joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Dokšycy

Dokšycy (transkribeerituna Dokšõtsõ) on linn Valgevenes Viciebski oblastis, Dokšycy rajooni ja Dokšycy külanõukogu halduskeskus. Poola keeles Dokszyce. Linna lähedal algab Biarezina jõgi.

Linna nime päritolu pole selge. Ühe teooria kohaselt pärineb see leedu keelest, võimalik on ka keldi algupära. Legendi kohaselt pannud linnale nime Katariina II, keda kõik seal "tütrekeseks" kutsunud (дощечкa). Linna nimi on aga palju vanem.

Linnas on kolm kooli, kaks raamatukogu, kultuurimaja. Antakse välja ajalehte «Родныя вытокі». Linnas on toiduainete tööstus.

Vaatamisväärsusteks on mošee aastast 1925, Mikulskite pere mõisakompleks, veskid 20. sajandi algusest, kirikud aastaist 1863 ja 1903, mõned 18. sajandist pärinevad hooned. Linnast on pärit Prantsuse kunstnik Nadia Khodossievitch-Léger.

Ajalugu 

Dokšycyt mainiti esimest korda aastal 1407. 16. sajandi lõpus või 17. sajandi algul sai Dokšycyst alev. See paik on kuulunud Manvydastele, Radziwillidele, Olshanskitele, Kiškadele, Pacidele, Astikastele, Sanguszkodele, Judzitskitele, Gustarovitšitele. Liivi sõja ajal oli Dokšycy Stefan Batory vägede baasiks.

Kui Poola teisel jagamisel läks asula Vene impeeriumi koosseisu, sai ta aastal 1795 linnaõigused. Aastal 1843 konfiskeeriti venestamise sõjaväe poolt katoliku kirik ja anti see Moskva patriarhaadi kasutusse. 1921. aastal sattus Dokšycy Poola riigi koosseisu, aga 1939. aastal liideti Valgevene NSV-ga.

Pilte

Viited

Välislingid 

 Dokšycy koduleht 
 Linn YouTube'is
 Linn fotoentsüklopeedias

Valgevene linnad
Dokšycy rajoon
Eesti Üliõpilasselts Ühendus

Eesti Üliõpilasselts Ühendus (lühend EÜS Ühendus) oli Eesti üliõpilasselts, mis asutati 1906. aastal.

1922. aastal moodustasid 21 EÜS Ühendusest lahkunut üliõpilasseltsi Raimla.

Tuntud liikmeid
August Arras
Rein Eliaser (vanem)
Leonhard Illisson
Oskar Loorits
Lembit Lüüs
Alma Ostra-Oinas
Anton Palvadre
Rudolf Peets
August Rei
Jaan Sarv
Karl Taagepera
A. H. Tammsaare
Juhan Vaabel
Jaan Vain
Albert Valdes
Jüri Vilms

Ühenduse tegevus on tänaseni taastamata.

Viiteid

Välislingid
Üliõpilasseltsi pildigalerii Fotode Infosüsteemis (FOTIS)

Ühendus
Brukna mõis

Brukna mõis (Bruknas muiža) on mõis Lätis Bauska piirkonnas Dāviņi vallas Bruknas. Saksa keeles Brucken.

Brukna mõisa omanikeks oli enne võõrandamist Korffide perekond. Vahepeal oli mõisas kool, aga 2001. aastast kuulub narkomaanide rehabiliteerimise ühingule. 2011. aastal võttis ühing ette mõisa renoveerimise.

Klassitsistlik peahoone ehitati 18. sajandi teisel poolel, 19. sajandi algul tehti suuri ümberehitusi. Mõisa kunagisest kahekümne viiest kõrvalhoonest on säilinud kaks aita ja laut. Mõisa pargis asub Brukna linnamägi, küla kalmistul on Korffide suguvõsa kabel.

Välislingid
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)
Video mõisast

Läti mõisad
Iecava kihelkond
Zemgale
Noor-Eesti Kirjastus

Noor-Eesti Kirjastus oli 1904. aastal Noor-Eesti rühmituse eestvõttel Tartus asutatud kirjastus. Kirjastusel oli oma trükikoda Tartus.

Noor-Eesti kirjastas muu hulgas ajakirju Vaba Sõna (1914–1916) ja Tänapäev (1935–1940), samuti teadus- ja koolikirjandust. Aastatel 1918–1940 kirjastas ta 1400 teost, mille kogutrükiarv oli u 2 miljonit.

Viited

Välislingid
Noor-Eesti kirjastus Tartu Linnaraamatukogu kirjandusveebis

Eesti kirjastused
Eesti endised ettevõtted
Tartu endised ettevõtted
Kertu

"Kertu" on Ilmar Raagi 2013. aastal valminud film.

"Kertu" (ingliskeelse pealkirjaga "Love Is Blind") rahvusvaheline esilinastus oli 12. oktoobril 2013 Varssavi Rahvusvahelisel Filmifestivalil. Film valiti 2013. aastal ka 55. korda toimuvatele Lübecki Põhjamaade filmipäevadele sel aastal Eesti täispikkadest mängufilmidest Eestit esindama. 

Põhiosas Saaremaal üles võetud film räägib väikeses külaühiskonnas kõigi selle elanike silme all lahtirulluvast ebatavalisest armastusloost ning ühtlasi portreteerib ühe perekonna ja kogukonna varjatud suhteid. 

2013. aastal käis filmi Eesti kinodes vaatamas 42 543 inimest.

Osatäitjad
 Ursula Ratasepp – Kertu
 Mait Malmsten – Villu
 Leila Säälik – Malle, Villu ema
 Külliki Saldre – Anu, Kertu ema
 Peeter Tammearu – Jüri, Kertu isa
 Piret Laurimaa – Kaarin, Kertu õde
 Aarne Mägi – Mehis
 Ene Järvis – günekoloog
 Helena Merzin – Maret
 Helene Vannari – Helga
 Jaanus Mehikas – Andres
 Janek Sarapson – Peeter
 Jüri Lumiste – onkoloog
 Jüri Vlassov – Toomas
 Kaie Mihkelson – arst
 Kata-Riina Luide – Maire
 Kiiri Tamm – Aino
 Margus Prangel – Einar
 Meelis Rämmeld – Rein
 Peeter Jürgens – Juhan
 Arkadi Popov – kiirabimeeskonna juht

Viited

Välislingid 
 
 

Eesti filmid
2013. aasta filmid
Fortumo

Fortumo OÜ oli Eesti ettevõte, mis tegeles mobiilitehnoloogiate arendusega.

Ettevõte asutati 2007. aastal, selle peakontor asus Tartus ning allüksused Tallinnas, San Franciscos, Delhis, Singapuris ning Jakartas.

Ettevõte võimaldas digiteenuste pakkujatel turundada oma teenuseid mobiilioperaatorite kanalite kaudu ning koguda kasutajatelt mobiilimakseid mobiilioperaatorite ja mobiilsete rahakottide kaudu. Fortumo platvormiga oli ühendatud ligikaudu 280 mobiiloperaatorit ja 20 mobiilset rahakotti 80 riigis.

2020. aastal omandas ettevõtte 45 miljoni USA dollari eest Londoni börsil noteeritud Boku. Fortumo jätkas Boku grupis tegutsemist eraldiseisva ettevõttena kuni 2022. aasta veebruarini.

Tooted
Fortumo makseplatvorm ühendas makseid koguda soovivad digiteenuste pakkujad mobiilioperaatoritega ja mobiilsete rahakottidega, mille kasutajad said ostetavate toodete ja teenuste eest tasuda oma mobiiliarve kaudu või mobiilse rahakoti saldoga. Selleks integreeris Fortumo oma platvormi enam kui 280 mobiilioperaatori ja 20 mobiilse rahakoti tehnilise infrastruktuuriga. Digiteenuste pakkujatel oli võimalik makseid koguda, lisades oma teenusele veebipõhise makselahenduse, mis toimis nii arvutites, nutitelefonides, tahvelarvutites kui ka nutiteleviisorites.

