joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Ivan Perišić

Ivan Perišić (sündinud 2. veebruaril 1989 Splitis) on Horvaatia jalgpallur, kes mängib Inglismaa kõrgliigaklubis Tottenham Hotspur ja Horvaatia jalgpallikoondises poolkaitsja positsioonil.

Aastatel 2009–2011 mängis Perišić Belgia kõrgliigaklubis Club Brugge. Hooajal 2010–2011 lõi ta 37 liigamänguga kokku 22 väravat, millega ta oli kõrgliiga hooaja suurim väravakütt. Lisaks valiti ta sel hooajal parimaks Belgia kõrgliiga mängijaks. Seejärel siirdus ta Saksamaa Bundesliga klubisse Dortmundi Borussia, millega võitis hooajal 2011–2012 Saksamaa kõrgliiga ja karikavõistlused. 2013. aasta jaanuaris sõlmis ta lepingu teise Saksamaa kõrgliiga klubiga, VfL Wolfsburg. Hooajal 2014–2015 võitis ta klubiga Saksamaa karika ja 2015. aastal Saksamaa superkarika.

2015. aastal suundus ta 15 miljoni euro eest Itaalia kõrgliigaklubisse Milano Internazionale. Hooajal 2020–21 oli ta Internazionalega Itaalia meistriks. Hooajal 2019–2020 oli ta laenul Saksamaa kõrgliigaklubis Müncheni Bayern.

2022. aasta mais sõlmis ta lepingu Tottenham Hotspuriga.

Koondisekarjäär 
Debüüdi Horvaatia rahvuskoondises tegi Perišić 9. veebruaril 2011 mängus Tšehhi vastu.

Perišići esimeseks suurturniiriks olid 2012. aasta Euroopa meistrivõistlused, kus ta pääses platsile kõigis kolmes alagrupimängus.

Esimese värava lõi ta rahvuskoondises 11. septembril 2012 MM-i valikmängus Belgia vastu.

2014. aasta maailmameistrivõistluste teises alagrupimängus lõi ta värava Kameruni vastu ja viimases alagrupimängus värava Mehhiko vastu.

2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel lõi Perišić kaks väravat: teises alagrupimängus Tšehhi vastu ja viimases alagrupimängus Hispaania vastu.

2018. aasta maailmameistrivõistluste viimases alagrupimängus Islandi vastu lõi ta Horvaatia võiduvärava. Poolfinaalis lõi ta värava Inglismaa vastu. Finaalis mindi vastamisi Prantsusmaaga. Perišić viigistas mängu 28. minutil, kuid Prantsusmaa võitis lõpuks 4:2.

2021. aasta Euroopa meistrivõistluste teises alagrupimängus lõi ta värava Tšehhi vastu ja viimases alagrupimängus Šotimaa vastu.

Saavutused 
Dortmundi Borussia
Bundesliga: 2011–12
DFB-Pokal: 2011–12

VfL Wolfsburg
DFB-Pokal: 2014–15
DFL-Supercup: 2015

Müncheni Bayern
Bundesliga: 2019–20
DFB-Pokal: 2019–20
UEFA Meistrite Liiga: 2019–20

Milano Internazionale
Serie A: 2020–21
Coppa Italia: 2021–22
Supercoppa Italiana: 2021

Viited

Välislingid 

Horvaatia jalgpallurid
Dortmundi Borussia mängijad
VfL Wolfsburgi mängijad
Milano Internazionale mängijad
Müncheni Bayerni mängijad
Tottenham Hotspur FC mängijad
Bundesliga mängijad
Serie A mängijad
Premier League'i mängijad
Sündinud 1989
Tõnu Võimula

Tõnu Võimula (aastani 1935 Daniel Wiedemann; 23. september 1871 Triigi vald – 1. august 1955 Tallinn) oli eesti maadleja ja sporditegelane.

Ta treenis Eesti olümpiamedali võitjat Martin Kleini.

Välislingid 
 Biograafia ESBL-is

Eesti maadlejad
Eesti sporditegelased
Rahumäe kalmistule maetud
Sündinud 1871
Surnud 1955
Lõman

Lõman (ukraina keeles Лиман) on linn Ukrainas Donetski oblastis, 136 km kaugusel Donetskist põhjas. Lõman on Kramatorski rajooni halduskeskus. 

Lõmani elanike arv on 22 509 ja asustustihedus on keskmiselt 1125 inimest ruutkilomeetri kohta.

Ajalugu 
1667. aastal asutatud Lõman (1925–2016 Krasnõi Lõman) sai linnaõigused 1938. aastal.

Donbassi sõja ajal peeti linnas ja selle ümbruses ägedaid lahinguid valitsusvastaste relvajõudude üksuste ja valitsusvägede vahel.

Sõjategevus 2022. aastal 
2022. aasta 24. veebruaril tungis Venemaa Ukrainale kallale ning 23. mail ründasid Vene väed Lõmani. Linn okupeeriti 27. mail. 10. septembril ilmusid meedias teated, mille kohaselt oli Ukraina maavägi 2022. aasta septembris alanud vasturünnaku ajal asunud Lõmani tagasi vallutama. 30. septembril 2022 võtsid Ukraina väed enda kontrolli alla Lõmani lähedal asuva Drobõševe. Lõman langes Ukraina vägede kätte 1. oktoobril 2022.

Galerii

Viited

Välislingid

Linnavalitsuse koduleht
 Ukrainian Forces Continue Advance In Lyman Area As Russian Losses Mount. RFE/RL Ukrainian Service, 3. oktoober 2022

Donetski oblasti linnad
Lēdurga-Turaida kihelkond

Lēdurga-Turaida kihelkond (saksa keeles Kirchspiel Loddiger-Treyden, läti keeles Lēdurgas-Turaidas draudzes novads) oli haldusüksus Liivimaal Riia kreisis.

Lēdurga-Turaida kihelkonna mõisad
Turaida ehk Lēdurga kirikumõis (saksa k. Treiden/Loddiger Pastorat, Turaidas-Lēdurgas mācītājmuiža)
Turaida mõis (Treiden, Turaidas muiža); 
Inzeem mit Krüdenershof, Inciema muiža an Krīdeneru muiža; 
Lode mõis (Lohdenhof, Lodes muiža)
Loddiger, Lēdurgas muiža; 
Murrikas, Murkužu muiža; 
Ayasch, Ajasch, Ajaži; 
Widdrisch, Vidrižu muiža; 
Igate mõis (Idsel, Igates muiža)
Lensküll, Lenčkule.

Viited

Välislingid

Riia kreis
Bakuu Heydər Əliyevi rahvusvaheline lennujaam

Heydər Əliyevi rahvusvaheline lennujaam (IATA: GYD, ICAO: UBBB, endine Bina Rahvusvaheline Lennujaam)  on Aserbaidžaani rahvusvaheline lennujaam ja rahvusliku lennufirma Azerbaijan Airlines baasjaam. Lennujaam asub Binəs, Bakuu kesklinnast 20 kilomeetrit kirde pool.

Aserbaidžaani lennujaamad
Bakuu
Jampil (Donetski oblast)

Jampil (ukraina keeles Ямпіль) on alev Ukrainas Donetski oblasti Kramatorski rajoonis, Lõmanist mõne kilomeetri kaugusel kagus, Zaritšnest 10 km kaugusel lõunas.

Ajalugu 
Donbassi sõja ajal 2014. aastal toimus asula lähistel relvastatud võitlus valitsusvägede ja venemeelsete separatistide vahel. Pärast 2022. aasta 24. veebruaril alanud Venemaa sissetungi langes Vene vägede kätte, kuid 30. septembril 2022 võtsid Ukraina väed selle asula enda kontrolli alla.

Loodus 
Jampili ümbruses kasvab suur männimets, kus tänu liivasele pinnasele ja soodsale kliimale kasvab rohkelt metsmaasikaid, mis meelitab hooajal sinna hulgaliselt korjajaid. Saadusi turustatakse lähedalasuva Lõmani turul.

