuab liiga vähe koore ja ka kuulajad on vaid ühest piirkonnast. Johann Voldemar Jannseni väimees Heinrich Rosenthal hakkas Tallinnas koostama oma peotoimkonda, jäädes ise asepresidendiks. Presidendiks kutsuti arstiteadlane Carl von Wistinghausen. 

Peotoimkonda kuulusid veel kirjatoimetaja A. Einvald, kirikuõpetaja Woldemar Grohmann, endine maakohtusekretär Ed. Koch, kooliõpetaja H. Stein, Tallinna linnavolinik Thomas Jakobson, kaupmees C. Langebraun, kaupmees Andreas Brommig, Tallinna Jaani kiriku köster Assmuth, sadulsepp O. Moorfeldt, ametnik Paul Wender, kaupmees H. Schiffer ja kingsepp Treumann.

Peol osalesid meeskoorid ja puhkpilliorkestrid. Kokku osales 48 esinejate rühma 782 tegelasega.

Peoplats asus Kadrioru läheduses Lutheri heinamaal, mida praegu tähistab laulupeo mälestuskivi. Teisel päeval oli peol hinnanguliselt 10 000 pealtvaatajat.

1910. aastal nimetati peoplatsi järgi Laulupeo tänav.

III üldlaulupeo kava 
1. päev:

Väägvere orkester lauljate kaasalaulmisega
 "Meil tuleb abi jumalast" (koraal)
Meeskoor
 "Isamaa" (H. Preisz)
 "Laul" (Louis Spohr)
 "Vaasa marss" (C. Kollan)
 "Armastuse kiitus" (August Neithardt)
Jakob Hurda pidukõne

Meeskoor
 "Jumal on suur" (Bernhard Klein)
 "Mets ja maailm" (Carl Maria von Weber)
 "Ilus oled isamaa" (Karl August Hermann)
 "Laulgem" (Johannes Kappel)
 "Kodu" (eesti rahvaviis)
Orkester
 "Lodoiska opera ouverture" (C. Kreutzer)
R. Kallase pidukõne

Meeskoor
 "Oh helde Jeesus" (Giovanni Pierluigi da Palestrina)
 "Sind surmani" (Aleksander Kunileid)
 "Ööpik" (Johannes Kappel)
 "Üksinda" (saksa rahvaviis)
 "Nüüd üles, Vene alamad" (Johann Voldemar Jannsen)
Meeskoor ja orkester
 "Keisrilaul" (A. Lvov)
2. päev:

Üksikkooride esinemine

Ühendkoor
 "Süda tuksub" (eesti rahvalaul)
 "Vaeslapse õhtulaul" (eesti rahvalaul)
 "Rongikäigu laul" (rootsi "Orsa marsi" viis)

Viited 
5. http://sa.laulupidu.ee/ajalugu/iii-laulupidu/

 03. üldlaulupidu
1880. aasta Eestis‎
Saha kabel

Saha kabel asub Harju maakonnas Jõelähtme vallas Saha külas. Kirikliku pärimuse alusel püstitati siiani püsiv kivikabel samal ajal kui Pirita klooster ja Kanuti gildi maja Tallinnas. Kabelikoht on märgitud ka Taani hindamisraamatus 1241. 

Pärimuse järgi püstitati kabel taanlase Nicol Tuwe poolt merehädast pääsemise eest seal varem asunud tamme asemele. 

Kabeli kaitsepühak on Püha Nikolaus.

Pilte

Kirjandus
 Jõelähtme kirik ja kogudus 18. sajandi esimesel poolel. Pastor Heinrich Christopher Wrede ja tema ametijärglaste kroonikamärkmeid. Tallinn, 2006, lk 317–319 (allikas)

Välislingid

 
http://www.rebala.ee/?Huviv%E4%E4rsused:N%E4itused:Saha_kabel

Jõelähtme vald
Eesti kabelid
Gooti kirikud Eestis
IV üldlaulupidu

IV üldlaulupidu toimus 27.–29. juunil (vkj 15.–17. juunil) 1891 Tartus. Pidustuse korraldas Eesti Kirjameeste Selts eesotsas Johann Köleriga. Liivimaa kubernerile esitatud palvekirjas märgiti peo põhjenduseks Aleksander III kümnenda valitsemisaasta tähistamine.

Peo üldjuhid olid sega- ja ühendkoore juhatanud Karl August Hermann, meeskoore juhatanud Robert Julius Erlemann, oma laule juhatanud Aleksander Läte, pasunakoore juhatanud David Otto Wirkhaus ja keelpilliorkestreid juhatanud Joosep Heinrich Wirkhaus.

Peol osales 170 esinejate rühma enam kui 2700 tegelasega, kellest umbes 1400 olid segakoorilauljad ja 1400 meeskoorilauljad, puhkpillimängijaid oli 400. Kuulajaid oli hinnanguliselt 15 000. See oli ka esimene pidu, kus esinejate seas oli naisi.

Esmakordselt oli laulupeo tarbeks ehitatud kõlakoda. Pidu toimus Kirjameeste Seltsi aias.