Makselahenduste kõrval pakkus Fortumo mobiilioperaatoritele ja digitaalsete kaupade ettevõtetele turundusplatvormi, mis võimaldab mobiilioperaatoritel oma kasutajatele pakkuda odavama hinnaga või tasuta digitaalseid teenuseid.

Fortumo kasutas platvormi arendamiseks peamiselt Java, PostgreSQL ja RabbitMQ tehnoloogiaid.

Kliendid
Fortumo partnerite hulka kuulusid muuhulgas rakendustepoed (Google Play), voogedastusteenused (Amazon, Spotify), mänguarendajad (Epic Games, Tencent), digitaalsed ajalehed (Schibsted) ja transpordiettevõtted (EasyPark).

Investorid
2013. aastal teatas ettevõte riskikapitali kaasamisest. Ettevõtte omanikeringiga liitusid 10 miljoni USA dollari suuruse tehingu tulemusena riskikapitaliettevõtted Intel Capital ja Greycroft Partners. 2020. aastal väljusid riskikapitaliettevõtted ja Fortumo varasem osanik Mobi Solutions ettevõtte osanike ringist, kui ettevõtte uueks omanikuks sai Boku. 2022. aasta veebruaris ühines Fortumo meeskond Boku grupiga.

Auhinnad
 2009 – Mobile Monday Peer Awardsi finalist
 2009 – parima Skandinaavia idufirma auhind
 2011 – Ettevõtluse Auhinna konkursi aasta ettevõte ja aasta eksportöör
 2012, 2011 ja 2010 – parim Tartu ettevõte
 2013 – innovaatilise ärimudeli auhind Meffy'si konkursil
 2014 – Ameerika Eesti Kaubanduskoja innovatsiooniauhind

Viited

Välislingid
Ettevõtte koduleht
Ettevõtte blogi

Tartu ettevõtted
Infotehnoloogiaettevõtted
Tetele

Tetele (ka Tetelminde) on asula Lätis, Ozolnieki piirkonnas Cena vallas.  Asulas asub Tetelminde  mõisa  süda (Tetelmuende). Asulas on põhikool.

Läti külad
Krāslava mõis

Krāslava mõis, ka Kreslawka mõis (poola keeles Krasław, saksa keeles Kreslau, läti keeles Krāslavas muiža), oli mõis Venemaa Vitebski kubermangus Dünaburgi maakonnas Krāslava vallas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub mõisasüda Lätis Krāslava piirkonnas Krāslava linnas.

Ajalugu
Wilhelm von Fürstenberg andis Krāslava mõisa 1558. aastal Plumperite perele. Mõis oli Brunnowite, Lüdinghausen gen. Wulffide, Kosside ja Huten-Czapskite käes, enne kui 1795. aastal said selle Platerid. Selle suguvõsa valdusse jäi mõis 1918. aastani.

Mõisaansambel

Mõisa kahest peahoonest vanem rajati XVIII sajandi alguses. Teise peahoone projekteeris sama arhitekt, valmis see aga alles 1791. aastal. Samal ajal rajati vana lossi juurde raamatukogu. Barokseist hoonetest vanem on koos raamatukoguga eravalduses, uues lossis asub aga piirkonnavalitsus. Säilinud on ka moonakamaja, kus asub koduloomuuseum.

Park
Pargi pindala on 22 hektarit, seda ümbritseb müür. Park sai alguse 18. sajandil barokse aiana. Hiljem kujundati see Daugava jõe suunas laskuvaks romantiliseks pargiks grottide ja paviljonidega.

Välislingid
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Läti mõisad
Latgale
Vierchniadźvinsk

Vierchniadźvinsk (transkribeerituna Verhnjadzvinsk) on linn Valgevenes Viciebski oblastis, Vierchniadźvinski rajooni halduskeskus. Poola keeles Wierchniedźwińsk, ka Dryssa. Linn asub Daugava kaldal, paigas, kus Daugavasse voolab Drysa jõgi. Linnast veidi eemal asub Połacki-Daugavpilsi raudtee ääres Vierchniadźvinski raudteejaam. Aastani 1962 kandis nime Drysa.

Linnas on puidutööstus, kergetööstus, toiduainete tööstus,ehitusmaterjalide tootmine. Vierchniadźvinsk on traditsioonilise  tikandikunsti keskus. Lisaks kolmele keskkoolile asuvad Vierchniadźvinskis veel laste spordikool ja kunstikool. Antakse välja ajalehte «Дзьвінская праўда». Linnas on kultuurimaja ja raamatukogu. Katoliku kirik aastast 1840, õigeusu kirik aastast 1819.

Ajalugu 

Arheoloogiliste väljakaevamiste järgi on Vierchniadźvinskis elatud juba ammu. Drissat mainiti esimest korda aastal 1366, mil sinna rajati kindlus. Drissast kujunes tasahilju kaubanduskeskus. Aastal 1772 sattus asula esimesel Poola jagamisel Venemaa koosseisu, aastal 1777 sai asulast linn. Aastal 1812 asusid seal Barclay de Tolly väed (Drissa laager). Drissa oli Vitebski kubermangu Drissa maakonna halduskeskuseks.
 
Aastal 1866 rajati  Drissa lähedusse raudtee. Vierchniadźvinski raudteejaam kujunes tähtsaks lina väljaveo punktiks. 1924. aastal liideti Valgevene NSV-ga, järgmisel aastal sai Drissast alev. Asula on taas linn aastast 1938.

Viited

Välislingid 
 Rajooni kodulehekülg
 Linn YouTube'is
 Linn Valgevene fotoentsüklopeedias 

Valgevene linnad
Vierchniadźvinski rajoon
Viljo Saldre

Viljo Saldre (pseudonüüm Lauri Lumen; 5. veebruar 1952 Tallinn – 16. oktoober 2020) oli eesti näitleja, lavastaja ja teatritegelane.

Ta lõpetas aastal 1970 Tallinna 21. Keskkooli, aastal 1976 Vanemuise õppestuudio ja aastal 1977 Tartu Riikliku Ülikooli eesti filoloogia erialal.

Ta töötas aastatel 1977–1980 Vanemuines näitlejana ja aastatel 1980–1982 korraldajadirektor. Aastatel 1982–1983 oli ta Kultuuriministeeriumi repertuaarikolleegiumi peatoimetaja. Aastatel 1983–1989 oli ta Ugalas lavastaja ja 1989–1991 asedirektor. Seejärel tegutses tõlkija ja kirjastajana.

Isiklikku 
Tema isa oli kunstnik Alfred Saldre. Ta on olnud abielus Merle Talvikuga; aastast 1986 oli ta abielus Külliki Saldrega.

Lavastusi 
 1980 Mihkel Tiks "Lahtihüpe"
 1981 Rudyard Kipling / Kulno Süvalep "Kass, kes kõndis omapead"
 1983 Bulat Okudžava "Diletantide teekond"
 1985 Henrik Ibsen "Nora"
 1987 Romain Rolland "Giljotiin Dantonile"

Rolle 
 1976 Tammsaare / Osvald Tooming "Põrgupõhja uus Vanapagan" (Kusta)
 1976 Jevgeni Švarts "Tavaline ime" (Karu)
 1976 Jerzy Andrzejewski / Jaan Tooming / Rein Heinsalu "Polonees 1945" (Maciej Chelmicki)
 1978 Aleksei Arbuzov "Julmad mängud" (Caius)
 1979 Juhan Peegel / Kaarel Ird "Ma langesin esimesel sõjasuvel" (Jaan Tamm)
 1982 Aleksandr Remez "Seda teed" (Aleksandr Uljanov)
 1984 Shakespeare "Hamlet" (Claudius)
 1985 Lion Feuchtwanger / Mati Unt “Vennad Lautensackid” (Paul Cramer)
 1986 Shakespeare "Othello" (Jago)
 1986 Per Olov Enquist "Vihmausside elust" (Johan Ludvig Heiberg)

Kirjandus 
 Eesti teatri biograafiline leksikon. Tallinn 2000.

Eesti näitlejad
Eesti lavastajad
Tartu Ülikooli filoloogiateaduskonna vilistlased
Rahumäe kalmistule maetud
Sündinud 1952
Surnud 2020
Eleja

Eleja on asula Lätis Jelgava piirkonnas. Eleja valla halduskeskus. 