Galerii

Viited

Ukraina asulad
Donetski oblast
Toomas Karu

Toomas Karu (sündinud 22. augustil 1935 Tartus) on eesti arstiteadlane ja spordiarst.

Ta lõpetas aastal 1953 Tartu 1. Keskkooli ja aastal 1959 Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna. Aastatel 1961–1964 oli ta Moskva Kehakultuuri Keskinstituudi aspirant; kaitses seal aastal 1967 väitekirja "Приложение корреляционного анализа при изучении воздействия повторных силовых нагрузок на гемодинамику у юных спортсменов" ja sai meditsiinikandidaadi kraadi. Aastal 1975 kaitses ta Tartu Riiklikus Ülikoolis väitekirja "Automatiseeritud arstliku kontrolli süsteem treenitusseisundi komponentaalse struktuuri hindamiseks kõrge kvalifikatsiooniga sportlastel" ja sai meditsiinidoktori kraadi.

Ta oli aastatel 1959–1961 Tartu Arstliku Kehakultuuri Dispanseri spordiarst. Aastatel 1964–1968 oli ta Tartu Riikliku Ülikooli spordimeditsiini kateedri vanemõpetaja, aastatel 1964–1973 ja 1975–1979 oli ta sama kateedri dotsent; aastatel 1973–1975 oli ta vanemteadur ning aastatel 1979–1992 oli ta sama kateedri professor; lisaks oli ta aastatel 1971–1990 spordimeditsiini kateedri juhataja. Aastatel 1992–1998 oli ta Tartu Ülikooli spordimeditsiini ja taastusravi erakorraline professor; lisaks oli ta aastast 1989 Kuopio Ülikooli dotsent. Aastast 1998 on ta Tartu Ülikooli emeriitprofessor.

Ta on uurinud hemodünaamikat ning automatiseeritud analüüsi abil füsioloogiliste näitajate dünaamikat kehaliste koormuste korral, spordivigastuste ravi ning treenitusseisundi määramist labori- ja treeningutingimustes. Ta on avaldanud uurimusi ka röntgenkardiomeetria alalt ning spordimeditsiini üldküsimuste kohta.

Ta on olnud Eesti Spordimeditsiini Föderatsiooni liige ja aastatel 1970–1996 selle aseesimees. Aastast 1992 on ta Balti Spordimeditsiini Assotsiatsiooni president. Tal on üle 120 teadustrükise.

Tunnustus
 Leedu Olümpiakomitee medal (2015)

Isiklikku 
Tema isa oli psühhiaatriaprofessor Elmar Karu, tema vend oli arstiteadlane, teadusorganisaator ja poliitik Laur Karu (1942–1996), teine vend on majandusteadlane Jaak Karu ning õde oli suusataja ja taastusravi arst Ann Tamm.

Välislingid 
Biograafia ESBL-is

Eesti arstiteadlased
Eesti arstid
Eesti spordiarstid
Hugo Treffneri Gümnaasiumi vilistlased
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna vilistlased
Tartu Ülikooli professorid
Sündinud 1935
Blerim Džemaili

Blerim Džemaili (sündinud 12. aprillil 1986 Tetovos, Põhja-Makedoonias) on Šveitsi jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Šveitsi kõrgliiga klubis FC Zürich.

Koondisekarjäär 
Debüüdi Šveitsi rahvuskoondises tegi Džemaili 1. märtsil 2006 sõprusmängus Šotimaa vastu.

Tema esimeseks suurturniiriks oli 2006. aasta maailmameistrivõistlused, kuid üheski mängus ta seal platsile ei pääsenud.

Esimese värava lõi ta rahvuskoondises 6. septembril 2013 MM-i valikmängus penaltist Islandi vastu.

2014. aasta maailmameistrivõistluste teises alagrupimängus lõi ta värava Prantsusmaa vastu.

2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel kuulus ta algkoosseisu kõigis kolmes alagrupimängus ja kaheksandikfinaalis.

2018. aasta maailmameistrivõistluste viimases alagrupimängus lõi ta värava Costa Rica vastu.

Saavutused 
Zürich
Super League: 2005–06, 2006–07
Šveitsi karikas: 2004–05

Napoli
Coppa Italia: 2011–12, 2013–14

Galatasaray
Süper Lig: 2014–15
Türgi karikas: 2014–15

Viited

Välislingid 

Šveitsi jalgpallurid
FC Zürichi mängijad
Bolton Wanderers FC mängijad
Torino FC jalgpallurid
Parma Calcio 1913 mängijad
SSC Napoli mängijad
Galatasaray SK mängijad
Genoa CFC mängijad
Bologna FC 1909 jalgpallurid
Serie A mängijad
Sündinud 1986
Olivier Giroud

Olivier Giroud (sündinud 30. septembril 1986 Chambéry's) on Prantsusmaa jalgpallur, kes mängib ründajana Itaalia kõrgliiga klubis AC Milan.

Giroud alustas klubikarjääri Prantsusmaal. Aastatel 2010–2012 mängis ta Prantsusmaa kõrgliiga klubis Montpellier. Hooajal 2011–2012 oli ta 21 väravaga Brasiilia mängija Nenê kõrval Prantsusmaa kõrgliiga suurim väravakütt. Samal hooajal valiti ta Prantsusmaa kõrgliiga hooaja sümboolsesse koosseisu.

Aastatel 2012–2018 mängis ta Inglismaa kõrgliigas Arsenali ja 2018–2021 Chelsea ridades. 2017. aastal lõi ta Inglismaa kõrgliigas Crystal Palace'i vastu värava, mis pälvis FIFA Puskási auhinna.

2021. aasta juulis siirdus ta Milani, kellega sõlmis kaheaastase lepingu.

Koondisekarjäär 
Debüüdi Prantsusmaa rahvuskoondises tegi Giroud 11. novembril 2011 sõprusmängus USA vastu.

Esimese värava lõi ta rahvuskoondises 29. veebruaril 2012 sõprusmängus Saksamaa vastu.

2014. aasta jalgpalli maailmameistrivõistluste teisese alagrupimängus 20. juunil lõi Giroud Šveitsi vastu värava.

2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel lõi ta esimeses mängus 10. juunil Rumeenia vastu turniiri esimese värava. Veerandfinaalis 3. juuli lõi ta kaks väravat Islandile.

2018. aastal tuli ta Prantsusmaa koondisega maailmameistriks.

Saavutused 
Montpellier
Ligue 1: 2011–12
Arsenal
FA Cup: 2013–14, 2014–15, 2016–17
FA Community Shield: 2014, 2015, 2017
Chelsea
FA Cup: 2017–18
UEFA Euroopa Liiga: 2018–19

Välislingid 

 Ametlik koduleht
 Profiil Arsenal FC kodulehel

Prantsusmaa jalgpallurid
Grenoble Foot 38 jalgpallurid
Montpellier HSC jalgpallurid
Arsenal FC mängijad
Chelsea FC mängijad
AC Milani mängijad
Ligue 1 mängijad
Premier League'i mängijad
Serie A mängijad
Sündinud 1986
Blaise Matuidi

Blaise Matuidi (sündinud 9. aprillil 1987 Toulouse'is) on Prantsusmaa jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Major League Socceri klubis Miami Inter ja Prantsusmaa jalgpallikoondises.

Klubikarjäär
Matuidi alustas oma karjääri Prantsusmaa klubis Troyes, kus ta mängis aastatel 2004–2007. Peale seda siirdus Matuidi mängima AS Saint-Étienne'i, kus oli kuni 2011. aastani.

2011. aastal liitus ta teise Prantsusmaa kõrgliiga klubiga Paris Saint-Germain.

Hooaegadel 2012–2013 ja 2015–2016 on Matuidi valitud Prantsusmaa kõrgliiga hooaja sümboolsesse koosseisu.

2015. aastal valiti ta Prantsusmaa aasta jalgpalluriks.