Kava 
Vaimulikud laulud
 "Võta nüüd Issandat" (koraal)
 "Oh tõuse, laul" (D. O. Wirkhaus)
 "Üle maailmade" (K. A. Hermann)
 "Ta on" (J. Haydn)
 "Püha, püha" (D. Bortnjanski)
 "Issand, kui kõrge" (A. Mühling)
 "Jumal – varjupaik" (O. Lorenz)
 "Tõstke silmad" (J. Ph. Kirnberger)
 "Vagaduse pühal tiival" (W. A. Mozart)
 "Helde isa" (Fr. Saebelmann)
 "Me jumal on me varjupaik" (B. Klein)
 "Väravad säravad" (A. Läte)
 "Issandale" (A. Zvyssig)
 "Mu laul" (Fr. Schubert)
 "Kõik taevad laulavad" (L. van Beethoven)
 "Preestrite koor" (W. A. Mozart)
 "Hümn" (A. Wirk)
 "Allegro vivace" (D. Volkmann) 

Ilmalikud laulud
 "Kandke koju terviseid" (A. Thomson)
 "Pulmalaul" (A. Thomson, rahvaviis)
 "Kiitust keisrile" (M. Glinka)
 "Metsa kaja" (E. Printz)
 "Õhtu laul" (J. Kappel)
 "Enne ja nüüd" (M. Hermann)
 "Kevade laul" (A. Jurjan)
 "Pidulaul" (K. A. Hermann)
 "Kus sa käisid" (eesti rahvaviis)
 "Tuulekesed tuhisevad" (eesti rahvaviis)
 "Laul rõõmule" (A. Läte)
 "Koju" (ungari rahvaviis)
 "Rannamees" (soome rahvaviis)
 "Kannel" (A. Thomson)
 "Pidu marss" (E. Kiesler)
 "Finale" (C. M. von Weber)
 "Traum der Kindheit" (V. Bellini)
 "Soldatenchor" (Zantz)
 "Mälestuste marss" (E. Kiesler)
 "Juubeli marss" (E. Kiesler)
 Fragment ooperist "Lucia di Lammermoor''" (G. Donizetti)

Viited

Välislingid 
 Üleüldine tänu-laulupidu Keiserlikkude Majesteetide 10-aastase valitsuse mälestuseks, Postimees, 30. juuni (vkj 18. juuni) 1891

 04. üldlaulupidu
1891
Askimi vald

Askimi vald oli vald Norras Østfoldi maakonnas. Valla keskus oli Askim.

Askimi vald loodi 1. jaanuaril 1838.

Askimi vald oli Indre Østfoldi piirkonnas elanike arvult suurim, vallas elas 14 703 inimest (2009).

Norra pikim jõgi Glåma moodustas Askimi valla piiri Spydebergi vallaga põhjas ja läänes ning Skiptveti vallaga lõunas. Loodes piirnes Askimi vald Trøgstadi vallaga ning kagus Eidsbergi vallaga.

Askimi valla alal toodetakse palju elektrienergiat, rajatud on kolm hüdroelektrijaama. Ülemjooksust alamjooksu suunas on kolm paisu: Solbergfossi, Kykkelsrudi ja Vamma lähedal. Kykkelsrudi juures asub ka niklikaevandus.

2020. aastal liideti Askimi vald Indre Østfoldi vallaga.

Üldinfo

Nimi 
Askimi vald sai oma nime vana Askimi talu (muinaspõhja: Askheimr) järgi, kuna sinna rajati paikkonna esimene kirik. Talunime esimene osa askr tähendab  saarepuud ja lõpp  heimr tähendab  kodu või talu.

Vapp 
Askimi valla vapp kinnitati 1. novembril 1963.  Vapp sümboliseerib kolme vallas asuvat suurt juga - Solbergfossi, Kykkelsrudfossi ja Vammafossi.

Sõpruslinnad 
Askimi vallal olid järgmised sõpruslinnad:
 Huddinge, Stockholmi maakond, Rootsi
 Lyngby-Taarbæki vald, Hovedstadeni piirkond, Taani
 Nuuk, Nuuki vald, Gröönimaa
 Rapla, Rapla vald, Eesti
 Seyðisfjörður, Seyðisfjarðarkaupstaður, Island
 Vantaa, Lõuna-Soome, Soome

Viited 

Østfoldi maakonna endised vallad
Nigul Ermaste

Nigul Ermaste (kuni 1935. aastani Nikolai Ernmann; 21. mai 1895 Tallinn – 10. märts 1981 Fort Lauderdale, Florida, USA) oli Eesti sõjaväelane (kolonel).

Välislingid 
Eesti Sõjamuuseum kindral Laidoneri Muuseum, ohvitseride andmekogu

Eesti kolonelid
Eestistatud nimega inimesed
Vabadussõja veteranid
Eestlased Ameerika Ühendriikides
Sündinud 1895
Surnud 1981
Stavangeri toomkirik

Stavangeri toomkirik (ka Stavangeri katedraal) on kirik Norras Stavangeris. Stavangeri toomkirik on Stavangeri piiskopkonna peakirik.

Ajalugu

Stavangeri kirikut hakati rajama 12. sajandi alguses, see valmis Winchesterist pärit piiskop Reinaldi juhtimisel millalgi aastatel 1125–1135. 1125. aastal nimetas kuningas Sigurd Magnusson Stavangerist piiskopkonna keskuseks. Valminud kirik pühendati pühale kolmainsusele ja pühale Swithunile.

1272. aastal laastas Stavangeri suur tulekahju, ning ka toomkirik sai raskelt kahjustada. Piiskop Arne eestvõttel taastati kirik gooti stiilis.

1682. aastal otsustas kuningas Christian V piiskopkonnakeskuse Stavangerist Kristiansandi viia. Piiskopkond taastati Haakon VII poolt alles 1925. aastal, Stavangeri asutamise 800. aastapäeval.

1860. aasta renoveerimistööde käigus muutus kiriku välimus tugevalt. Kiviseinad krohviti ning kirik kaotas oma keskaegse väljanägemise. Stavangeri toomkirikut restaureeriti uuesti Gerhard Fischeri juhtimisel aastail 1939–1964, siis eemaldati ka mitmed 19. sajandil tehtud muudatused.

Viimased suuremad taastamistööd toimusid kirikus 1999. aastal.