Asulas asub Eleja mõisa (Elley) süda. Lisaks on seal veel raamatukogu, keskkool, luteri kirik.

Esimest korda on Elejat mainitud kümnendal sajandil. Mõis pärineb 16. sajandist. Aastal 1915 rajati asulast mööda raudtee, selle äärde rajati Meitene raudteejaam. Jaam asus Vilkudārzsi külas, mis liideti Elejaga aastal 1936. 

Aastail 1949–1956 oli Eleja samanimelise rajooni keskus. Aastail 1950–1991 oli Eleja alev.

Läti külad
Jüri Niin

Jüri Niin (sündinud 6. septembril 1947 Tallinnas) on eesti endine näitleja.

Ta lõpetas aastal 1966 Tallinna 10. Keskkooli ja aastal 1970 Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri.

Ta töötas aastatel 1970–1974 Ugalas ning on mänginud filmis "Tuulevaikus" (1970, Tallinnfilm).

Alates 1997. aastast on ta töötanud ehitusettevõtjana Tallinnas.

Rolle
1970 Friedrich Dürrenmatt "Romulus Suur" (Caesar Rupf)
1971 Anton Tšehhov "Kajakas" (Medvedenko)
1972 Mihhail Roštšin "Valentin ja Valentina" (Buhhov)
1973 Oskar Luts/Aleks Sats "Tootsi pulm" (Lible)
1974 Ott Kool "Loobumised kevade kasuks" (Kaarel)

Kirjandus
"Eesti teatri biograafiline leksikon". Tallinn 2000

Eesti näitlejad
Tallinna Nõmme Gümnaasiumi vilistlased
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia vilistlased
Sündinud 1947
Thranduil

Thranduil on tegelane J. R. R. Tolkieni loomingus. Ta on Sünklaane haldjakuningas ja Legolase isa.

Biograafia 
Esimene ja Teine Ajastu

Thranduil on Oropheri ainukene poeg. Ta sündis Esimese Ajastu alguses ja elas Doriath'is enne selle langust. Teise Ajastu alguses elas ta Lindon'is koos Gil-Galad'iga. Pärast tema isa surma sai temast Sünklaane kuningas.

Kolmas Ajastu

Kui Thorin Tammiskilp ja teised päkapikud sisenesid Sünklaande, Thranduili valvurid vahistasid nad. Tranduil käskis nad vangistada, sest nad keeldusid ütlemast kuhu nad lähevad.
Pärast Smaugi surma Thranduil toetas Bard Vibukütti selles, et päkapikud jagaksid Erebori varandust.
Sõrmuse Sõja ajal saatis ta Legolase Kaljulõhesse, et teatada Guglunki põgenemisest. Sellega sai alguse Legolase ja päkapikk Gimli sõprus, mis aitas Thranduilil taastada vaherahu päkapikkudega.

Neljas Ajastu

Pole teada kas ta jäi Sünklaane kuningaks või lahkus Kesk-Maalt.

Välislingid 
http://lotr.wikia.com/wiki/Thranduil

Keskmaa tegelased
Morgoth

Morgoth Bauglir (algselt Melkor) on tegelane J. R. R. Tolkieni Keskmaa legendaariumis. Ta on peamine antagonist "Silmarillionis", figureerib "Húrini lastes" ja on mainitud "Sõrmuste isandas".

Melkor oli võimsaim ainuritest, kuid pöördus Pimeduse poolele ja temast sai Morgoth, Arda põhiline antagonist, kellest kogu Keskmaa kurjus tuleb. Tema mõju püsis maailmal ka kaua pärast seda, kui ta visati maailmast välja. Morgothi lugu püsis hiljem hoiatava eeskujuna uhkuse, kadeduse, viha, ahnuse, võimuiha ja nende hävitava võimu vastu.

Nimi 

Nimi Morgoth on sindarinikeelne ja tähendab "maailma tumedat vaenlast"; Bauglir tuleb samuti Sindarinist ja tähendab "Rõhuja" või "Türann". "Morgoth Bauglir" on tegelikult epiteet: tema nimi, antud Ainulindalës (Keskmaa loomisloos), on Melkor, mis Kvenjas (Quenya) tähendab "Tema, kes tõuseb võimus". Ka Melkor on tegelikult epiteet, kuna tal, nagu kõigil Ainudel, oli ka tõeline nimi Valarinis (Ainude keel enne Aja algust), kuid too on teadmata. Sindarini vaste Melkorile oli Belegûr, kuid seda ei kasutatud kunagi - selle asemel võeti kasutusele Belegurth, mis tähendab "suurt surma".

Melkorit ei nimetatud Morgothiks, enne kui ta hävitas Valinori Puud, mõrvas Finwë ja varastas Silmarilid, mille järel needis Finwë poeg Fëanor ta nime ära. Sellest saati on haldjad teda nimetanud vaid Morgothiks.

Nagu Sauronil, oli temalgi palju tiitleid: Pimeduse Isand, Põhja Tume Võim, ja Suur Vaenlane. Edainid nimetasid teda Tumedaks Kuningaks; Sauroni poolt moraalselt rikutud Númenórlased kutsusid teda Kõige Isandaks ja Vabastajaks.

Ajalugu

Ainulindalë

Enne Arda (maailma) loomist, Melkor oli võimsaim Ainuritest. Ta soovis luua samal viisil kui tema enda Looja, seega aeg-ajalt rändas ta Tühjusesse, otsides Salajast Tuld, mis annaks talle selle võime. Ta ei leidnud seda kunagi, kuna see kuulus ainult Erule. Melkor tahtis täita Tühjuse mõtlevate olenditega ja oli rahulolematu, et Eru oli selle tähelepanuta jätnud. Lootes näidata enda loovust ja ainulaadsust, võistles ta Eruga Ainurite Muusikas, lisades sinna teemasid, mida pidas enda omaks.

Erinevalt oma kaaslasest Aulëst oli Melkor liiga uhke, et tunnistada, et tema looming oli lihtsalt avastus, mille oli võimalikuks teinud Eru. Selle asemel püüdis Melkor tõusta Eru tasemele ja saada ise kõige võimaliku Loojaks.

Püüdes Muusikat muuta ja sinna "oma" elemente lisada, tõmbas Melkor ligi mitmeid nõrgema tahtega Ainusid, luues vastuolu Eru põhiteemaga. Irooniliselt, need katsed mitte ei muutnud Muusikat, vaid täiendasid Eru algset plaani: Eru Muusika muutus sügavamaks ja ilusamaks just nimelt Melkori ebakõlade tõttu.

Kuna Ainude Suur Muusika oli mall kogu ajaloo ja Keskmaa loomiseks (seda lauldi algselt enne Aega ja seejärel loodi universum), oli kõiges, mis Keskmaal, Melkori mõju: kõik oli rikutud. Tolkien toob sellele tähelepanu, joonistades paralleeli Sauroni Võimusõrmuse ja Keskmaa vahel - kogu Keskmaa oli "Melkori võimusõrmus".

Keskmaa tegelased
Sõrmuste Isand

de:Figuren in Tolkiens Welt#Melkor
Eleja mõis

Eleja mõis (läti keeles Elejas muiža, saksa keeles Elley) on mõis Lätis Jelgava piirkonnas Eleja vallas Elejas. 

Eleja mõis rajati 16. sajandil. Mõis on kuulunud Tiesenhausenitele, Behridele ja 1754. aastast Medemitele. Klassitsistlik peahoone rajati aastail 1806–1810 Johann  Gottfried Adam Berlitzi ja Giacomo Quarenghi projekti põhjal. Esimese maailmasõja ajal võttis Venemaa armee osa mõisa hoonetest, kaasa arvatud mõisavalitseja maja ja teenijate maja, enda käsutusse. Pärast võõrandamist jäid osa hoonetest kasutuseta, mõisavalitseja majja kolis kool, mõni hoone võeti kasutusele elumajana.

Mõisakompleksi kuulusid 19 majandushoonet, pruulikoda, telliselööv ja lubjapõletusahi, tallid, tuulik. Vanimad hooned on aidad. Säilinud on veel pruulikoda, kaks aedniku maja, teenijate maja, neli kaevu.
 