2017. aasta suvel liitus Matuidi 20 miljoni euro eest Itaalia kõrgliiga klubiga Torino Juventus. Ta mängis Juventuses kolm hooaega ja tuli klubiga kõigil hooaegadel Itaalia meistriks.

2020. aasta augustis siirdus ta Miami Interi.

Koondisekarjäär 
Debüüdi Prantsusmaa rahvuskoondises tegi Matuidi 7. septembril 2010 EM-i valikturniirimängus Bosnia ja Hertsegoviina vastu.

Esimese värava lõi ta rahvuskoondises 5. märtsil 2014 sõprusmängus Hollandi vastu.

2014. aasta maailmameistrivõistluste teisese alagrupimängus 20. juunil lõi Matuidi Šveitsi vastu värava.

2018. aastal tuli ta Prantsusmaa koondisega maailmameistriks.

Ta on kuulunud Prantsusmaa koondisse veel ka 2012. ja 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel.

Saavutused 
Paris Saint-Germain
Ligue 1: 2012–13, 2013–14, 2014–15, 2015–16
Coupe de France: 2014–15, 2015–16, 2016–17
Coupe de la Ligue: 2013–14, 2014–15, 2015–16, 2016–17
Trophée des champions: 2013, 2014, 2015, 2016
Juventus
Serie A: 2017–18, 2018–19, 2019–20
Coppa Italia: 2017–18
Supercoppa Italiana: 2018

Viited

Välislingid 

 Ametlik koduleht

Prantsusmaa jalgpallurid
AS Saint-Étienne'i jalgpallurid
Paris Saint-Germaini jalgpallurid
Torino Juventuse mängijad
Ligue 1 mängijad
Serie A mängijad
Sündinud 1987
Hilja Kangro

Hilja Kangro (neiuna Hilja Puskar; 16. august 1922 Tartu – 28. november 2001) oli eesti tuberkuloosiarst.

Ta õppis aastatel 1933–1936 Tartu Linna 10. Algkoolis, aastatel 1936–1938 Rannu Algkoolis ja aastatel 1939–1944 Tartu Õhtukoolis. Paralleelselt õhtukooliga õppis ta aastatel 1942–1945 Tartu Õdedekoolis. Aastal 1945 astus ta Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonda, mille lõpetas aastal 1951; õpingute ajal töötas meditsiiniõena Tartu Tuberkuloositõrje Dispanseris.

Pärast ülikooli lõpetamist töötas ta aastatel 1951–1992 Tartu Tuberkuloositõrje Dispanseris ftisiaatrina.

Isiklikku 
Ta abiellus aastal 1951 matemaatikaprofessor Gunnar Kangroga. Neil sündis kaks tütart: Külliki on kardioloog, Anu on neuroloog.

Kirjandus 
 Helbe Merila-Lattik. Eesti arstid 1940–1960, lk. 686

Eesti arstid
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna vilistlased
Sündinud 1922
Surnud 2001
Ann Tamm

Ann Tamm (aastani 1978 Ann Karu; 20. mail 1950 Tartu – 27. mai 2021) oli eesti taastusraviarst ja suusataja.

Ta lõpetas aastal 1968 Tartu 1. Keskkooli ja aastal 1975 Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna.

Ülikooli lõpetamise järel asus ta tööle Maarjamõisa Haigla kardioloogia osakonda arstina. Seal töötades tekkis tal huvi sügavuti uurida kardioloogiliste patsientide taastusravi ning aastast 1978 hakkas ta tegelema teadustööga, mis käsitles aortokoronaarsete patsientide taastusravi; selle tulemusena kaitses ta aastal 1987 Moskvas Arstide Kesktäiendusinstituudis väitekirja "Füüsilise rehabilitatsiooni süsteem südame isheemiatõbe põdevatel haigetel statsionaarses etapis peale aortokoronaarset šunteerimist"; ta sai meditsiinikandidaadi kraadi. 

Pärast väitekirja kaitsmist asus ta tööle spordimeditsiini ja ravikehakultuuri kateedrisse, 
kus ta töötas surmani. Viimasel ajal tegeles ta naiste põlveliigese osteoartriidi varaste staadiumite uurimisega erilise tähelepanuga pikaajalise liikumisravi mõju hindamisele selles valdkonnas.

Isiklikku 
Ta oli abielus ja nelja lapse ema. Tema isa Elmar Karu oli psühhiaatriaprofessor. Tema vanem vend Toomas Karu on arstiteadlane ja spordiarst ning Tartu Ülikooli emeriitprofessor, keskmine vend Laur Karu (1942–1996) oli arstiteadlane, teadusorganisaator ja poliitik, noorem vend Jaak Karu on majandusteadlane.

Välislingid 
 Biograafia ESBL-is
 Ann Tamm 60

Eesti arstiteadlased
Eesti kardioloogid
Eesti spordiarstid
Eesti suusatajad
Hugo Treffneri Gümnaasiumi vilistlased
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna vilistlased
Sündinud 1950
Surnud 2021
Zsigmond Móricz

Zsigmond Móricz (hääldus: [ˈʒiɡmond ˈmoːrits]; 29. juuni 1879 Tiszacsécse – 5. september 1942 Budapest) oli 20. sajandi tuntuim ungari kriitilise realismi kirjanik, ajakirjanik, toimetaja, rahvaluule koguja.

Ta sündis 1879. aastal Tiszacsécses talupoja perekonnas. Ema oli Erzsébet Pallagi, isa Bálint Móricz. Tal oli 9 õde-venda, kellest kaks varakult surid. Noor Zsigmond käis koolis Istvándis, Prügyis, Debrecenis, Sárospatakis ja Kisújszállásis. 1900. aastal kolis ta Budapesti, kus õppis õigusteadust ja filosoofiat. Seal tutvus ta teiste tuntud kirjanikega nagu Mihály Babits, Dezső Kosztolányi, Gyula Juhász, Árpád Tóth, László Bánóczy, Gábor Oláh ja Marcell Benedek. Ülikooliõpinguid ta ei lõpetanud.

Móricz töötas provintsis ajakirjanikuna ja Budapestis ametnikuna. Kogus rahvaluulet, millest sai inspiratsiooni oma teoste jaoks, mis räägivad põhiliselt vaesema rahva elust ja nende huvide vastuoludest valitsevate klasside huvidega.

1905. aastal abiellus ta kooliõpetaja Eugénia Holicsi ehk Jankaga. Nende kolm tütart (Virág, Gyöngyi, Lili) jäid ellu, kaks poega surid.

1908. aastal avaldas novelli „Seitse kreutserit”, millega tegi endale nime. Sel ajal sai sõbraks ka Endre Adyga.
1924. aastal tutvus näitlejanna Mária Simonyiga, aasta hiljem sooritas Janka enesetapu. 1926 abiellus Móricz Máriaga. 1937 lahutas temast ja tõmbus lõplikult tagasi Leányfalusse, kuhu oli ehitanud maja, mida siiani kasutas suvilana.

Zsigmond Móricz suri Budapestis Józsefvárosis 5. septembril 1942.

Looming 
Móricz on üks viljakamaid ungari kirjanikke. Ungari marksistlik kirjandusteadlane József Révai on jaotanud Móriczi loomingu kolmeks olulisemaks perioodiks. Teise perioodi jäävad kriitilise realismi vaimus kirjutatud teosed, sealhulgas üheks tema olulisemaks peetud romaan „Sugulased” (Rokonok).