Välislingid
Stavangeri toomkirikust Stavangeri linna kodulehel
Ülevaade Stavangeri toomkiriku ajaloost ja orelitest

Norra kirikud
Stavangeri vald
Gooti ehitised
Aleksander Vernik

Aleksander Vernik (17. detsember 1896 Valga – 6. oktoober 1942 Norillagi vangilaager, Norilsk, Krasnojarski krai) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant).

NKVD arreteeris A.Verniku 14. juunil 1941. Ta mõrvati Norillagi vangilaagris Venemaal.

Haridus 
Õppis 1924–1929 Tartu Ülikoolis majandust ja 1925–1927 (lõpetas) Kõrgemas Sõjakoolis.

Teenistuskäik 
 1915–1918 osales Esimeses maailmasõjas
 1918–1920 osales Vabadussõjas
 1920–1921 lennuväe staabi komandoülem
 1921–1924 merelennusalga ülem
 1924–1927 lennurügemendi tehnikajaoskonna ülem
 1927–1928 ranna- ja õhukaitse staabi 1. jaoskonna ülem
 1928–1931 Lennukooli ülem
 1931–1938 Õhukaitse staabiülem
 1938–1939 Tallinna Tehnikaülikooli Riigikaitselise Õpetuse Instituudi ülem
 1939–1940 Tartu Ülikooli Riigikaitselise Õpetuse Instituudi ülem.

Välislingid
Ohvitseride andmekogu

Lennuväerügemendi koosseis
Lennukooli koosseis
3. Üksiku Jalaväepataljoni koosseis
4. Üksiku Jalaväepataljoni koosseis
Eesti lendurid
Tartu Ülikooli õppejõud
Tallinna Tehnikaülikooli õppejõud
Vabadussõja veteranid
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1896
Surnud 1942
Troadi Lango

Troadi Lango (kuni 1924. aastani Troadi Loom; 28. märts 1896 Sõmerpalu, Vastse-Antsla vald, Võrumaa – 29. juuni 1942 Norilsk) oli Eesti sõjaväelane (kolonel).

Õppis 1923–1930 Kõrgemas Sõjakoolis ja 1934–1937 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas.

Osales Esimeses maailmasõjas ja Vabadussõjas. Alates 1935. aastast oli ta Sõjavägede Staabi 5. osakonna ülem.

Arreteeriti 14. juunil 1941. Hukati Norillagis.

Välislingid
Kirje ohvitseride andmekogus

Eesti kolonelid
Vabadussõja veteranid
Taarausulised
Eestistatud nimega inimesed
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1896
Surnud 1942
Olaf Utt

Olaf-Knut Utt (3. juuni 1929 Tartu – 15. september 2016) oli eesti publitsist, ajakirjanik ja kirjandus- ning teatrikriitik, endine Eestimaa Kommunistliku Partei funktsionäär.

Ta töötas aastail 1945–1948 ajalehe Valgamaalane kirjandusliku kaastöölisena. Aastail 1948–1952 õppis Tartu Riiklikus Ülikoolis õigusteadust, lõpetas õigusteaduskonna kaugõppe 1952. aastal. Aastail 1951–1955 oli ta Rahva Hääle Tartu korrespondent, aastail 1955–1961 ajalehe Edasi toimetaja asetäitja (toimetuse asejuht), aastail 1961–1964 nädalalehe Sirp ja Vasar toimetaja (toimetuse juht).
 
Ajavahemikul 1964–1969 oli Utt EKP Keskkomitee teaduse ja kultuuri osakonna juhataja asetäitja, 1969–1983 aga EKP Keskkomitee kultuuriosakonna juhataja. Aastail 1983–1990 töötas Utt ajakirja Tallinn peatoimetajana.

Olaf Utt oli NLKP liige aastail 1953–1992. Ta võeti Eesti NSV Ajakirjanike Liitu aastal 1957 ja Eesti NSV Kirjanike Liitu aastal 1962. 1975–1985 oli Utt Eesti NSV Ülemnõukogu saadik.

Olaf Utt tegutses 1950. aastast kirjandus- ja teatrikriitikuna, avaldas ajakirjanduses ideoloogilise kallakuga kirjutisi kultuuri ja kultuurielu kohta ning kultuurikommentaare.

Olaf Utt suri 87-aastaselt.

Teosed 
"Poola, tuhandeaastane nooruk" (reisimärkmeid, 1964)
"Aja kutse" (kriitikavalimik, 1969)

Viited

Kirjandus 
 Jaan Toomla, "Ideelisus on kunstiloomingu hind" (raamatu "Aja kutse" arvustus) – Looming 1970, nr 2, lk 311–313
 Olaf Utt 50 – Looming 1979, nr 6, lk 890–891
Kaljo-Olev Veskimägi. "Hando Runnel partei- ja tsensuuripaberites." (Olaf Uti tegevusest tsensuuri tugevdamisel ja õigustamisel.) – Raamatus: "Läbi äreva vere". Pühendusteos Hando Runnelile. Koostanud ja toimetanud Mart Orav. HRS, Tartu 1999, lk. 460–461, 462, 465, 466. ISBN 9985-60-664-7
 Kaarel Irdi kiri Olaf Utile. Kommenteerinud Tiina Saluvere – Tuna 2003, nr 2, lk 106–117
 "Salajane. Eestimaa KP Keskkomiteele". (Olaf Uti kiri EKP Keskkomiteele aastast 1973 käsikirjaliste kirjandusalmanahhide kohta soovitusega, et KGB pööraks almanahhide autoritele tähelepanu.) Vene keelest tõlkinud Maiga Varik, kommenteerinud Toomas Haug – Looming 2008, nr 8, lk 1249–55

Välislingid 
 

Eesti kirjanduskriitikud
Eesti ajakirjanikud
Eestimaa Kommunistliku Partei liikmed
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased‎
Tallinna Aleksander Nevski kalmistule maetud
Sündinud 1929
Surnud 2016
Svetlan Semenenko

Svetlan Semenenko (vene keeles Светлан Андреевич Семененко) (26. november 1938 Leningrad – 18. mai 2007) oli Eestis elanud vene päritolu luuletaja ning eesti kirjanduse vene keelde tõlkija. 