Pargi planeerimist alustati 19. sajandil. 25 hektari suurust Inglise parki piirab müür. Pargis asub rotund, seda ehivad Dorotea Medemi kuju ja sfinksid. Pargis asuvad mõisa rahula ja mitu tiiki.

Välislingid
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Läti mõisad
Sesava kihelkond
Zemgale
Robert Nivelle

Robert Georges Nivelle (15. oktoober 1856 – 22. märts 1924) oli prantsuse sõjaväelane, kes osales väejuhina Bokserite ülestõusus ja Esimeses maailmasõjas.

1916. aasta mais anti Verduni lahingus tema juhtimise alla 2. armee ning tänu temale suruti sakslased sama aasta lõpus tagasi, kuigi teda süüdistati juba Prantsuse sõdurite elude raiskamises.

1916. aasta detsembris määrati ta Prantsuse vägede juhiks Läänerindel. Ta kavandas Nivelle'i pealetungi, mille mõttekuses kaheldi võimalike suurte inimkaotuste tõttu juba planeerimisetapis. Pealetung ei osutunudki täielikuks õnnestumiseks, mis põhjustas Prantsuse vägede seas mässu. Nivelle tagandati vägede juhataja kohalt 1917. aasta mais.

Tunnustus
 Auleegioni rüütli klassi orden (1895)
 Auleegioni ohvitseri klassi orden (1912)
 Auleegioni komandöri klassi orden (1915)
 Auleegioni suurohvitseri klassi orden (1916)
 Croix de guerre 1914–1918 
 Auleegioni suurristi klassi orden (1920)
 Médaille militaire (1921)

Prantsusmaa kindralid
Sündinud 1856
surnud 1924
Brown Deer

Brown Deer on küla USA-s Wisconsini osariigis Milwaukee maakonnas.

Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 11 999. Aastal 2000 oli 12 170.

Linn moodustati 1955 endise Granville'i linna osast.

Rahvastik 
2010. aasta rahvaloenduse andmetel oli Brown Deeris 11 999 inimest, 5275 leibkonda ja 3199 perekonda.

Rahvastiku tihedus oli 1694,5 in/km².

Elamuühikuid (housing units) oli 5579 (keskmine tihedus 787/km²).

Rassiline koosseis oli:
 valgeid 61,90%
 mustanahalisi 28,60%
 põlisameeriklasi 0,04%
 aasialasi 4,90%
 Vaikse ookeani saarte rassist 0,10%
 teistest rassidest 0,10%
 kahest või enam rassist 3,10%

Ladinaameeriklasi (sõltumata rassist) oli 3,90%.

Välislingid 
 Brown Deeri kodulehekülg (inglise keeles)

Ameerika Ühendriikide külad
Milwaukee maakond
Muedzul Lail Tan Kiram

Muedzul Lail Tan Kiram (sündinud 28. augustil 1966 Jolol) on Sulu sultanaadi kuningakoja pea. Ta on Sulu sultani Moh. Mahakuttah A. Kirami (valitses 1974–1986) vanim poeg. Muedzul Lail Tan Kiram elab Sulu saarestiku keskuses Jolol. 

24.05.1974. aastal oma isa Sultan Moh. Mahakuttah A. Kirami kroonimise päeval sai seadusliku Sulu Sultani järeltulijana 8-aastane Datu Muedzul Lail Tan Kiram Raja Mudaks (kroonprintiks). Sultani kroonimist ja Raja Muda (kroonprintsi) ametisse pühitsemist tunnustas ka Filipiinide President Ferdinand Marcos (Memo Order 427[4][8).

Filipiinide Presidendi Ferdinand Marcose 427. memorandumi tekst:

“The Government has always recognised the Sultanate of Sulu as the legitimate claimant to the historical territories of the Republic of Philippines”.

Raja Muda Muedzul Lail Tan Kiram krooniti Sulu Sultaniks 16.09.2012. Muedzul Lail Tan Kiram on õppinud Zamboanga ülikoolis. 

Ta on abielus Ampun Babai Mellany S Kiramiga ja tal on seitse last :

Maharaja Adinda Moh . Ehsn S. Kiram
Datu Nizamuddin S. Kiram
Dayang - Dayang Rahela S. Kiram
Datu Jihad S. Kiram
Datu Mujahid S. Kiram
Dayang - Dayang Redha S. Kiram
Datu Mahakuttah S. Kiram

Tunnustused

 Grand_Cross, Order of the Eagle of Georgia and the Seamless Tunic of Our Lord Jesus Christ (Georgia)
 Grand Cordon, Imperial Order of the Dragon of Annam (Vietnam)
 Grand Cordon, Order of the Ethiopian Lion
 Royal_Order_of_the_Engabu (Kingdom of Bunyoro-Kitara - Uganda)
 Grand Cross, Royal Order of the Elephant of Godenu (Ghana)
 Honorary Cross, Royal and merciful Society of Belgium
 US President's Lifetime Achievement Award
 Order of Primus inter Pares by the Scientific Consortium of Moscow State University
 Honorary Professor of Leadership from the Central American Institute of Asia Pacific Studies

Viited

Filipiinide inimesed
Sündinud 1966
Aleks Sats

Aleks Sats (õieti Aleksander Sats; 21. august 1914 Mariinsk, Tomski kubermang – 15. mai 1992 Viljandi) oli eesti lavastaja ja näitleja.

Ta lõpetas 1933. aastal Tartu poeglastegümnaasiumi ja aastal 1937 Tartu Näitekunsti Stuudio.

Ta töötas aastatel 1938–1940 Tallinnas ehituse alal ning mängis Draamateatri noorsoo- ja nukulavastustes, oli aastatel 1940–1941 Draamateatri näitleja, 1941–1944 Vanemuise näitleja ja 1944–1949 Ugala näitleja. 

Aastatel 1949–1952 oli ta Ugala direktor ja kunstilise juhi kohusetäitja, 1952–1971 oli ta Ugala peanäitejuht ja 1971–1979 samas lavastajaks. Ta on tegutsenud Ugala õppestuudios pedagoogina ja on mänginud filmis "Jäljed" (1963, Tallinnfilm).

Tunnustus 
 1958 Eesti NSV teeneline kunstitegelane
 1964 Eesti NSV rahvakunstnik
 1970 Nõukogude Eesti preemia

Lavastused 
 1945 Anton Tšehhov "Kosjas"
 1949 Aleksandr Ostrovski "Mets"
 1950 Vadim Sobko "Teise rinde taga"
 1951 Ernst Peterson-Särgava / Alfred Mering "Rahvavalgustaja"
 1952 Ivan Franko "Varastatud õnn"
 1953 Eduard Vilde / Erich Pihlakas "Vigased pruudid"
 1954 Nazım Hikmet "Legend armastusest"
 1955 Marcel Pagnol "Eluaabits"
 1957 Hermann Sudermann "Kodu"
 1957 Gunārs Priede "Kuigi on sügis"
 1957 Hugo Raudsepp "Vedelvorst"
 1958 Stefan Zweig "Maja mere ääres"
 1959 Hermann Heijermans "Lootus õnnistusele"
 1959 Gunārs Priede "Nordmundi tütarlaps"
 1960 Venta Vīgante "Igavesti haljad palmid"
 1960 Gunārs Priede "Vika esimene ball"
 1962 Martins Ziverts "Münchhauseni kosjad"
 1964 Shakespeare "Tõrksa taltsutus"
 1965 Oskar Luts / Andres Särev "Äripäev"
 1966 Janis Rainis "Puhu tuul!"
 1966 Merle Karusoo "Kõik oleneb meist"
 1967 Ardi Liives "Mürgi perenaine"
 1969 Juozas Grušas "Armastus, džäss ja kurat"
 1969 Tammsaare "Juudit"
 1971 Lillian Hellman "Metsade taga"
 1972 Frank D. Gilroy "Kes päästab külapoisi?"
 1973 Carlo Goldoni "Võõrastemaja perenaine"
 1973 Oskar Luts "Tootsi pulm"
 1977 Tammsaare "Lunastus"
 1983 Aino Kallas "Mare ja ta poeg"

Rollid 
 1941 Jevgeni Švarts "Lumekuninganna" (Ronk)
 1942 Carlo Goldoni "Kahe isanda teener" (Florindo)
 1945 Carlo Goldoni "Mirandolina" (markii de Forlipopoli)
 1945 Lydia Koidula "Säärane mulk" (Erastu Enn)
 1947 August Jakobson "Elu tsitadellis" (Richard Miilas)
 1949 Aleksandr Ostrovski "Süüta süüdlased" (Neznamov)

Kirjandus 
 Eesti teatri biograafiline leksikon Tallinn 2000

Eesti lavastajad
Eesti näitlejad
Eesti NSV teenelised kunstitegelased
Eesti NSV rahvakunstnikud
Viljandi Metsakalmistule maetud
Sündinud 1914
Surnud 1992
Gea Kangilaski

Gea Kangilaski (sünninimega Kõverjalg; sündinud 5. detsembril 1978) on Eesti poliitik, feminist ja kodanikuõiguste aktivist, alates 14. veebruarist 2020 Tartu abilinnapea.