Tuntumad teosed 
1908 Hét krajcár – Seitse kroitserit (ka eesti keeles ilmunud)
1911 Sárarany – Mudakuld (ka eesti keeles ilmunud)
1911 Az Isten háta mögött – Jumala selja taga
1917 A fáklya – Tõrvik
1920 Légy jó mindhalálig – Ole alati tubli (Ole surmani hea) – Jutt vagurast poisist (ka eesti keeles ilmunud)
1924 Pillangó – Liblikas
1928 Úri muri – Härras-mürgel (ka eesti keeles ilmunud)
1932 Rokonok – Sugulased (ka eesti keeles ilmunud)
1935 A boldog ember – Õnnelik inimene
1935 Erdély-trilógia – Transilvaania-triloogia
1939 Életem regénye – Minu elu romaan
1941 Árvácska – Kannike (árva – orb, árvácska – orvukene)

Eesti keeles 
 Zsigmond Móricz. Mudakuld. (Tõlkinud Ants Murakin.) (Looduse kroonine romaan.) Tartu: Loodus, 1929.
 Zsigmond Móricz. Jutt vagurast poisist. (Tõlkinud Ants Murakin.) (Looduse kuldraamat.) Tartu: Loodus, 1934.
 Zsigmond Móricz. Seitse kreutserit : [novellid]. (Tõlkinud Paula Palmeos.) Tallinn: Ajalehtede-Ajakirjade Kirjastus, 1958.
 Zsigmond Móricz. Sugulased. (Tõlkinud Edvin Hiedel.) (Suuri sõnameistreid.) Tallinn: Eesti Riiklik Kirjastus, 1961.

Viited 

Ungari kirjanikud
Ungari ajakirjanikud
Sündinud 1879
Surnud 1942
Josef Terboven

Josef Antonius Heinrich Terboven (23. mai 1898 Essen – 8. mai 1945 Skaugum) oli saksa riigitegelane.

Terboven oli pärit jõukast katoliiklikust maaomaniku perekonnast. 1915. aastal astus ta vabatahtlikuna sõjaväkke ja võttis osa Esimesest maailmasõjast. Teda autasustati esimese ja teise klassi Raudristiga. Sõja järel õppis ta aastatel 1919–1922 Münchenis ja Freiburgis riigiteadusi, kuid õpingud jäid lõpetamata.

Aastatel 1923–1925 töötas ta pangaametnikuna. 1923. aastal astus Terboven Natsionaalsotsialistlikkusse Saksa Töölisparteisse ning võttis osa Õllekeldriputšist. 1925. aastal sai ta Esseni SA algorganisatsiooni juhiks. Alates 1928. aastast oli Terboven Esseni gauleiter.

1930. aasta septembris valiti ta Riigipäeva liikmeks. Natsinaalsotsialistide võimuhaaramise järel sai Terboven lisaks sellele ka Preisimaa riiginõunikuks. 5. veebruaril 1935 nimetati ta Reinimaa ülempresidendiks. 1936. aastal anti talle SA obergruppenführeri auaste.

Saksamaa sissetungi järel Norrasse nimetati Terboven 24. aprillil 1940 Norra riigikomissariks. Terboven ei juhtinud Norrat otseselt, vaid talle allus Norra tsiviilvalitsus. Saksamaa kapituleerumise järel lõpetas Terboven elu enesetapuga, lastes oma punkri lõhkeainega õhku.

Viited

Saksamaa poliitikud
Sündinud 1898
Surnud 1945
Vabasurmad
Peter Odemwingie

Peter Osaze Odemwingie (sündinud 15. juulil 1981 Taškendis, Usbekistanis) on endine Nigeeria jalgpallur, ründaja.

Debüüdi Nigeeria rahvuskoondises tegi Odemwingie 4. mail 2002 mängus Keenia vastu, tulles mängu vahetusest.

2008. aasta suveolümpiamängudel võitis ta Nigeeria meeskonnaga hõbemedali, kaotades finaalis Argentinale 1:0.

2014. aasta jalgpalli maailmameistrivõistluste teises alagrupimängus 21. juunil lõi Odemwingie Bosnia ja Hertsegoviina vastu värava.

Välislingid 

Nigeeria jalgpallurid
Lille OSC mängijad
Moskva Lokomotivi mängijad
West Bromwich Albion FC mängijad
Cardiff City FC jalgpallurid
Stoke City FC mängijad
Bristol City FC mängijad
Rotherham United FC mängijad
Ligue 1 mängijad
Premier League'i mängijad
The Championshipi mängijad
Sündinud 1981
Väike Vera

"Väike Vera" on 1988. aastal valminud Nõukogude Liidu mängufilm.

Süžee
Filmi tegevus toimub mereäärses tööstuslinnas, kus elu on provintslik ja küllalt masendav. Töölisperekonnast pärit Vera Marinina on lõpetanud keskkooli ja kavatseb edasi õppida tehnikumis. Tema ema ja isa on huvitatud ainult argielust ja olmest. Vera veedab aega diskodel, veinipudeli taga ja sõbrannadega lobisedes. Vera jaoks kujuneb oluliseks sündmuseks tutvumine üliõpilase Sergeiga. Sergei on pärit teistsugusest keskkonnast, ta mõtleb iseseisvalt, tal on teistsugused väärtushinnangud. Noortel on raske teineteist mõista ning Sergeil tekivad konfliktid Vera vanematega.

Osatäitjad
Natalja Negoda – Vera Marinina
Andrei Sokolov – Sergei Sokolov
Juri Nazarov – Nikolai Marinin, Vera isa
Ljudmila Zaitseva – Margarita Marinina, Vera ema
Aleksandr Aleksejev-Negreba – Viktor Marinin, Vera vanem vend
Aleksandra Tabakova – Lenka Tšistjakova, Vera sõbranna
Andrei Fomin – Andrei, merekooli kursant
Aleksandr Mironov – Tolik, Vera sõber
Aleksandr Lenkov – Mihhail Petrovitš, Lenka Tšistjakova kavaler
Vadim Zahhartšenko – patsient haiglas
Gennadi Gorjatšov – Viktor Marinini sõber
Tatjana Mitrušina – Sergei Sokolovi ema
Maria Hmeik – Viktori sõbranna

Varia
Nõukogude Liidu kinodes kogus film 56 miljonit vaatajat.

Viited

Nõukogude Liidu filmid
1988. aasta filmid
Gulbene raudteejaam

Gulbene raudteejaam asub Gulbene linnas Lätis aadressil Dzelzceļa tänav 8. Jaama juures asub ka depoo.

Gulbene raudteejaam avati aastal 1903, kui avati Valga ja Pļaviņase vaheline kitsarööpmeline raudtee. Algselt kandis see nime Schwaneburg; toonase haldusjaotuse järgi jäi see Gulbene kihelkonda Vana-Gulbene mõisa maadele. Tänapäevases asukohas on raudteejaam siiski aastast 1916, mil avati  Ieriķi–Gulbene–Abrene raudtee, ühtlasi ehitati Gulbene ja Pļaviņase vaheline tee ümber laiarööpmeliseks. Uus jaam hakkas kandma nime Alt-Schwaneburg ehk Vecgulbene. Gulbene nime kannab raudteejaam aastast 1928.

Jaamahoone rajati 1926. aastal. See sai tõsiselt kannatada teises maailmasõjas 1944. aastal, kuid taastati hiljem endisel kujul. Hoone projekteeris Peteris Feders ja see on üks suuremaid jaamahooneid Lätis.

Nõukogude perioodil läbis Gulbene raudteejaama kaks Põtalovosse sõitvat rongi – üks neist sõitis Pļaviņase, teine Ieriķi kaudu. Läti taasiseseisvumise järel lõpetati reisirongiliiklus Ieriķi suunal aastal 1999. Põtalovo suunal sõitsid rongid algul Vecumi, seejärel Žīguri raudteejaamani, ent 1. juulil 2001 lõpetati ka seal reisirongide liiklus. Kaubarongid kasutasid neid teid 29. augustini 2001.

Endise Valga–Mõniste–Ape–Alūksne–Gulbene raudtee Alūksne–Gulbene raudteelõigul toimub senini rongiliiklus. See on Baltikumi ainuke regulaarselt kasutusel olev kitsarööpmeline raudteelõik. Pļaviņase suunal peatuvad rongid praegu Cesvaines, kuid varem eelnes Gulbenele Elste raudteepeatus.