Ta lõpetas 1967. aastal Tartu Riikliku Ülikooli vene filoloogina. 

Ta töötas aastatel 1967–1978 ajalehe Sovetskaja Estonija, 1978–1991 ajakirja Tallinn toimetuses.

Teoseid
Светлан Cемененко. В понедельник вечером. (Cтихи) Таллинн, Ээсти раамат, 1979 
Светлан Cемененко. Свет в декабре - стихи и переводы [из эстонской поэзии] Таллин, Ээсти раамат, 1985. (Tõlked eesti keelest: Rahvaluulet, Gustav Suits, Villem Grünthal-Ridala, Marie Under, Valmar Adams, Heiti Talvik, Betti Alver, Kersti Merilaas, Minni Nurme, Debora Vaarandi, Artur Alliksaar, Ain Kaalep, Ellen Niit, Aleksander Suuman, Mats Traat, Enn Vetemaa, Arvi Siig, Andres Ehin, Kalle Kurg, Paul-Eerik Rummo, Hando Runnel, Jaan Kaplinski, Ly Seppel, Viivi Luik, Toomas Liiv, Joel Sang, Juhan Viiding)
Светлан Cемененко. Эстонский альбом, или, Ещë не всë потеряно. (Cтихи). Tallinn, Ilo 2004 
Светлан Cемененко. Со всеми, кем любим, кого люблю. Таллинн, Антек 2008 
Светлан Cемененко. Со всеми, кем любим, кого люблю: стихи разных лет. Таллинн, Aleksandra, 2008

Liikmesus
1975 Eesti Kirjanike Liit

Tunnustus
1983 Juhan Smuuli nimeline preemia (Mati Undi "Sügisballi" tõlge vene keelde)
1999 Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastapreemia (koos Elviira Mihhailovaga, ilukirjanduslik tõlge eesti keelest võõrkeelde: eesti luule antoloogia "Via Estica")
2005 Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastapreemia (venekeelse autori kirjandusauhind: pikaajalise viljaka loomingu ja kõrgetasemelise tõlketöö eest)

Viited

Kirjandus 
1995 Rein Kruus. "Semenenko, Svetlan". // Eesti kirjarahva leksikon. Tallinn 1995. Lk 520

Välislingid
Svetlan Semenenko luuletused
Svetlan Semenenko luuletused
Svetlan Semenenko tõlked
Svetlan Semenenko sait
Haud Tallinna Metsakalmistul

Eesti luuletajad
Eesti tõlkijad
Tartu Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna vilistlased
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1938
Surnud 2007
Karl Käbi

Karl Käbi (19. märts 1914 Samara kubermang, Venemaa – 11. oktoober 1991 Tallinn) oli eesti poksija. Ta poksis aastatel 1932–1950.

Käbi oli kokku viiekordne Eesti meister - kukk-kaalus (kuni 53,5 kg)  aastatel 1933-1934 ning sulgkaalus (kuni 57,2 kg) aastatel 1938-1940. Ta oli kokku neljakordne Eesti NSV meister aastatel 1941 ja 1945–1947.

Käbi osales neli korda Eesti – Soome maavõistlustel ning võitis kärbeskaalus (kuni 50,8 kg) oma kohtumise (1932), kukk-kaalus (kuni 53,5 kg) kaotas oma kohtumised (1936 ja 1937) ning sulgkaalus (kuni 57,2 kg) võitis oma kohtumise (1938).

Käbi osales kukk-kaalus (kuni 53,5 kg)  IV Euroopa meistrivõistlustel 1934. aastal Budapestis, kuid kaotas esimese kohtumise punktidega. Tema vastane Laurie Case (Inglismaa) langes välja veerandfinaalis. Ta osales sulgkaalus (kuni 57,2 kg) VI Euroopa meistrivõistlustel 1939. aastal Dublinis, kuid kaotas esimese kohtumise kolmandas raundis tehnilise nokaudiga. Tema vastane Antoni Czortek (Poola) sai hiljem II koha.

Käbi osales NSV Liidu meistrivõistlustel kukk-kaalus (kuni 53,5 kg), kuid ei jõudnud auhinnaliste kohtadeni (1945 ja 1947). Ta sai NSV Liidu meeskondlikel meistrivõistlustel Tallinna meeskonnas III koha (1945).

Tunnustused
1949 Nõukogude Liidu meistersportlane

Viited

Kirjandus
Spordibiograafiline leksikon. Tallinna Kirjastuse Kooperatiiv. Tallinn 1937
Henn Saarmann, Erlend Teemägi. "Eesti spordi biograafiline leksikon". Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 2001
Rein Pajur. "Poksi lugu". Tallinn 2009

Välislingid

Eesti poksijad
Sündinud 1914
Surnud 1991
Metsakalmistule maetud
Aime Hansen

Aime Hansen (sündinud 16. augustil 1962) on eesti luuletaja, proosakirjanik ja kunstnik.

Ta lõpetas 1980. aastal Tallinna 42. Keskkooli ja 1987. aastal kaugõppes Tartu Riikliku Ülikooli filoloogiateaduskonna eesti filoloogina. Ta on töötanud keeleõpetajana ja ajakirjanikuna (kultuur ja olemuslood), tegelenud visuaalse teatri ja esinemiskunstiga Eestis ja väljaspool. 