Alates 19. novembrist 2014 kuulub ta Eesti Sotsiaaldemokraatlikku Erakonda.

Ta on olnud seotud kliimamuutuste, riigiaparaadi läbipaistvuse, poliitilise vastutuse, pagulaste, naiste ja vähemuste õiguste, kanepi legaliseerimise jm algatustega. Kangilaski on töötanud Eesti Ametiühingute Keskliidus, Seksuaaltervise Liidus, Eesti Arengukoostöö Ümarlauas ning vedanud soolise palgalõhe, ÜRO kestliku arengu eesmärkide, seksuaalvägivalla teemalisi kampaaniaid.  

Enne poliitilise karjääri algust 2013. aastal töötas ta Tartu Ülikooli Eetikakeskuses projektijuhina, varem pikemalt Eestimaa Looduse Fondi finantsjuhina ning oli selle juhatuse liige, on pikaaegne Eesti Kirjanduse Seltsi juhatuse liige.

Haridus

Ta lõpetas 1997. aastal Puhja Gümnaasiumi ja 2001. aastal Eesti Põllumajandusülikooli ettevõtluse ja ökonoomika erialal.

Poliitiline tegevus

Ta oli Tartu valimisliidu Vabakund linnapeakandidaat 2013. aasta kohalike omavalitsuse volikogude valimisel ja ta osutus valituks 670 häälega, millega oli Tartus enim hääli saanud kandidaatide nimekirjas kümnendal kohal. 2015. aasta Riigikogu valimistel kandideeris ta Tartus Sotsiaaldemokraatliku Erakonna nimekirjas, kuid ei osutunud valituks. 2017. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel pääses ta sotsiaaldemokraatide nimekirjas taas Tartu linnavolikokku. Pärast seda, kui Reformierakond lõpetas 2020. aastal Tartus koostöö Keskerakonnaga ja sõlmis koalitsioonilepingu sotsiaaldemokraatidega, sai Kangilaskist Tartu abilinnapea laenupoliitika, linnavarade, rahanduse ja eelarve alal.

2021. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel kandideeris Kangilaski taas Tartus sotsiaaldemokraatide nimekirjas ning osutus valituks 690 häälega, millega oli Tartus enim hääli saanud kandidaatide nimekirjas üheksandal kohal. Valimiste järel sõlmisid koalitsioonilepingu Reformierakond, sotsiaaldemokraadid ja Isamaa ning Kangilaski asus täitma abilinnapea ametit linnaplaneerimise, maakorralduse, ehituse ja arhitektuuri alal.

Isiklikku 
Ta oli abielus Jaan Kangilaskiga. 

Ta on üliõpilasseltsi EYS Veljesto vilistlane.

Viited

Välislingid 
 
 Gea Kangilaski artiklid Feministeeriumis
 Gea Kangilaski: kartus osaluspoliitika ees on ikka veel suur, err.ee, 1. jaanuar 2014 

Sotsiaaldemokraatliku Erakonna poliitikud
Eesti feministid
Eesti Maaülikooli majandus- ja sotsiaalteaduskonna vilistlased
EYS Veljesto liikmed
Sündinud 1978
Bērvircava

Bērvircava on asula Lätis Jelgava piirkonnas Sesava vallas Vircava jõe kaldal. Asulas asub endise Bērvircava  mõisa (Behrs Würzau) keskus. Enamik hooneist pärineb ajast, mil Bērvircava oli kolhoosi "Avangards" keskuseks. Kuigi Sesava valla keskuseks on ametlikult Sesava, asub vallamaja Bērvircavas.

Läti külad
Bērvircava mõis

Bērvircava mõis (läti keeles Bērvircavas muiža, saksa keeles Behrs Würzau.) on mõis Lätis Jelgava piirkonnas Sesava vallas Bērvircavas. 

Mõisa peahoone rajati aastal 1698 ja on ilmselt vanim puidust ehitatud häärber terves Baltikumis. Mõisa viimaseks omanikuks enne võõrandamist olid Tittelbachid, kuigi nimetuse järgi otsustades on omanikeks olnud ka Behrid. Peahoones on asunud rahvamaja, aga praegu on see avariilises seisukorras. Park rajati mõisa juurde 19. sajandil.

Välislingid
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Läti mõisad
Sesava kihelkond
Zemgale
Karlīne mõis

Karlīne mõis (Karlīnes muiža) on mõis Lätis Jelgava piirkonnas Jelgavas. Peahoone aadress on Dambja iela 17.

Karlīne mõis rajati 19. sajandi alguses, toona ehitati ka peahoone. Praktiliselt oli tegemist industriaalse poolmõisaga ehk seebivabrikuga. 19. sajandi lõpus tootmine lõpetati, mõisa peahoonesse rajati kool. Tänapäeval on hoone eravalduses.

Välislingid
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Läti mõisad
Kuramaa kubermang
Zemgale
Ģintermuiža mõis

Ģintermuiža mõis (Ģintermuiža) on mõis Lätis Jelgava piirkonnas Jelgavas. Peahoone aadress on Filozofu iela 69. Saksa keeles Guntershof.

Tegemist on suvemõisaga, mille territooriumile rajati analoogselt Seewaldiga Jelgava Psühhiaatriakliiniku hoonetekompleks, mis asub seal tänaseni. Hooned ehitati vahemikus 19. sajandi lõpp kuni 20. sajandi kolmekümnendad aastad.

Välislingid
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Läti mõisad
Jelgava ajalugu
Suvemõisad
Valdeka loss

Valdeka loss (Valdekas pils) on loss Lätis Jelgava piirkonnas Jelgavas. Lossi aadress on Rīgas iela 22. Saksa keeles (Waldeck).

Valdeka loss on 19. sajandil püstitatud Reckede suguvõsa jahiloss, mis allus Ozoli mõisale. Praeguseks omanikuks on  Läti Põllumajandusülikool.

Välislingid
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Läti mõisad
Jelgava
Villa Medem

Villa Medem on mõis Lätis Jelgava linnas. Lossi aadress on Uzvaras iela 55.

Villa Medem on klassitsistlik aastal 1818 rajatud Medemite suguvõsale kuulunud suvemõis. Hoone lasi rajada Christoph Johann von Medem ja selle projekteeris Johann Georg Adam Berlitz.

Välislingid

Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Läti mõisad
Mežmuiža kihelkond
Jelgava
Castel Volturno

Castel Volturno on linnaks nimetatav omavalitsusüksus (comune) Itaalias Campania maakonnas Caserta provintsis. Castel Volturno sai linnaõigused vabariigi presidendi 2007. aasta 19. aprilli dekreediga.

3 meetri kõrgusel merepinnast asuva Castel Volturno asustustihedus oli 2012. aasta lõpu seisuga  inimest ruutkilomeetri kohta.

Poliitika
Castel Volturno asub Napolist umbes 35 km loodes ja Casertast umbes 35 km läänes. Maffia sisseimbumise tõttu Castel Volturno võimuorganisse saatis Monti valitsus organiseeritud kuritegevuse vastase seaduse alusel kohaliku võimuorgani laiali ning määras 2012. aasta aprillis asemele valitsuse eriesindaja (commissario straordinario).