Viited

Välislingid

 Infot jaama kohta; fotod (vene keeles)
 Jaam vanal kaardil

Gulbene
Gulbene kihelkond
Valga–Mõniste–Ape–Aluksne–Gulbene–Pļaviņase raudtee
Ieriķi–Gulbene–Abrene raudtee
Läti raudteejaamad
Jermaine Jones

Jermaine Junior Jones (sündinud 3. novembril 1981 Frankfurdis) on USA jalgpallur (poolkaitsja).

Debüüdi USA rahvuskoondises tegi Jones 9. oktoobril 2010 Poola vastu. Ta on mänginud ka kaheksa mängu Saksamaa noortekoondises ja kolm mängu Saksamaa rahvuskoondises.

Esimese värava lõi ta USA rahvuskoondises 19. juunil 2011 mängus Jamaica vastu. 2014. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel lõi ta teises alagrupimängus 22. juunil värava Portugali vastu.

Ameerika Ühendriikide jalgpallurid
Frankfurdi Eintrachti jalgpallurid
Leverkuseni Bayeri mängijad
FC Schalke 04 mängijad
Blackburn Rovers FC mängijad
Beşiktaş JK mängijad
Los Angeles Galaxy jalgpallurid
Bundesliga mängijad
Premier League'i mängijad
Sündinud 1981
Tamsalu Kultuurimaja

Tamsalu Kultuurimaja on Tapa vallas Tamsalus asuv kultuuriasutus, kuhu iganädalaselt kogunevad trennidesse ja üritusele kohaliku valla inimesed.

Avamise lugu
Kultuurimaja avati 1980. aasta viimasel pühapäeval kell 15.00.

Projekteerija, RPI Maaehitusprojekt (arhitektid Peep Jänes, Ants Mellik, projekti peainsener Mati Vahemets, sisekujundaja Saima Truupõld) ja ehitaja Tapa MEK-i, Rakvere mehhaniseeritud ehituskolonni pingutused on kandnud vilja.

Kell 15.00 võis partei rajoonikomitee 1. sekretär Ülo Niisuke öelda Tamsalu kultuurimaja avatseremoonia avasõnad, lindi lõikas läbi EKP KK sekretär Rein Ristlaan. Kultuurimaja direktor Hilja Valtin palus külalised saali. Nende hulgas Arnold Green, Bruno Saul, Johannes Lott, Peeter Palu, Mihkel Sistok jt.

Häid sõnu pälvisid ehitajad vanemtöödejuhataja Toivo Lepanen, maja perenaiseks tituleeritud töödejuhataja Els Aavekukk, peainsener Guido Kruusel jt.

Esimese kontserdi uues majas andis RAT Estonia operetitrupp.

Kultuurimaja ruumid
Hoone kubatuur 18 166 m³, üldine põrandapind 3099,7 m². Kultuurimaja ees on park pindalaga 11 000 m².

garderoob, 510 kohta
teatrisaal 286 m², 385 istekohta 
tantsusaal ja banketisaal 295 m², 254 istekohta 
peeglisaal, fuajee
lava 173 m² (kõrgus 17 m, sügavus 15,4 m, laius 14,74 m) 
2 näitlejate garderoobi 
3 ringiruumi
raamatukogu, 2 lugemissaali
baar/kohvik 46 m², 54 istekohta

Välislingid
Koduleht
Facebook

Eesti kultuurikeskused
Tapa vald
György Dragomán

György Dragomán (rumeenia keeles Gheorghe Dragoman; sündinud 10. septembril 1973) on Ungari kirjanik.

Ta on sündinud Transilvaanias Rumeenias. 1988. aastal kolis ta perega Ungarisse.

Dragomán on seni kirjutanud kaks romaani. 2002. aastal ilmus "Hävimise raamat" ja 2005. aastal "Valge kuningas". Viimasega saavutas ta kuulsuse ning seda on tõlgitud juba üle 30 keelde. Temalt on ilmunud ka jutte ja muid lühemaid tekste sellistes väljaannetes nagu The Paris Review, The New York Times, Le Monde, Die Zeit, Neue Zürcher Zeitung ning ka mitmes ungari ajakirjas. 

Tõlkijana on ta ungari keelde vahendanud mitme tuntud autori loomingut; nende seas on Samuel Beckett, James Joyce, Ian McEwan, Irvine Welsh, Sebastian Barry, Mickey Donelly, Isaac Bashevis Singer ja teisi. 

Ta elab Budaörsi linnas ja on külaliskirjanik Helsingi Ülikooli juures. 

György Dragomán on kirjandusfestivali Prima Vista raames külastanud 2014. aastal ka Eestit.

Tunnustus
 2006 Sándor Márai auhind

Välislingid
 Prima Vistale tuleb ungari kirjanik György Dragomán

Ungari kirjanikud
Sündinud 1973
Milove

Milove on alev Ukrainas Luhanski oblastis Milove rajoonis.

Venemaa piiri ääres asuv Milove on Milove rajooni keskus. Esmakordne mainimine 1872. aastal, asula õigused alates 1938. aastast.

Viited 

Ukraina asulad
Luhanski oblast
Alexander Stubbi valitsus

Alexander Stubbi valitsus oli Soome 73. valitsus. Peaminister Alexander Stubbi juhitav valitsus astus ametisse 24. juunil 2014.

Stubb sai peaministriks pärast seda, kui eelmine valitsusjuht Jyrki Katainen ametist loobus seoses võimaliku kandideerimisega Euroopa Komisjoni. 23. juunil 2014 kinnitas Eduskund häältega 98:76 Alexander Stubbi peaministriks ja president Sauli Niinistö nimetas tema valitsuse päev hiljem ametisse.

18. septembril 2014 teatas Roheline Liit, et lahkub valitsusest Fennovoimale uue tuumajaama ehitusloa andmise tõttu. 26. septembril astusid ametisse uus arengukoostöö minister Sirpa Paatero ja keskkonnaminister Sanni Grahn-Laasonen.

29. mail 2015 astus ametisse Juha Sipilä valitsus.

Valitsuse liikmed

Soome valitsused
Relvarahu

Relvarahu on sõjategevuse ajutine katkestamine, mille puhul võitluse osapooled lepivad üksteisega kokku ründetegevuse peatamises. Relvarahu võidakse kuulutada välja ühepoolselt või sõlmida mitmepoolselt, relvarahu võib olla kuulutatud välja ametliku lepingu osana, kuid seda võidakse kuulutada välja ka  vastasjõudude vahel saavutatud mitteametliku kokkuleppena. Vaherahu on ametlik kokkulepe võitluse lõpetamiseks.

Näiteks I maailmasõja ajal oli mitteametlik relvarahu Läänerindel 1914. aasta 24. detsembril, kui prantslased, sakslased ja inglased tähistasid jõule.

Vaata ka 
 Vaherahu
 Rahuleping

Välislingid 

Rahulepingute otsing ÜRO rahulepingute andmebaasist (inglise keeles) 

Rahu
Sõjandus
Hannes Hanso

Hannes Hanso (sündinud 6. oktoobril 1971 Tartus) on Eesti poliitik ja diplomaat, 1. juunist 2022 Eesti suursaadik Hiinas. 

Ta on olnud kaitseminister  Taavi Rõivase teises valitsuses ja 2019. aastal Euroopa Parlamendi liige. 

Aastatel 1992–1994 õppis ta Tartu Ülikoolis õigusteadust ja aastatel 1996–1998 Sichuani Ülikoolis hiina keelt. 2004. aastal omandas ta Londoni Ülikoolis bakalaureusekraadi politoloogia erialal ja 2005. aastal magistrikraadi Aasia poliitika alal.   Hanso on korp! Sakala liige.

Ta kuulus 2009–2019 Sotsiaaldemokraatlikku Erakonda. Aastatel 2013–2015 oli ta Kuressaare linnapea. Ta on töötanud Kaitseministeeriumis ja Rahandusministeeriumis ning Euroopa Liidu diplomaatilises teenistuses Pekingis, Rahvusvahelises Kaitseuuringute Keskuses.  Ta on tõlkinud rootsi keelest eesti keelde.  Ta on juhtinud Kuku raadios saadet "Välismääraja".