Aime Hanseni luulet iseloomustab tugev visuaalsus, ilmutuslikkus ja religioosne impulss. 

Proosaraamat "Jaipur-Delhi-Himaalaja: reisikohvrist leitud lood" sisaldab kolmteist lugu, mis on inspireeritud autori elu- ja rännukogemustest, kokkupuutest teiste kultuuridega, aga ka tema pikaajalisest huvist idareligioonide, müstika ja psühholoogia vastu.

5. oktoobrist 24. novembrini 2013 oli Kiek in de Köki tornis Hanseni idamaa-aineliste digimaalide näitus "Maagilised peeglid".

Aime Hansen on Eesti Kirjanike Liidu liige.

Teoseid
 "Koduaja tuul", Eesti Raamat 1982
 "Kalade kuninga maa", Eesti Raamat 1988, ISBN 5450002122
 "Teekond madude saarele", 1990
 "Jaipur-Delhi-Himaalaja: reisikohvrist leitud lood", Varrak 2009
 "Ma olin mereingel", Verb 2011
 "Eestlasena Londonis: kübar jalas, saabas peas", Ajakirjade Kirjastus 2011
 "Uus-Meremaa sõnas ja pildis", Go Group 2011

Tunnustus 

 2010 Go Traveli reisiraamatu preemia („Jaipur-Delhi-Himaalaja: reisikohvrist leitud lood”)

Viited

Eesti luuletajad
Tartu Ülikooli filoloogiateaduskonna vilistlased
Sündinud 1962
Aksel Jaanisoo

Aksel Jaanisoo (kuni 13. veebruarini 1939 Jaanpark, ka Jaanberg; 8. november 1924 Tallinn – 18. mai 1995 Võru) oli eesti poksija ja veemootorisportlane.

Poksijana
Ta oli kärbeskaalus (kuni 112 naela ehk 50,8 kg) 1943. aastal nii Eesti noorte- kui ka täiskasvanute meister.

Ta oli kahekordne Eesti NSV meister kärbeskaalus (kuni 112 naela ehk 50,8 kg) aastatel 1945 ja 1946 ning sai kukk-kaalus (kuni 118 naela ehk 53,5 kg) Eesti NSV meistrivõistlustel 1947. aastal II koha.

Ta sai Tallinna meeskonna koosseisus NSV Liidu meeskondlikel meistrivõistlustel 1945. aastal III koha.

Veemotosportlasena
Ta sai Eesti NSV meistrivõistlustel veemootorispordis erinevates paadiklassides aastatel 1967 ja 1969 kokku 2 kuldmedalit ja 1 hõbemedali.

Kirjandus
Rein Pajur. "Poksi lugu". Tallinn 2009. Lk 368

Välislingid
Aksel Jaanisoo sporditulemused
Haud Võru linnakalmistul

Eesti poksijad
Eesti veemotosportlased
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1924
Surnud 1995
Võru linnakalmistule maetud
Ino fort

Ino fort (alates 1915 Nikolai fort, vene keeles Николаевский форт) oli Venemaa Keisririigi Soome Suurvürstiriigis Terijoe piirkonnas Ino küla lähedal Soome lahe põhjarannikul kuni 1920. aastani olnud fort. 

Fort oli osa Vene pealinna Peterburi kaitseks loodud vööndist, mille käigus Soome lahe põhjakaldale loodi Ino fort ja lõunakaldale Krasnaja Gorka küla (soome Yhinmäki) lähedale Krasnaja Gorka fort.

Fort ehitati aastail 1909–1916 Peterburist 60 kilomeetri kaugusele. Fordi kõige suurema kaliibriga suurtükid olid kahes 305 mm kahuripatareis, millest üks oli tornpatarei ja teine oli lahtine patarei.

Fort desarmeeriti Soome ja Vene NFSV vahel sõlmitud 1920. aasta Tartu rahulepingu kohaselt.

Relvastus
kaks 4 x 152 mm kahuripatareid (Canet' kahurid) 
8 x 254 mm kahuripatarei
8 x 280 mm haubitsapatarei
kaks 4 x 305 mm kahuripatareid (aastail 1912–1916)

Välislingid
Alex Goss. Fort Ino 

Kroonlinna kindlus
Venemaa keisririigi sõjandus
Soome uusaeg
Leningradi oblast
Venemaa militaarehitised
Karl-Johann Laurits

Karl-Johann Laurits VR II/2, VR II/3 (18. veebruar (vkj)/ 1. märts 1892 Mätta talu, Tõstamaa kihelkond, Pärnumaa – 23. juuni või 29. juuni 1941 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kolonel, 1933). Teda on nimetatud Eesti sõjaväeluure rajajaks.

Elulugu 
Ta õppis Peterburis koduõpetajaks, esimese maailmasõja alguses mobiliseeriti ja õppis Põhjarinde lipnikekoolis. Sõdis Daugavpilsi ja Riia lähistel nooremohvitseri, roodu- ja pataljoniülemana. 

1917. aastal oli ta tegev XII armee eesti sõjaväelaste komitees Riias, olles mõnda aega, juunist 1917 komitee esimees. Hiljem oli ta Eesti Sõjaväelaste Ülemkomitee esindaja Põhjarinde staabis.

1918. aastal tuli ta Eestisse ning ta määrati 16. novembrist 1918 Kaitseliidu Pärnu ja Pärnumaa maleva ülemaks. 

Vabadussõja puhkedes saadeti ta aprillis 1919 Pärnu kaitsepataljoni. 9. jalaväepolgus oli leitnant Laurits II pataljoni ülem. Ta võitles Lõunarindel nii Läti kui ka Nõukogude Venemaa Punaarmee ning Landeswehriga. 