Haldus
Castel Volturno piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Cancello e Arnone, Giugliano in Campania (NA), Mondragone, Villa Literno.

Castel Volturno halduspiires asuvad järgmised fraktsioonid: Bagnara, Baia Verde, Borgo Domizio, Destra Volturno, Ischitella, Scatozza, Seponi, Villaggio Coppola Pinetamare, Villaggio del Sole.

Geograafia
Castel Volturno ajalooline keskus asub Volturno paremkaldal, jõe viimasel käänakul enne suubumist edelapiiriks olevasse Türreeni merre. Mereranna pikkus on 25 kilomeetrit, männimetsad kasvavad 10 kilomeetril. Omavalitsusüksuse lõunaosa (Villaggio Coppola, Marina d'Ischitella ja Marina di Lago Patria) on Napoli suurlinna lahutamatu osa. Asula on saanud nime Volturno kaldal oleva kindluse (itaalia keeles castel) järgi.

Kliima
Kolmekümne aasta (1961–1990) vaatluste andmetel on kõige jahedam kuu jaanuar (keskmine temperatuur +8 °C) ja kõige soojem kuu august (keskmine temperatuur +22,8 °C). Aasta keskmine temperatuur on +15 °C.

Ajalugu
Hilis-pronksiajal asustasid piirkonda opicid, hiljem etruskid, kes rajasid alale Volturnumi nimelise asula, ja nende järel oskid. Aastal 194 e.m.a. sai Volturnumist roomlaste koloonia.

841. aastal rüüstasid piirkonda saratseenid.

2008. aasta 18. septembri Castel Volturno veresaun – korraldajaks Casalesi klann (Camorra haru).

Mälestusmärgid ja vaatamisväärsused

Sakraalarhitektuur
 Chiesa dell'Annunziata
 Paastumaarjapäeva kiriku ehitamist alustati XVI sajandil
 Cappella di San Castrese
 Linna kaitsepühakule Castresele pühendatud kabel
 Cappella di San Rocco
 Vanalinnas asuv püha Rochusele pühendatud kabel valmis 1766. aastal
 Cappella di Maria Santissima della Civita

Tsiviilarhitektuur
 Castello e il Borgo san Castrese
 Linna kaitseehitiseks olnud kastelli rajamist alustati X sajandil.
 Torre di Patria

Viited

Välislingid

 Koduleht (itaalia keeles)

Itaalia linnad
Campania vallad
45 mm tankitõrjekahur M1937

45 mm tankitõrjekahur mudel 1937, tehasetähisega 53-K (vene keeles 45-мм противотанковая пушка образца 1937 года (53-К)) oli tankitõrje kiirlaskekahur kaliibriga 45 mm, mida toodeti Nõukogude Liidus aastatel 1937-1943.

Ajalugu 
Kahuri loojaks oli Mihhail Loginov ja see oli mõeldud kiirelt laetavaks tankitõrjekahuriks. Selle eelkäijaks oli 37 mm tankitõrjekahur M1930, mille litsentsi ostis Nõukogude Liit Saksa firmalt Rheinmetall. Seoses selle kehva soomuseläbivusega hakati seda 1942. aastast alates asendama pikema toruga 45 mm tankikahuriga M1942 ja peale 37 354 kahuri valmimist lõpetati selle tootmine 1943. aastal.

Kasutamine 

Eelkäija alusvankrit ja suuremat 45 mm relvarauda kombineerides saadi poolautomaatne tankitõrjekahur, mis võeti 1937. aastal Punaarmee relvastusse. Neid kasutati Idarindel Nõukogude-Saksa konflikti esimestes etappides. Nende tankitõrje võimakus oli piisav kergemate tankide ja soomustransportööride vastu. Lühematel distantsidel saadi jagu ka varajastest PzKpfw III ja PzKpfw IV mudelitest, kuid see seadis kahurimeeskonnad suuremasse ohtu. Nende puuduste tõttu hakati neid asendama uute ja võimsamate M1942 kahuritega.

Igas jalaväepataljonis oli tankitõrje rühm kahe sellise kahuriga. Lisaks oli igas laskurdiviisis üks tankitõrjepataljon kus oli 12 relvameeskonda selliste kahuritega ning samuti kasutati neid tankitõrjerügementides, kus oli 4-5 patareid, igas 4 kahurit.

Taktikalis-tehnilised andmed 
 Kaal: lahingus 560 kg, rännakul 1,200 kg
 Mürsk 45x310 mm: soomustläbiv: AP B-240 / BR-240, APCR BR-240P. fugass, suits, konteiner ja keemiline.
 Soomustläbivus: kuni 90  nurga all 88 mm 100 m pealt ja 23 mm 1000 m pealt
 Laskesektor 60 
 Laskekiirus 15-20 l/min
 Suudmekiirus 760 m/s
 Laskekaugus: 4,4 km

Tankitõrjekahurid
Nõukogude Liidu relvad
Juri Peroganõtš

Juri Peroganõtš (ukraina keeles Юрій Пероганич; sündinud 11. juulil 1961 Ukrainas Lvivi oblasti Skole rajoonis Smože külas) on Ukraina ühiskonna- ja haridustegelane ning IKT-visionäär, Ukraina IT-ettevõtete liidu peadirektor ning 2009–13 Wikimedia Ukraina tegevjuht.

Peroganõtš omandas kõrghariduse programmeerijana (1980) ja majandusinsenerina (1986) ning magistrikraadi rahvusvahelises õiguses (2000). Ta on töötanud mitmes Ukraina riiklikus transpordi- ja kommunikatsiooniasutuses ning mitmes IKT-valdkonna nõuandvas organis Ukraina valitsuse juures. Alates 2007 on ta Ukraina Infotehnoloogiaettevõtete Assotsiatsiooni juht.

1984 abiellus ta Ljudmila Oršanskaga. Neile sündis 1985 poeg Roman, kellele 2008 sündis tütar Sofia. 2011 abiellus Peroganõtš uuesti, seekord luuletaja, ajakirjaniku ja tõlkija Tatjana Tšerepiga. 2012 sündis neile poeg Bogdan.

Ukraina inimesed
Vikipedistid
Sündinud 1961
Keelehooldekeskus

Keelehooldekeskus on 17. oktoobril 2007 Haridus- ja Teadusministeeriumi, Tartu linnavalitsuse, Eesti Keele Instituudi ja Tartu ülikooli koostöös loodud asutus, mille ülesanne on parandada avalikku keelekasutust.

Keelehooldekeskuse koordineerijad:

 2007–2008 Helen Plado (Koks)
 2008–2009 Katrin Mandra
 2009 Anneliis Kilk (Klaus)
 2009–2014 Egle Heinsar (Pullerits)
 2014–2018 Jüri Valge
2018–2019 Riina Reinsalu
2019–... Marit Alas

Keelehooldekeskus korraldab keelekoolitusi ja annab välja keelehooldebrošüüre.

Keelehooldekeskuse tööd juhib nõukogu, kuhu kuulub igast partnerasutusest kaks liiget. Nõukogu esimees on Peeter Päll.

Välislingid 
Koduleht

Eesti keel
Riigikapitalism

Riigikapitalism on ühiskonna organiseerimise viis (majandussüsteem), kus riik kontrollib valdavat osa tootmisvahenditest ja kapitalist.

Riigikapitalismi puhul on majanduses säilitatud kapitalismi ja osaliselt ka turumajanduse põhimõtted, kuid riigil on väga laialdane kontroll tootmisvahendite, kapitali ja tööjõu üle. Traditsioonilises riigikapitalistlikus majandussüsteemis on domineeriv roll riigile kuuluvatel äriettevõtetel. Samas on hakatud riigikapitalismiks nimetama ka süsteemi, kus riigi kontroll majanduse üle on kaudsem. Sel juhul kuuluvad tootmisvahendid küll eraettevõtjatele, kuid riik sekkub aktiivselt majandustegevusse, kontrollides investeerimis- ja laenupoliitikat.