Hanso kandideeris 2015. aasta Riigikogu valimistel Hiiu-, Lääne- ja Saaremaa valimisringkonnas nr 5, sai 2038 häält ning osutus valituks XIII Riigikogu liikmeks ringkonnamandaadiga.  XIII Riigikogus valiti ta väliskomisjoni esimeheks. 

Alates 14. septembrist 2015 kuni 22. novembrini 2016 oli Hanso kaitseminister Taavi Rõivase teises valitsuses. 2016. aasta detsembris sai Hansost Riigikogu riigikaitsekomisjoni esimees.

17. septembril 2018 teatas Hanso, et lahkub poliitikast ja 2019. aasta valimistel Riigikokku ei kandideeri.

Isiklikku
Hanso on abielus, tal on kuus last. Ta on teletoimetaja Heidi Hanso, arboristi Heiki Hanso, Hendrik, Hallike ja Hille Hanso vend.

Viited

Välislingid 

 Hannes Hanso Euroopa Parlamendi lehel

Sotsiaaldemokraatliku Erakonna poliitikud
Kuressaare linnapead
XIII Riigikogu liikmed
Eestist valitud Euroopa Parlamendi liikmed
Sündinud 1971
Raketiheitja

Raketiheitja on seade, mis lennutab välja edasiliikumiseks jõuallikana reaktiivmootorit (rakettmootorit) kasutavaid rakette või reaktiivmürske. Raketid võivad olla juhitavad või juhitamatud, need võivad olla maa-õhk, õhk-maa, maa-maa või õhk-õhk tüüpi.

Sageli mõeldakse raketiheitja all neid kaasaskantavaid seadeldisi, mille kasutamisega tuleb toime üksainus inimene.

Raketiheitjaid kasutatakse tavaliselt peamiselt vaenlase soomustehnika ja lennuväe hävitamiseks.

Galerii

Vaata ka
Mitmelasuline raketiheitja

Viited

Sõjatehnika
Soome Kristlikud Demokraadid

Soome Kristlikud Demokraadid (soome keeles Suomen Kristillisdemokraatit; rootsi keeles Kristdemokraterna i Finland) on Soome kristlik-demokraatlik ja konservatiivne erakond.

Erakond asutati 6. mail 1958. Varem oli erakonna nimi Soome Kristlik Liit (Suomen Kristillinen Liitto).

Erakonna esimees on alates 2015. aastast Sari Essayah. Enne teda oli esimees alates 2004. aastast Päivi Räsänen.

Kristlikel demokraatidel on 8834 liiget (2018). Eduskunna valimistel on erakond viimastel aastatel saanud 4–5 protsenti häältest ja kuni kümme kohta Soome 200-liikmelises parlamendis.

Erakonna esimehed

Olavi Päivänsalo 1958–1964
Ahti Tele 1964–1967
Eino Sares 1967–1970
Olavi Majlander 1970–1973
Raino Westerholm 1973–1982
Esko Almgren 1982–1989
Toimi Kankaanniemi 1989–1995
Bjarne Kallis 1995–2004
Päivi Räsänen 2004–2015
Sari Essayah 2015–

Välislingid
 Koduleht

Soome parteid
Tartu keskkatlamaja

Tartu keskkatlamaja ehk Turu katlamaja oli aastatel 1967–2014 Tartu kesklinnas Turu tänaval Emajõe paremal kaldal töötanud katlamaja, mis tootis soojust Tartu linna keskkütte jaoks. 

Katlamaja haldas samanimeline ettevõte, mis kuulus algselt Tartu linnale, seejärel aastatel 1971–1992 Eesti Energiale ning hiljem taas linnale (1996. aastast aktsiaseltsina AS Tartu Keskkatlamaja), kuni see 2000. aastal erastati. Alates 2001. aastast kuulus Tartu keskkatlamaja ettevõttele Fortum Tartu.

2014. aastal otsustas Fortum Tartu amortiseerunud keskkatlamaja sulgeda, hooned lammutada ja kinnistu müüki panna. Ettevõte AS Tartu Keskkatlamaja jätkab tegevust kui võrguettevõte ja klienditeenindaja.

Ajalugu
Katlamaja rajati aastatel 1964–1967 seoses Tartus 1960. aastatel hoogustunud elamuehitusega. Seni köeti linna kohalike väikekatlamajade abil, kuid nende võimsusest ei jätkunud juba olemasolevate hoonetegi tarbeks, rääkimata kerkivast Ülejõe linnaosast ja kavandatavast uuest paneelelamute linnaosast Annelinnast. 1967. aastal valmis Tartu keskkatlamaja esimene järk, mida laiendati 1975. aastal. Katlamaja 90 meetri kõrgune korsten sai Tartu kesklinna panoraami harjumuspäraseks osaks. 

Jõeäärne koht kesklinnas valiti mitmel põhjusel: pumbasüsteemid vajasid võimalikult madalat asukohta, keskküttetorustiku rajamiseks olid kõik linnaosad suhteliselt lähedal ning katlamaja juurde viis Tartu sadamaraudtee, mis võimaldas tuua kütust masuudiküttel töötanud katlamajja. Hiljem viidi Tartu keskkatlamaja üle gaasiküttele, ent samas säilitati tagavaraks masuudikütte võimalus.

1978. aasta 6. oktoobril toimus gaasikatelde seadistustööde käigus kuuenda katla käivitamisel plahvatus. Inimesed vigastada ei saanud, kuid taastamise tõttu olid Tartus talvel probleemid küttega.

2002. aastal nimetas Eesti jõujaamade ja kaugkütte ühing AS Tartu Keskkatlamaja Eesti parimaks soojusettevõtteks.

2014. aastal otsustas Fortum Tartu keskkatlamaja sulgeda, hooned lammutada ja kinnistu müüki panna, kuna linna hakkasid varustama uued katlamajad Lohkval ja Ropkas ning vajadus amortiseerunud keskkatlamaja järele kadus. Fortum Tartu hinnangul ei kujutanud katlamaja hooned ja seadmed säilitamist väärivat ajaloolist ega tehnilist väärtust. Kaaluti ka võimalust rajada endisesse katlamajja Telliskivi loomelinnakuga sarnanev kultuurilinnak, kuid otsustati, et olemasolevad ruumid selleks ei sobi.

Vaata ka
AS Tartu Keskkatlamaja

Viited

Välislingid
 Tartu Keskkatlamaja tutvustus Fortum Tartu kodulehel
 Jüri Saar Katlamaja ootab ees lammutamine Postimees, 25. juuni 2014
 Jüri Saar Masinad, mis andsid meile sooja Postimees, 25. juuni 2014
 Fortum kaalub vananenud Tartu keskkatlamaja lammutamist Postimees, 10. november 2010
 Eesti parim soojusettevõte on Tartu keskkatlamaja EPL/ETA, 1. märts 2002

 

Tartu ehitised
Fortum Tartu
Friedrich von Schubert

Theodor Friedrich von Schubert (12. veebruar 1789 Peterburi, Venemaa Keisririik – 15. november 1865 Stuttgart, Württembergi kuningriik) oli Venemaa keisririigi sõjaväelane, kartograaf ja Venemaa Keisririigi Peastaabi sõjalis-topograafilise depoo direktor.

Sõjaväeline karjäär

Isiklikku
Tema väimees Vassili Korvin-Krukovski oli Venemaa keisririigi sõjaväelane (kindralleinant), tütretütar Sofja Kovalevskaja (neiuna Sofja Korvin-Krukovskaja) oli esimene silmapaistev vene naismatemaatik, maailma esimene naisprofessor matemaatikas.

Vaata ka
Schubert

Välislingid
 Специальная карта Западной части Российской Империи, 1826—1840 гг. (десятиверстная карта Шуберта)
 Трехверстная Военно-Топографическая карта Российской Империи Шуберта Ф. Ф.