1920 – 15. märtsini 1921,  oli Karl Laurits Politsei Peavalitsuse ülem.

31. jaanuarist 1928 kuni 1. juulini 1934 oli sõjaväeluure ülem (Kindralstaabi, hiljem Kaitseväe staabi, II osakonna ülem). 

Õppis aastatel 1933–1935 Prantsuse Kõrgemas Sõjakoolis.

1. juunil 1934. aastal määrati ta kaitseväe esindajaks Prantsusmaal ja Belgias arvates 1. juulist samal aastal.

Arreteeriti NKVD poolt 20. septembril 1940 ja hukati Tallinnas 23. juunil 1941. Teistel andmetel hukati 29. juunil.

Tunnustus
Vabadussõja teenete eest anti Lauritsale II liigi 2. järgu ja II liigi 3. järgu Vabadusrist ning Läti Karutapja III järgu orden.

Mälestuse jäädvustamine 
23. juunil 2010 avati Tõhelas Lauritsa sünnikodus Mätta talus temale mälestusmärk.

Muud
Karl Lauritsale kuulus Mätta talu Männikuse külas Tõstamaa vallas

Abikaasa alates 24. juunist 1920 Maria Laurits (sündinud Kangur, 1896–1981), tütar Naima Laurits (1921–1991) ja poeg Orm Laurits (1924–1999).

Karl-Johann Laurits oli korporatsioon Ugala vilistlane.

Viited

Välislingid
Eesti ohvitserid 1918-1940
Eesti kommunismiohvrid 1940–1991

Sõjavägede Staabi koosseis
9. Üksiku Jalaväepataljoni koosseis
Eesti soomusronglased
Kaitseliidu Pärnumaa maleva pealikud
Eesti kolonelid
Eesti politseijuhid
Eesti õpetajad
Venemaa keisririigi sõjaväelased
Esimese maailmasõja veteranid Eestis
Vabadussõja veteranid
Korporatsioon Ugala liikmed
Vabadusristi II liigi 2. järgu kavalerid
Vabadusristi II liigi 3. järgu kavalerid
Kotkaristi III klassi teenetemärgi kavalerid
Karutapja ordeni kavalerid
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1892
Surnud 1941
Sünergia

Sünergia ehk sünergism (kr συνεργός (synergos) 'koostöötamine') on summaarse (või lõpp-) efekti suurenemine mitme mõjuri koostoimel. Sünergia kui samasuunalise koostoime tõttu on lõppefekt (sünergiline mõju) suurem kui üksikmõjutuste summa (liitmõju). Igor Ansoffi raamat „Corporate
Strategy“ kirjeldab esmakordselt mõistet sünergia, mis tähendab, et ettevõtte
allüksuste koostöös saavutatakse midagi paremat kui seda üksi tehes. 

Sõna on kasutusel ka terminina:
Sünergia on mitmetele bioloogilistele protsessidele ja talitlustele (nt kahe elundi, hormooni või ensüümi) iseloomuliku osatoimete vastastikune võimendumine.
Sünergia on mitme ravimi samasuunaline koostoime.
Sünergia on saasteainete (nt pestitsiidide) mõju vastastikune võimendumine.
Sünergia on majanduses ettevõtte või organisatsiooni allüksuste ühistöös avalduv nähtus, kui koostegutsemisel saavutatakse paremaid tulemusi kui üksteisest eraldi tegutsemisel, nn 2 + 2 = 5 ilming.

Vaata ka
Sünergistid
Kumulatiivne mõju (liitmõju)
Antagonism (täpsustus)

Kasutatud kirjandus
Võõrsõnade leksikon. Valgus, 2006.
EE 9. köide, 1996
Ökoloogialeksikon. (1992). Koost. Masing, V. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus

Viited
August Eelmäe

August Eelmäe (kuni 1936. aastani August Eifel; 28. oktoober 1931 Holdre vald – 7. detsember 2020 Tallinn) oli eesti kirjandusteadlane ja -kriitik.

Ta on uurinud 20. sajandi eesti kirjanduse ajalugu ja kauaaegse Tuglase majamuuseumi juhatajana eriti Friedebert Tuglase loomingut; osalenud Tuglase Kogutud teoste 7. (1996), 9. (2001) ja 10. (2004) köite väljaandmises. 

Ta oli Kirjanike Liidu liige alates aastast 1981.

Õpingud 

 1939–44 Holdre algkool
 1945–46 Villevere mittetäielik keskkool
 1947–51 Tõrva keskkool
 1951–56 TRÜ ajaloo-keeleteaduskond, lõpetas eesti filoloogina

Töökohad 

 1956–71 KKI bibliograaf ja nooremteadur
 1971–93 Tuglase majamuuseumi juhataja
 alates aastast 1993 Underi ja Tuglase Kirjanduskeskuse osakonnajuhataja.

Tunnustus 

 1982 Loomingu aastapreemia (artikkel Kusta Toomist "Kutsumus" – Looming 1981, nr 3, lk 409–420)
 2002 Valgetähe V klassi teenetemärk
 2007 Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastapreemia (artikliauhind: "Eluvõla kandmise raske kohus")

Teosed 

 "Lüürilist ja proosalist" (kriitikavalimik). Eesti Raamat, Tallinn 1981, 212 lk
 "Friedebert Tuglas" (kultuurilooline essee). Eesti Raamat, Tallinn 1986, 40 lk; ilmunud ka vene keeles 
 "Kõned & kirjatööd" (kriitikavalimik). Koostanud Toomas Haug, Ülle Kurs ja Eha Rand. Underi ja Tuglase Kirjanduskeskus, Tallinn 2006, 262 lk
 "Eluvõla kandmise raske kohus" (esseekogumik). Eesti Keele Sihtasutus, Tallinn, 2012.