Kaasajal peetakse tüüpilisteks riigikapitalistlikeks majandussüsteemideks Hiinat ja Singapuri. Ameerika Ühendriikide politoloog Ian Bremmer on juhtinud tähelepanu sellele, et suur osa kiirelt arenevatest riikidest eelistavad läänelikule vabaturumajandusele majandussüsteeme, kus riigil on majanduselu juhtimisel aktiivne roll. Sellele on kaasa aidanud ka Ameerika Ühendriikide ja Euroopa Liidu riikide majandusprobleemid ning nende poliitilise mõju vähenemine maailmas. Peamised neli riigikapitalismi elluviimise vahendit arengumaailmas on riiklikud naftakompaniid, riigiettevõtted, riiklikest soodustustest sõltuvad eraettevõtted ja riiklikud heaolufondid.

Viimasel ajal on üha enam kirjutatud ka Eesti majandussüsteemi aeglasest liikumisest riigikapitalismi suunas.

Riigikapitalismi mõistet on veidi teises tähendusvarjundis kasutatud 20. sajandi sotsialistlikus ja kommunistlikus retoorikas. 1920. aastatest alates hakati riigikapitalismi mõistet rakendama nendele ametlikult sotsialismi või kommunismi omaks võtnud riikidele, kus tootmisvahendid ei läinud tööliste valdusesse, vaid jäid riigi omandisse ja riikliku bürokraatia hallata. Sellist riigikapitalismi käsitlust arendasid Nõukogude Liidu ja hiljem selle satelliitriikide kontekstis need vasakpoolsed liikumised (trotskistid, menševikud, vasakkommunistid, anarhistid), kes Nõukogude Liidus toimunud sisemises võimuvõitluses allajäänuna võtsid seal välja kujunenud poliitilis-majandusliku süsteemi suhtes kriitilise hoiaku. Taolise käsitluse kohaselt on kõik seni eksisteerinud sotsialistlikud riigid olnud tegelikult riigikapitalistlikud.

Teised autorid on selliseid riike nimetanud ka riigisotsialistlikeks.

Vaata ka

Kapitalism
Plaanimajandus
Turumajandus

Viited

Majandusteadus
Politoloogia
Eesti jalgrattasport

Eesti jalgrattasport on Eestiga seotud jalgrattasport.

Ainus Eesti meesjalgrattur, kes olümpiamängudelt medali võitnud, on Aavo Pikkuus, kes 1976. aasta suveolümpiamängudel võitis NSV Liidu meeskonnas meeskondliku maanteesõidu.

Jalgrattur Erika Salumäe on esimene Eesti naissportlane, kes tulnud kaks korda olümpiamedalile, ja ainus Eesti naissportlane, kes võitnud olümpiamedali kahele riigile (1988 kuldmedali NSV Liidule ja 1992 kuldmedali Eestile). Ta on ainus Eesti sportlane, kes on valitud 9 korda Eesti aasta sportlaseks, ja esimene naissportlane, kes on osalenud kolmedel olümpiamängudel.

1992. aasta suveolümpiamängudel tuli meeste grupisõidus kaks Eesti sportlast esikümnesse: Lauri Aus oli 5. ja Raido Kodanipork 9.

Eesti jalgrattasportlasi
Andrus Aug
Lauri Aus
Caspar Austa
Tanel Kangert
Jaan Kirsipuu
Raido Kodanipork
Kalle Kriit
Sigvard Kukk
Jaanus Kuum
Alges Maasikmets
Raivo Maimre
Rene Mandri
Maaris Meier
Allan Oras
Harald Peterson
Aavo Pikkuus
Erki Pütsep
Erika Salumäe
Riho Suun
Rein Taaramäe
Janek Tombak
Grete Treier
Rait Ärm

Vaata ka
Eesti Jalgratturite Liit
Mulgi rattamaraton
Elion Estonian Cup
Rakvere rattamaraton
Tartu rattamaraton
Läänemere maade Sõpruse velotuur
Eesti meistrivõistlused jalgratturite maanteesõidus
Eesti meistrivõistlused temposõidus
Balti keti velotuur
Elva rattamaraton
Jõulumäe rattamaraton
Kalevipoja rattamaraton
Mulgi rattaralli
Otepää rattamaraton
Rakke rattamaraton
Rõuge rattamaraton
Samsung Estonian Cup
Tallinna rattamaraton
Tallinna-Tartu Grand Prix
Tartu Grand Prix
Tour of Estonia
1961. aasta Eesti meistrivõistlused jalgrattasõidus

Välislingid 
Eesti Jalgratturite Liidu kodulehekülg

 
Jalgrattasport
Sala mõis

Sala mõis oli  linnamõis Lätis Jūrmalas Sloka linnaosas. Läti keeles Salas muiža.

Sala mõisa on esmakordselt mainitud 1616. aastal, mil seda rentis Riia linnalt Libbert zur Mühlen, kelle valdusse jäi mõis kuni 1626. aastani. Järgmiseks rentnikuks oli Riia bürgermeister Johann Ulrich (1572–1642). 1661–1673 oli mõis renditud Eberhard Meyerile ning alates 1680. aastast Riia Suurgildi vanemale Bartold Kempele. On teada, et tol ajal oli mõisas üks kahe tiivaga elumaja - üks tiib härrasrahvale ja teine teenijatele. Hiljem lisandusid veel viinaköök, õllekoda ja saun. Veebruaris 1693 sai Sala mõisa uueks rentnikuks Heinrich Haltermann. Mõisa juurde rajati kaks talli. Põhjasõja ajal kuulus mõis Eberhard Bergholtzile. Tema ajast on teada, et mõisas oli olemas teenijate maja.

Bergholtzide kätte jäi mõis aastani 1731. Sel aastal hakkas mõisa Riia linnalt rentima Ernst Johann von Biron, kes rajas sinna hobusekasvatuse.  Burchard Christoph von Münnichi tegevus tegi  ta hobusekasvatuse plaanidele lõpu, aastast 1740 Sala mõis kui eravaldus likvideeriti. Tekkinud riigimõisas paiknes mõnda aega vene sõjaväegarnison.

Aastal 1742 esitas Riia linn tsaarivõimudele taotluse, et mõis linnale tagastataks, sest Biron, kelle valdused konfiskeeriti, oli siiski vaid rentnik, aga mitte selle tegelik omanik. Mõis tagastati Riia linnale 17. juulil 1745. Kaks aastat hiljem võtsid mõisa rendile Groted, kes rajasid sinna aastal 1750 uue peahoone.

Välislingid
Sala mõisa ajalugu (läti keeles)

Läti mõisad
Vidzeme

Sala kihelkond
Dessantlaev

Dessantlaev on sõjaväelaste, relvasüsteemide ja muu sõjatehnika veoks ning hõlpsaks maalesaatmiseks (dessandiks) valmistatud sõjalaev-abilaev.

Kirjeldus 
Dessantlaevad on tavaliselt kere ehituselt kas süvislaevad või hõljuklaevad. Valmistatud on ka ekranoplaan-kerega dessantlaev.

Süvis-dessantlaevadel on sageli vähemalt vööriosas väiksem süvis ja tugevam põhi, võimaldamaks sõitu võimalikult kalda lähedale ning vööriluugid ja ramp dessandi maabumiseks. Hõljuklaevad on mõeldud sõiduks otse veekogu laugele kaldapealsele ja seejärel dessandi maaletoimetamiseks.

Tänapäevased suured dessantlaevad võivad olla ka dessantlaev-kopterikandjad (dessant transporditakse maale helikopteritel), dessandiemalaevad (ujuvdokid väiksematele dessantlaevadele) või universaalsed (eri funktsioone hõlmavad).

Dessantlaevadel on tavaliselt kerge relvastus enesekaitseks või ka maismaasihtmärkide ründamiseks dessandi tegevuse toetamise eesmärgil. Merel liiguvad ja dessanti toimetavad maale nad üldjuhul siiski teiste sõjalaevade (hävitaja, fregatt, korvett) kaitse all.

Dessantlaevu võidakse kasutada ka (sõjalise otstarbega) praamidena isikkoosseisu ja tehnika mereülevedudeks sadamate vahel. Sageli kasutatakse dessantlaevu merejalaväelaste veoks ja maabumiseks.

