joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kärjekann

Kärjekann on mesilasvahast tehtud kuusnurkse prisma kujuline anum. 

Silindri põhi on keskelt sügavam ja servast kõrgem. Omavahel ühendatud kärjekannusid nimetatakse mesilaskärjeks ehk kärjeks. Mesilaskärjed on kahepoolsed, st kärje kummagi poole kärjekannud on omavahel põhjapidi ühendatud. Seejuures on kärjekannude põhjad omavahel poole kannu laiuse võrra nihkes.

Kärjekannusid on mitut liiki. Töölise-kärjekannust kooruvad töömesilased ja sinna koguvad mesilased meelsasti ka mett. Lese-kärjekannudest kooruvad lesed (ehk isas-mesilased) ning sinna mesilased meelsasti mett ei kogu. Vahe-kärjekannud on ebasüümeetrilised ning nendega on töölise-kannud ja lese-kannud omavahel ning omakorda kärjeraamiga ühendatud. Ka vahe-kannudesse koguvad mesilased mett.

Mesindus
Jaroslav Raid

Jaroslav Raid (kuni 7. juuli 1937 Tšupilin; 24. mai 1919 Tallinn – 1. november 1984 Tartu) oli Nõukogude sõjaväelane ja parteitegelane ning eesti ajaloolane.

Ta lõpetas 1937. aastal Tallinna Vene Ühisgümnaasiumi. Ta õppis aastatel 1937–1941 Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonnas metsandust. Akadeemiliselt oli ta korporatsioon Fraternitas Slavia ja Fraternitas Aeterna liige.

Tegevus Nõukogude sõjaväes, komsomolis ja NLKP-s
1940–1941 ELKNÜ Tartumaa komsorg ja Tartu segaturu kaadriülem 
1941 hävituspataljoni komissar 
1941–1945 Nõukogude sõjaväes: 
1941–1942 polgu komsomolisekretär ja komissar Leningradi rindel 
1942–1945 mitme väeosa poliitosakonna instruktor 
1945 NLKP liige
1945–1948 ENSV Välisministeeriumi poliitikaosakonna vastutav referent
1948–1949 EKP Tallinna Keskrajooni komitee propaganda ja agitatsiooni osakonna juhataja 
1949–1951 EKP KK propaganda ja agitatsiooni osakonna juhataja
1951–1952 juhataja asetäitja 
1952–1953 EKP Pärnu oblastikomitee propaganda ja agitatsiooniosakonna juh 
1953–1955 EKP KK propaganda ja agitatsiooni osakonna lektorite grupi juhataja 
1954 lõpetas NLKP KK Kõrgema Parteikooli
1955–1961 EKP Tartu linnakomitee 1. sekretär 
1959–1963 Eesti NSV V Ülemnõukogu liige
1963 ajalookandidaat

Tegevus Tartu Riiklikus Ülikoolis
1961-1962 Tartu Riikliku Ülikooli NLKP ajaloo kateedri vanemõpetaja
1962-1972 NSV Liidu ajaloo kateedri vanemõpetaja
1967-1984 dotsent
1980 Viivi Rohtla diplomitöö Tartu Riikliku Ülikooli NSV Liidu ajaloo kateedris "Tartumaa komsomol aastatel 1940-1941" juhendaja

Teoseid
"Tartu" (fotoalbum). Eessõna Jaroslav Raid, kaaneümbris ja kaas Rudolf Pangsepp. Eesti Riiklik Kirjastus. Tallinn 1960
Я. Г. Райд. "Немецкая оккупация Эстонии в 1918 году. Диссертация кандидата исторических наук. Академия наук Эстонской ССР, отделение общественных наук. Тарту 1963 
"Okupatsiooni ikkes: 1918. a. Saksa okupatsioon Eestis". Eesti Raamat. Tallinn 1966
Я. Г. Райд. "Прибалтийские немцы в буржуазной Эстонии (1920-1940)". Eesti Raamat. Tallinn 1978
"Sõjakeerises. Tartu Riikliku Ülikooli kollektiivi liikmete mälestusi Suure Isamaasõja rinnetelt ja nõukogude tagalast". Koostaja Hillar Palamets. Tartu 1984-1985. Käsikiri, Tartu Ülikooli raamatukogu

Viited

Välislingid
Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944

Eestimaa Kommunistliku Partei liikmed
Eesti NSV hävituspataljonlased
Eesti NSV V Ülemnõukogu liikmed
Eesti ajaloolased
Tartu Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna õppejõud
Eesti venelased
Eestistatud nimega inimesed
Vana-Jaani kalmistule maetud
Sündinud 1919
Surnud 1984
Smeegma

Smeegma (ka smegma, kreeka keeles smēgma 'seep') on enamiku imetajate välistel suguelunditel (ld organa genitalia externa), nii naise kui ka mehe suguelunditel paiknevate rasunäärmete toodetav sekreet ehk nõre. 