Isiklikku 
Tema vend oli näitleja Lembit Eelmäe.

Viited

Kirjandus 

 Maie Kalda, "Kust saada luuda? A. Eelmäe 28. 10. 1981 – 50" – Looming 1981, nr 10, lk 1484–85 
 "Tuglase tule hoidja: kiriusutelu August Eelmäega" (küsitles Piret Viires) – Keel ja Kirjandus 2001, nr 10, lk 726–728 

Eesti kirjandusteadlased
Eesti kirjanduskriitikud
Tartu Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna vilistlased
Eestistatud nimega inimesed
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Rahumäe kalmistule maetud
Sündinud 1931
Surnud 2020
Eidsbergi vald

Eidsbergi vald oli vald  Norras Østfoldi maakonnas. Valla keskus oli Mysen.

Eidsbergi vald loodi 1. jaanuaril 1838. 1. juulil 1920 eraldati sellest Myseni linn, mis sai eraldiseisvaks omavalitsusüksuseks. 1. jaanuaril 1961 ühendati need taas omavahel. 2020. aastal liideti Eidsbergi vald Indre Østfoldi vallaga.

Nimi 
Eidsbergi vald sai oma nime vana Eidsbergi talu (muinaspõhja: Eiðsberg) järgi, kuna sinna rajati paikkonna esimene kirik. Talunime esimene osa eið omastavas käändes tähendab 'tee ümber joa' ja lõpp berg tähendab 'mägi'.

Sõpruslinnad 
Eidsbergi vallal on järgmised sõpruslinnad:
 Brønderslev, Nordjyllandi piirkond, Taani
 Kasese, Kasese rajoon, Uganda
 Nässjö, Jönköpingi vald, Rootsi

Viited 

Østfoldi maakonna endised vallad
Hans Kuben

Hans Theodor Kuben (21. mai 1878 Kamara, Viljandi vald, Viljandimaa – 25. september 1942 Karaganda vangilaager) oli Eesti politseinik.

Ta sündis taluomaniku peres.

Ta lõpetas 1901 nooremleitnandina Moskva sõjakooli ja teenis kuni 1910. aastani Venemaa keisririigi sõjaväes, seejärel siirdus politseiteenistusse, teenis Rakveres ja Peterburis.

1917. aastal teenis ta Venemaa sõjaväes, oli seejärel bolševike käes pantvangis kuni Vabadussõja lõpuni.

1920. aastal astus Eesti politsei teenistusse, oli 1920–1921 Tallinna Linna  Politseivalitsuse ülem ja  15. aprillist1921–1923 Politsei Peavalitsuse ülem, seejärel läks erru. 1928. aastal astus ta uuesti politsei teenistusse raudteede politseikomissari ja hiljem raudteede prefektina.

1935. aastal sai ta Kotkaristi III klassi teenetemärgi.

Arreteeriti NKVD poolt 13. septembril 1940.

Viited

Kirjandus
 Prefekt Hans Kuben 60-aastane. Postimees, 21. mai 1938, nr 137, lk 9

Välislingid
 Ohvitseride andmekogu

Eesti politseijuhid
Eesti politseiprefektid
Kotkaristi III klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1878
Surnud 1942
Paul Martmaa

Paul Martmaa (kuni 1935. aastani Paul Martinov; 17. veebruar 1899 Rapla vald, Harjumaa – 6. märts 1943 Permi oblast) oli eesti advokaat.

Võttis Vabadussõjast osa laiarööpmelisel soomusrongil nr. 3. 

Õppis 1920–1924 Tartu Ülikoolis õigusteadust ja lõpetas ülikooli 1924. aastal.

Alates 1931. aastast oli ta Elvas vandeadvokaat. 

1922. aastast abielus Marie Martmaaga, kes oli ka tuletõrjuja (Elva kompanii naisrühma pealik).

Ta arreteeriti 28. jaanuaril 1941 ja suri vangistatuna Venemaal.

Välislingid 
Tartu Ülikooli üliõpilased
Ohvitseride andmekogu
Eesti tuletõrje leksikon. Tallinn, Tallinna Kirjastuse Kooperatiiv, 1940. Lk 272

Eesti advokaadid
Kaitseliidu Tartumaa maleva liikmed
Eesti tuletõrjujad
Eesti soomusronglased
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Eesti Punase Risti IV klassi teenetemärgi kavalerid
Vabadussõja veteranid
Eestistatud nimega inimesed
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1899
Surnud 1943
Norra lennujaamade loend

See on Norra lennujaamade loend, grupeeritud maakondadesse, järjestatud asukoha järgi..

Viited

 
Norra loendid
Lennujaamade ja lennuväljade loendid riigiti
Kvitøya

Kvitøya (norra keeles 'valge saar') on Norrale kuuluv asustamata saar Põhja-Jäämeres Teravmägede saarestikus Kirdemaast ida pool.

Saarel on Norra Kuningriigi idapoolseim punkt. Selle geograafilised koordinaadid on . Lähim naaber ida pool on Venemaale kuuluv Victoria saar 62 km kaugusel.

Saare pindala on 682 km².

Saar on peaaegu üleni kaetud klassikalise kuplikujulise jääkilbi Kvitøyjøkuleniga, mille pindala on 705 km². Selle järgi on saar ka oma nime saanud. Jääst vabu alasid on mõni ruutkilomeeter ning see ala on väga aher ja kaljune. Suurim jäävaba piirkond on Andréeneset saare edelaosas. Kvitøya on Kirde-Svalbardi looduskaitseala osa.

Arvatakse, et Kvitøya avastas hollandlane Cornelis Giles 1707. aastal, sest pikka aega nimetati seda saart kaartidel Gilesi maaks. Praeguse nime pani saarele Tromsø vaalakütt Johan Kjeldsen 1876. aastal.