Ajalugu 
Purjelaevade ajastul ja kuni 1. maailmasõjani kasutati laevadelt üksuste kaldale transportimiseks suuremaid sõudepaate. 

Esimesed spetsiaalsed dessantlaevad ehitati Inglismaal 1915. a. Laevad olid esmakordselt vöörirambiga ja 135 t veeväljasurvega. Nimeks sai X-lihter. Neid kasutati esmakordselt samal aastal Dardanellide operatsioonil (Galipoli lahing). 

Esimene dessantlaev, mis suutis transportida soomusmasinat või tolleaegset keskmist tanki, valmistati 1920. aastatel ja samuti Inglismaal.

Vaata ka 
 Dessant
 Merejalavägi
 Dessantide loend

Sõjalaevad
Ingrid Kõrvits

Ingrid Kõrvits (sündinud 16. märtsil 1968) on eesti koorijuht ja muusikapedagoog.

Ingrid Kõrvits on lõpetanud Tallinna Muusikakeskkooli koorijuhtimise erialal 1986. aastal Ede Kõrgemäe juhendamisel ning Tallinna Konservatooriumi 1992. aastal Merike Toro ja Elo Üleoja juhendamisel.

Aastatel 1987–2011 töötas Ingrid Kõrvits lastekoori Ellerhein dirigendina, alates 2011. aasta märtsist ka tütarlastekoori Ellerhein dirigendina. Ta on alates 2012. aasta septembrist tütarlastekoori Ellerhein peadirigent.

Alates 1992. aastast on ta Tallinna Muusikakeskkooli solfedžoõpetaja ja lastekoori dirigent. 2008. aastal kasvas lastekoorist välja noortekoor, mis Kõrvitsa juhendamisel on saavutanud auhinnalisi kohti vabariiklikel ja rahvusvahelistel koorikonkurssidel. Kõrvits töötab ka Muusikakeskkooli koorijuhtimise eriala õpetajana ning koorijuhtimise ja vokaali osakonna juhatajana.

Lauljana on Kõrvits osalenud Mainori kammerkoori, Tallinna raekoja kammerkoori, Haapsalu vanamuusika festivali koori ja segakoori Vox Europae töös. 

Ingrid Kõrvits on lastekoore dirigeerinud IX noorte laulu- ja tantsupeol, XXV üldlaulupeol, XI noorte laulu- ja tantsupeol, XXVI üldlaulupeol, XII noorte laulu- ja tantsupeol ja XXVII üldlaulupeol.

2007. aasta noorte laulupeol oli Ingrid Kõrvits lastekooride üldjuht.

Tunnustus 
 2005 Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia (panus Eesti lastekooride arengusse ning Grand Prix Tallinna Muusikakeskkooli lastekooriga konkursil "Let the Peoples Sing")
 2010 Aasta dirigent
 2010 Eesti Kultuurkapitali rahvakultuuri sihtkapitali aastapreemia (tulemusliku töö eest kooridirigendina)
 2016 Aasta dirigent

Auhinnad
 2010 Saksamaal toimunud rahvusvahelisel koorikonkursi „Heart of Europe“ preemia „Parim dirigent“
 2011 „Tallinn 2011“ koorikonkursi dirigendi eripreemia

Stipendiumid
 2014 Uno Järvela nimeline stipendium

Isiklikku
Tema abikaasa on helilooja Tõnu Kõrvits, neil on tütred Paula ja Greete.

Viited

Välislingid 
Ellerheina peadirigendi mantlipärija Ingrid Kõrvits: "Olen põnevil, ent tajun suurt vastutust." Õhtuleht, 7. juuni 2012

Eesti dirigendid
Eesti muusikapedagoogid
Sündinud 1968
Prantsuse park

Prantsuse park (ka Prantsuse stiilis park, Prantsuse pargistiil, barokkpark) on pargikujunduse stiil, mida muu hulgas iseloomustab peahoonest lähtuv keskteljeline lahendus. Prantsuse park vastandub Inglise pargistiilile.

Prantsuse pargistiili looja on André Le Nôtre.

Vaata ka
 Inglise park

Viited 

Maastikuarhitektuur
Pargid
Glendale

Glendale on mitme koha nimi:

Glendale on linn Arizonas
Glendale on linn Californias
Glendale on linn Colorados
Glendale on asula Montanas
Glendale on küla Ohios
Glendale on linn Oregonis
Glendale on linn Utah's
Glendale on linn Wisconsinis
 ...
Kauguri

Kauguri on Läti linna Jūrmala osa. Asub Slokast põhjas ja Kaugurciemsist lõunas. Jūrmala kõige rahvarohkem linnaosa, kus elab  20 585 elanikku (2008).  Aastast 1925 kuni aastani 1959 Sloka linna osa. Linnaosa hakati rajama 1960. aastal. 

Jūrmala
Eesti riiklikud tähtpäevad

Eesti riiklikud tähtpäevad on Eesti vabariigis tähistatavad riiklikud tähtpäevad. Need on "Pühade ja tähtpäevade seaduse" kohaselt järgmised:
6. jaanuar – kolmekuningapäev;
2. veebruar – Tartu rahulepingu aastapäev;
14. märts – emakeelepäev;
maikuu teine pühapäev (2018 – 13. mai) – emadepäev;
4. juuni – Eesti lipu päev;
14. juuni – leinapäev;
23. august – kommunismi ja natsismi ohvrite mälestuspäev;
septembrikuu teine pühapäev (2018 – 9. september) – vanavanemate päev;
22. september – vastupanuvõitluse päev;
oktoobrikuu kolmas laupäev (2018 – 20. oktoober) – hõimupäev;
2. november – hingedepäev;
novembrikuu teine pühapäev (2018 – 11. november) – isadepäev;
16. november – taassünni päev.

Eesti riiklikud tähtpäevad ei ole puhkepäevad.

Vaata ka
Eesti riigipühad
Eesti rahvuspüha (Eesti Vabariigi aastapäev)

Viited

Välislingid
Riiklikud pühad, lipupäevad ja koolivaheajad, Riigiportaal eesti.ee

Tähtpäevad
Kūdra

Kūdra on Läti linna Jūrmala osa. Asub Brankciemsist läänes ja Ķemerist idas, Ķemeri rahvuspargi aladel. 123 elanikku (2008).  Aastal 1950 hakati ümbritsevatest rabadest Sloka tselluloosivabriku kütteks turvast tootma, sellest sai oma nime raudteele rajatud rongide peatuskoht ja selle ümbruskond (turvas on läti keeles kūdra).

Jūrmala
Brankciems

Brankciems (saksa keeles Frankendorf) on Läti linna Jūrmala osa.

Asub Kūdrast idas ja Bāžciemsist lõunas. Jūrmala üks väiksemaid linnaosasid, kus elab  12 elanikku (2008).   

Sai alguse aastal 1525, mil Wolter von Plettenberg andis sinna ühele Franki nimelisele mehele mõisa. Mõis kuulus aastast 1826 Ungern-Sternbergidele. 19. sajandi lõpus rajati mõisa maadele vabrik, kus toodeti Riia linna tarbeks tsementi. Aastast 1925 kuni aastani 1959 Sloka linna osa.

Jūrmala
Melluži

Melluži on Läti linna Jūrmala osa. 

Asub Asarist idas ja Pumpurist läänes. 3372 elanikku (2008). 

Aastal 1914 ehitati Firkside suguvõsa  rajatud rannamaja Karlsbad lähedale rongide peatuspaik Karlsbad II, mis  nimetati 1939. aastal Mellužiks. Rannamaja tõttu tekkis tihedam asustus just Melluži aladele ja asula kandis aastani 1918 nime Karlsbāde. Aastast 1959 Jūrmala koosseisus.

Mellužis on elanud heliloojad Emīls Dārziņš ja Alfrēds Kalniņš, kirjanik Rūdolfs Blaumanis, poetess Veronika Strēlerte, kunstnik Janis Rozentāls, režissöör Alfreds Amtmanis-Briedītis.

Jūrmala