Kartograafid
Venemaa keisririigi jalaväekindralid
Napoleoni sõdade Venemaa sõjaväelased
Sündinud 1789
Surnud 1865
Fernandinho

Fernando Luiz Roza (enam tuntud oma mängijanime Fernandinho järgi; sündinud 4. mail 1985 Londrinas) on Brasiilia jalgpallur, poolkaitsja. Alates 2013. aasta juunist mängib Fernandinho Inglismaa kõrgliiga klubis Manchester City.

Fernandinho alustas klubikarjääri kodumaal Atlético Paranaenses. Aastatel 2005–2013 mängis ta Ukrainas Šahtar Donetskis, millega tuli kuuel korral Ukraina meistriks.

Manchester Cityga on ta kolm korda tulnud Inglismaa meistriks. Hooajal 2018–19 valiti ta Premier League'i hooaja sümboolsesse koosseisu.

Koondisekarjäär 
2003. aastal tuli ta Brasiilia koondisega juunioride maailmameistriks.

Debüüdi Brasiilia rahvuskoondises tegi Fernandinho 11. augustil 2011 sõprusmängus Saksamaa vastu.

Esimese värava lõi ta Brasiilia rahvuskoondises 5. märtsil 2014 sõprusmängus Lõuna-Aafrika Vabariigi vastu. 2014. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel lõi ta viimases alagrupimängus 23. juunil värava Kameruni vastu.

Ta on kuulunud Brasiilia koondisse veel ka 2015. ja 2019. aasta Copa Américal ning 2018. aasta maailmameistrivõistlustel.

Saavutused 
Donetski Šahtar
Premjer-Liga: 2005–06, 2007–08, 2009–10, 2010–11, 2011–12, 2012–13
Ukraina karikas: 2007–08, 2010–11, 2011–12, 2012–13
Ukraina superkarikas: 2008, 2010, 2012
UEFA karikas: 2008–09

Manchester City
Premier League: 2013–14, 2017–18, 2018–19
League Cup: 2013–14, 2015–16, 2017–18, 2018–19
FA Community Shield: 2018

Välislingid 

Brasiilia jalgpallurid
Club Athletico Paranaense mängijad
Donetski Šahtari mängijad
Manchester City mängijad
Premier League'i mängijad
Sündinud 1985
Naabriplika

"Naabriplika" on Eesti teleseriaal, mis põhineb Poola sarjal Ranczo.

Seda näitab Kanal 2 ja toodab Kassikuld. Produtsendid on Martin Algus ning Ergo Kuld, kes on ka režissöör. Seriaal on filmitud Järvamaal Järva vallas Esna külas. Sari on loodud Poola seriaali "Ranczo" põhjal. Naabriplika viimane, 131. osa oli eetris 6. juunil 2019.

Osatäitjad 
 Harry Kõrvits – vallavanem Pavel Koosaar
 Andrus Eelmäe – kirikuõpetaja Viktor Koosaar
 Merle Talvik – Maria Mihhailova
 Liina Vahtrik – vallavanema naine Krista
 Tarmo Prangel – Kerepa
 Tarmo Tagamets – Varik
 Raivo Adlas – Sokrates
 Kalju Orro – Insener
 Aivo Sadam – Solist
 Kait Kall – Tola (Peep Soe)
 Peeter Rästas – (Ivar) Kröösman
 Liisa Linhein – Aliina
 Loore Martma – Liisi

Osad

1. hooaeg, sügis 2013

2. hooaeg, kevad 2014

3. hooaeg, sügis 2014

4. hooaeg, kevad 2015

5. hooaeg, sügis 2015

6. hooaeg, kevad 2016

7. hooaeg, sügis 2016

8. hooaeg, kevad 2017

9. hooaeg, kevad 2018

Välislingid 
 Naabriplika Kanal 2

Kanal 2 telesaated
Eesti draamasarjad
Eesti komöödiasarjad
Ene Ahven

Ene Ahven (sündinud Tartus) on eesti dirigent, koormeister, muusikaõpetaja ja flötist.

Lapsepõlve veetis Tartust pärit Ahven Kilingi-Nõmmes ja Põltsamaal. 1965. aastal lõpetas ta Põltsamaa Muusikakooli 4. lennus klaveri erialal. Koorijuhtimist õppis ta Tallinna Pedagoogilises Instituudis Laine Karindi käe all, lõpetas instituudi muusikapedagoogina.

1971. aastast tegutseb Ene Ahven Tartu Ülikooli Akadeemilise Naiskoori koormeistrina. Dirigendina on ta osalenud paljudel muusikaüritustel, millelt on tema juhatatud laule salvestatud näiteks Tartu juubelilaulupeolt 1994. aastal. Tema juhatusel on muusikat salvestanud lastekoorid. Ene Ahven oli ka 1983–1984 üks Tartu Noortekoori kahest esimesest dirigendist kõrvuti Riho Leppojaga.

2005. ja 2010. aastal nimetas Eesti Naislaulu Selts dirigentide Vaike Uibopuu ja Triin Kochi ning koormeister Ene Ahvena juhitud Tartu Ülikooli Akadeemilise Naiskoori aasta naiskooriks.

Lisaks koorijuhtimisele on Ahven töötanud aastaid Tamme Gümnaasiumi (varem Tartu 5. Keskkooli) muusikaõpetajana, kus ta on juhatanud mudilas-, laste- ja poistekoori.

Ta on mänginud ka flööti Põltsamaa linna puhkpilliorkestris ja Eesti NSV ülevabariigilises puhkpilliorkestris.

Ene Ahven on Eesti Muusikaõpetajate Liidu liige.

Tunnustus 

 2014 Tartu medal

Isiklikku 
Tema vend on Mati Ahven.

Viited

Kirjandus
 Pille Säälik "Ene Ahven - 40 (tööaastat)" Universitas Tartuensis 11/2011, lk 43-44
 Maarja Ülper "Parim kuulaja ja karmim kriitik" Universitas Tartuensis 4. märts 2005, lk 3

Välislingid
 Pille Säälik "Mõistatuslik Ene Ahven" U-duur (Tartu Ülikooli Akadeemilise Naiskoori häälekandja) 8/2010, lk 9-10
 Ene Puusemp "Igavesti nooruslik Ene" U-duur (Tartu Ülikooli Akadeemilise Naiskoori häälekandja) 10/2011, lk 25–27

Eesti dirigendid
Eesti flötistid
Eesti muusikapedagoogid
Põltsamaa Ühisgümnaasiumi vilistlased
Tartu inimesed
Sünniaeg puudub
Müjde Ar

Müjde Ar (sünninimi Kâmile Suat Ebrem; sündinud 21. juunil 1954 İstanbulis) on türgi naisfilminäitleja.

Ta on õppinud İstanbuli Ülikoolis saksa keelt. Aastast 1975 tegutseb ta filminäitlejana.

Isiklikku 
Tema ema Aysel Gürel (1929–2008) oli Türgi näitlejanna. Ta on aastast 2005 abielus Türgi poliitiku Ercan Karakaşega.

Türgi näitlejad
Sündinud 1954
Ukraina Rahvuskaart

Ukraina Rahvuskaart (ukraina keeles Національна гвардія України, lühend НГУ/NGU) on Ukraina siseministeeriumi alluvuses tegutsev sandarmeeria üksus, mis moodustati Ukraina sisevägede baasil 2014. aasta 13. märtsil.

Ajalugu 
Rahvuskaart moodustati algselt 1991. aasta 4. novembril, kuid saadeti 2000. aasta jaanuaris tollase presidendi Leonid Kutšma korraldusel "kulude kokkuhoiu" eesmärgil laiali. Aastatel 1995–2000 eksisteerisid Ukrainas üheaegselt nii Ukraina Rahvuskaart kui ka Ukraina siseväed. 2014. aastal taasmoodustatud rahvuskaardi esimeseks komandöriks sai kindralpolkovnik Stepan Poltorak, kes oli sel ametikohal kuni 14. oktoobrini 2014. 2017. aastal sai NGU rahvusvahelise sandarmeeriajõudude katusorganisatsiooni liikmeks.