Kvitøyal on arktiline kliima. Kui Teravmägede lääneossa toob Golfi hoovuse põhjapoolne haru, Teravmägede hoovus veel laiuskraadile ebakohase aasta läbi jäävaba mere ja palju niiskust, siis Kvitøyale see ei jõua. Külm Ida-Teravmägede hoovus ümbritseb Kvitøya aasta läbi külma vee- ja jäämassiga. Isegi suvel jääb temperatuur saarel alla nulli.

Saare elustik koosneb sammaldest ja samblikest. Saarel on randtiirukoloonia. Aeg-ajalt jõuavad saarele jääkarud.

Andrée polaarekspeditsioon 

Saarel lõppes Salomon August Andrée polaarekspeditsioon, mille käigus Andrée lootis vesinikuga täidetud õhupalliga lennata üle põhjapooluse. Õhupall startis 11. juulil 1897, kuid ei pidanud reisile vastu ja maandus 14. juulil paakjääl kolmsada kilomeetrit Kvitøyast põhjas. Ekspeditsiooni liikmed Andrée, Nils Strindberg ja Knut Frænkel jõudsid 6. oktoobril jalgsi saarele ning seadsid end sisse selle suurimas jäävabas osas, mida tänapäeval nimetatakse ekspeditsiooni juhi järgi Andréenesetiks. Ekspeditsiooni saatus oli palju aastaid teadmata, kuni 1930. aastal leiti ekspeditsiooni liikmete säilmed, päevikud ja fotod. Selgus, et nad olid surnud mõne nädala jooksul pärast saarele jõudmist. Veekindlatesse kastidesse pandud 240 fotost 93 õnnestus taastada.

Tänapäeval on Andrée ekspeditsiooni kolme liikme mälestuseks saarele püstitatud mälestussammas. 1997 püstitati ekspeditsiooni 100. aastapäevaks teinegi mälestussammas, kuid selle lasid Teravmägede võimud kõrvaldada, kuna see olevat rajatud ebaseaduslikult.

Välislingid
GoNorway - Kvitøya

Svalbard
Norra saared
Belek

Belek on väike kuurortlinn Türgis Antalya lähedal Vahemere ääres.

Belek on üks Türgi populaarsemaid turismisihtpunkte, kus on ligi kolmkümmend hotelli ja väga palju randu.

Populaarne spordiala on golf, mida saab mängida iga Beleki hotelli juures. Beleki golfiväljakutel on mänginud ka maailmakuulsad mängijad.

Beleki vaatamisväärsuste hulka kuulub Kurşunlu juga. Selle ümbruses pesitseb üle saja linnuliigi.

Beleki ümbruses on palju ajaloolisi vaatamisväärsusi. Iidne Aspendose amfiteater mahutab ligi 20 000 inimest. Teater on 2000 aastat vana, kuid seal toimuvad siiani klassikalise muusika, ooperi- ja balletifestivalid.

Türgi linnad
Vana-Jaani kalmistu

Vana-Jaani kalmistu on Tartus Raadi kalmistu kaguosas asuv kalmistu.

Vana-Jaani kalmistu on asutatud 1773. aastal. Oma nime sai aga ajast, mil asutati Uus-Jaani kalmistu Puiestee tänava ääres.

Kalmistul on mitu ajaloolise väärtusega ehitist: Tartu raehärra Jacob Friedrich Telleri perekonna hauakabel, Rauch-Seidlitzi kabel, Carl Kleini kabel.

Kalmistule maetud tuntud isikuid

Vaata ka
Telleri kabel
Uus-Jaani kalmistu
Tartu kalmistud

Välislingid

 
Vana Jaani kalmistu vene keeles (archived, 3. Juli 2015)
Kultuuriväärtusega asjade ja -mälestiste register, Tartu linna veebileht
Faktootum

"Faktootum" on 2005. aastal valminud film, mille lavastas Bent Hamer. Film põhineb Charles Bukowski juttudel ja samanimelisel romaanil.

Auhinnad 
Kopenhaageni filmifestivali auhind (2005)
 Kuldluik parima režii kategoorias

Välislingid
Marianne Kõrver: Steriilne ja kohitsetud Bukowski, Eesti Ekspress, 20. jaanuar 2006
Valner Valme: Kas te ulatute juba kraanikausini, Postimees, 21. jaanuar 2006
Bent Hameri "Faktootum" kinos "Sõprus", Norra saatkond, 30. jaanuar 2006
Faktootum, Sõprus

Norra filmid
Ameerika Ühendriikide filmid
2005. aasta filmid
Tallinna lauluväljak

Tallinna lauluväljak on Tallinna laululava ümbritsev puhkeala. 

Tallinna lauluväljakut haldab Sihtasutus Tallinna Lauluväljak.

Tallinna lauluväljakul asub ka Tallinna lauluväljaku tuletorn, mis on 42 meetrit kõrge ja ehitatud 1960. aastal Tallinna laululava laulukaare kompleksi ühe osana. Torn renoveeriti  2010. aastal. Tuli tuletorni tipus põleb vaid laulupidude ajal. Tuletorn on avatud kõigile huvilistele aastaringselt, pakkudes vaadet lauluväljakule, Tallinna linnale ja lahele. Väljaku pindala on 23 hektarit. 

29. juunil 2004 paigaldati Tallinna lauluväljakule Ekke Väli ja Vello Lillemetsa loodud pronksist 2,25 meetrit kõrge ja 2,5 tonni kaaluv Gustav Ernesaksa kuju.

Vaata ka
laulupidu
üldlaulupidu

Viited

Tallinna väljakud
Kadriorg
Laulupeod