Ülemad

Organisatsioon 
NGU tegevust reguleerib Ukraina Rahvuskaardi seadus.

Ülesanded  
NGU ülesanneteks on kaitsta Ukraina põhiseaduslikku korda ja territoriaalset terviklikkust, avaliku korra ja julgeoleku tagamine avalikel koosolekutel ja meeleavaldustel, valitsuse määratud riigiasutuste ja ametnike turvalisuse tagamine, valitsuse kinnitatud nimekirjas olevate tuumarajatiste, eriotstarbeliste saadetiste ja diplomaatiliste esinduste ja rahvusvaheliste organisatsioonide kaitse, siseministeeriumi logistikabaaside kaitse, relvastatud konfliktide lõpetamises osalemine, riigipiiri julgestamine, relvastatud ohtlike isikute tegevuse takistamine ja terrorismivastases võitluses osalemine, avaliku ja põhiseadusliku korra taastamises osalemine.

Väeosad

Brigaadid 
 1. hetman Petro Dorošenko nimeline operatiivotstarbeline presidendi brigaad
   3. polkovnik Petro Bolbotšani nimeline operatiivotstarbeline brigaad
  4. kiirreageerimisbrigaad
 12. Dmõtro Võšnevskõi nimeline operatiivotstarbeline brigaad 
 21. üksik brigaad

Polgud ja pataljonid
  8. üksik Ivan Bohuni nimeline operatiivotstarbeline polk
 9. üksik Ukraina kangelase leitnant Bohdan Zavada nimeline operatiivotstarbeline polk
  15. üksik Slovjanski polk
  Serhi Kultšõtskõi nimeline pataljon

Eriotstarbelised üksused 
  Omega
  Pataljon "Azov"
  Pataljon "Donbass"

Õppeasutused 
 Rahvuslik Ukraina Rahvuskaardi Akadeemia
 Ukraina Rahvuskaardi Kiievi Instituut 
  Ukraina Rahvuskaardi rahvusvaheline talitustevaheline interdistsiplinaarne väljaõppekeskus

Traditsioonid 
 26. märts - Ukraina Rahvuskaardi päev (День Національної гвардії України)

Varustus

Relvastus

Süboolika

Galerii

Viited

Välislingid

Organisatsioon 
 Ametlik koduleht (inglise keeles)
 Siseministeeriumi hallatav Rahvuskaardi värbamiskeskuse koduleht (ukraina, vene ja inglise keeles)

Ajalugu 
 Current Status of Ukraine’s Ground Forces. - Defencetalk, 31.03.2014. (inglise keeles) 
На пост командующего Нацгвардии рассматриваются три кандидатуры - Liga Novosti, 16.10.2014 (vene keeles)
 Самуил Проскуряков. Зеленский предлагает Раде подчинить Нацгвардию президенту вместо МВД - Hromadske.ua, 30.08.2019 (vene keeles)
 Михаил Каменев, Степан Золотарь. Жандармерия Зеленского - Zn.ua, 06.09.2019 (vene keeles)
 Михаил Каменев, Степан Золотарь. Нацгвардия — маленькие вооруженные силы Арсена Авакова - Zn.ua, 06.06.2020 (vene keeles)

Ukraina sõjandus
Ukraina valitsusasutused
Sõda Donbassis
Strazdumuiža mõis

Strazdumuiža mõis (läti keeles Strazdumuiža, ka Strazdes muiža) oli mõis Lätis Riia linnas Jugla asumis. Mõisa vana peahoone asus Pāles ielā 14, uus aga Juglas ielā 14. Saksa keeles oli mõisa nimi Strasdenhof või Strassen Hoff.

Strazdumuiža mõisa on esimest korda mainitud aastal 1528. Toona said selle omanikeks Thor Avestid, kellele mõis kuulus XVII sajandi keskpaigani. Mõisaomanike nimi mugandus lätlaste ja sakslaste Strazdumuižaks.

Mõisale kuulusid kaks talukohta. Neist vanem on Odiņi talu, mis rajati Jugla järve kaldale aastal 1510. Talunikud tegelesid kalapüügiga ja müüsid järve ääres peatuvatele Riia elanikele õlut ning piiritust.

Aastast 1741 kuulus mõis Budbergidele. Aastal 1770 ehitas Woldemar Dietrich von Budberg vana peahoone kõrvale uue klassitsistlikus stiilis peahoone, mis on säilinud tänapäevani.

Aastal 1781 omandasid mõisa Fromholdid. Ilmselt rajati just tol ajal mõisa juurde inglise park, mis sai oma nime Hermann Fromholdi lese Dorothea järgi ("Dorotheens Lustwaaldchen" või "Dorotejas līksmi", eesti keeles Dorothea rõõm). 

Aastal 1801 ostis mõisa kaupmees Matthias Ulrich Poorten (1732−1812), aga juba aastal 1803 sai mõisa omanikuks Berens von Rautenfeld. Too oli kohaliku politseiringkonna ülem ja nii ei olnud ta rahul, et sügiseti tuleb rahvas mõisa puuvilju ning muud saaki varastama. Aastal 1805 lasi ta Odiņi talu rahval rajada vanuselt teise maja mõisakompleksis – aedniku maja. Aedade valvamine jäi samuti Odiņi talu inimeste hooleks. Tema järel oli aastail 1816–1827 mõisa omanikuks Georg Ludwig Stoppelberg. 

Järgmised omanikud olid Pychlaud. Nemad avasid mõisas manufaktuuri, kus valmistati puuvillast ja villast kangast. Nende ajal ehitati peahoone uhkemaks. Aastal 1853 ehitasid nad ka järve äärde uusklassitsistlikus stiilis villa, mille juurde kuulus vahepeal 6,4 hektari suurune omaette maatükk. Jugla järve äärde rajati kai, kust tehti pidude ajal väljasõite Jugla järvele.

Aastal 1845 eraldati Straždumuizast Krēgermuiža mõis. Aastal 1890 müüsid Pychlaud manufaktuuri maha. Pychlaud olid alati olnud pimedate ühingu toetajad ja nii anti mõisa hooned Krēgermuiža mõisa omaniku Johanna Karoline soovil pimedate käsutusse. Peahoone kuulubki pimedate ühingule. Villas asus vahepeal lastekodu, aga tänapäeval asub seal pimedate raamatukogu.

Mõisa park oli rahvale avatud kuni aastani 1920. Siis tuli see paraku vandaalide tõttu sulgeda. XX sajandi teisel poolel ehitati parki mitu korterelamut.

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil (läti keeles)
Teine sissekanne Riia mõisate saidil (läti keeles)
Sissekanne Läti mõisate saidil (läti keeles'')

Riia mõisad
Zēluste mõis

Zēluste mõis (läti keeles Zēlustes muiža, ka Šepmuiža või Ezerkrasti) oli suvemõis Lätis Riia linnas Jugla asumis. Mõisakompleks asus aadressidel Mazajā Juglas ielā 43, 45 ja 47. Saksa keeles oli mõisa nimi Selust.

Zēluste mõis rajati XVII sajandil, mõisa vanim hoone valmis aastal 1763. See hoone on heas korras, tegemist on riikliku tähtsusega arhitektuurimälestisega. Too hoone ehitati mitte Zēluste enda, vaid Mazā Jumpravmuiža mõisa maadele. Toona oli Zēluste omanik Vojvod.

Hiljem tekkis mõisa juurde tööstus, seal asuti tootma rohelist seepi, hiljem aga tärklist. XIX sajandi alguses kuulus mõis Holstidele, toona rajati ka uusklassitsistlikud hooned Mazajā Juglas ielā 43 ja Mazajā Juglas ielā 47. Pärast Holste sai mõisa omanikuks endine mõisavalitseja Sheppe, Tema järgi sai mõis ka oma teise nimekuju.

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil (läti keeles)
Teine sissekanne Riia mõisate saidil (läti keeles)
Kolmas sissekanne Riia mõisate saidil (läti keeles)
Sissekanne Läti mõisate saidil (läti keeles)

Riia mõisad