Smeegma liigitatakse: 
 smegma praeputii – mehe suguelunditel
 smegma clitoridis – naise suguelunditel

Smeegma biokeemilist koostist on kaua uuritud, kuid selle täpset segu pole tuvastatud. Smeegma komplekteerimine sõltub paljudest teguritest, näiteks indiviidi vanusest ja paljust muust. Ollakse seisukohal, et smeegma koosneb neutraalsetest rasvadest, rasvhapetest ja steroolidest ning teistest lipiididest, aga ka epiteelirakkudest.

Smeegma inimestel

Mehe smeegma

Mehel tekib eesnaha alla eesnäärme talitluse tõttu smeegma ehk eesvõie, mida toodavad eesnäärme rasunäärmed ja mille ülesandeks on eesnnaha ja peenisepea lubrikatsioon. Igapäevaselt hügieeni mittejärgivate ning nõrgenenud immuunsusega meestel võib smeegma muutuda roiskuvaks võideks, mille halba lehka on tunda kahe päeva möödumisel. Mittepesemisel nädala jooksul võib tekkida eesnaha ja sugutiga ühendatud nn ümberpööratavas taskus põletik.
Diagnoosimisel tasub olla ettevaatlik, sest ka mitmed seennakkused ja bakternakkused jms ning suguhaiguste tekitajad võivad mõjutada nimetatud piirkonna keskkonda nii, et võib erituda tavalisest rohkem ning erineva lõhna ja füüsikaliste parameetritega nõret. Smeegma on normaalne kehaeritis ning võib sisaldada keha talitlusjääke, baktereid ja muid mikroobe. Mõne teoreetiku kohaselt võib see sisaldada ka kantserogeenseid aineid.

Vaata ka 
 Valgevoolus e Fluor albus
 Leukorröa
 Smegma embryonum e Vernix caseosa

Viited

Välislingid

Archiv und Zeitung des Apothekrervereins in Norddeutschland, Rudolp Brandes, Heinrich Mackenrober, Der Pharmazie: Chemistry in Life Sciences, Volume 21, I Band, 1840, Google`i raamatu veebiversioon (vaadatud 29.06.2013)

Kehavedelikud
Sergei Mamontov

Sergei Mamontov (vene Сергей Иванович Мамонтов; 1. oktoober 1877 – 30. detsember 1938) oli Venemaa ja hiljem Eesti kontsertmeister ja pedagoog. 

Ta oli Moskva Suure Teatri kontsertmeister. Elas Eestis aastail 1920–1938, töötas kontsertmeistrina Estonia teatris ja õpetas Tallinna Konservatooriumis.

Venemaa muusikud
Eesti muusikud
Venemaa dirigendid
Eesti dirigendid
Pianistid
Sündinud 1877
Surnud 1938
Sündinud 4. mail

''Siin loetletakse 4. mail sündinud tuntud inimesi.

1654 – Kangxi, Hiina keiser
1704 – Christian Kelch, Tartu raehärra
1718 – Philippe Loys de Chéseaux, Šveitsi astronoom
1825 – Thomas Huxley, inglise loodusteadlane
1837 – Theodor Rosetti, Rumeenia poliitik
1852 – Alice Liddell, Lewis Carrolli muusa
1862 – Ado Masing, eesti taluperemees, Uku Masingu isa
1873 – Georg Bölau, eesti litograaf
1881 – Aleksandr Kerenski, Venemaa riigitegelane ja poliitik
1882 – Georgi Karmla, saarlasest ülempreester ja pedagoog
1884 – Juuli Suits, eesti keraamik ja tarbekunstnik
1910 – Eha Ruven, eesti õpetaja
1911 – Evald Seepere, eesti poksija
1912 – Elvi Sinervo, soome proosakirjanik, luuletaja ja tõlkija
1914 – Hilgard Muller, Lõuna-Aafrika Vabariigi poliitik
1927 – Laine Roht, eesti rahvaravitseja
 1927 – Udo Kolk, eesti folklorist
1928 – Ḩusnī Mubārak, Egiptuse poliitik
1929 – Audrey Hepburn, belgia näitlejanna
 1929 – Ronald Golias, Brasiilia näitleja
1930 – Uno Nõmm, eesti füüsik
1931 – Ants Ander, eesti filmi- ja teatrinäitleja
 1931 – Gennadi Roždestvenski, vene dirigent
1934 – Tatjana Samoilova, vene teatri- ja filminäitleja
1937 – Thomas Nagel, juudi päritolu USA filosoof
1938 – Janusz Woda, poola malekohtunik ja malefunktsionäär
1939 – Amos Oz, Iisraeli kirjanik
1941 – Reet Made, eesti ajakirjanik ja kirjanik
1943 – Enn Pärtel, eesti füüsik ja pedagoog
1947 – Trivimi Velliste, eesti poliitik ja diplomaat
 1947 – Andres Öpik, eesti keemik
1948 – George Tupou V, Tonga kuningas
1949 – Graham Swift, inglise kirjanik
1950 – Niina Murdvee, eesti viiuldaja ja pedagoog
1954 – Rutt Šmigun, eesti suusataja
1955 – Andres Raid, eesti teleajakirjanik
1957 – Mall Hellam, eesti kultuuri- ja hõimuliikumise tegelane
 1957 – Jaak Huimerind, eesti arhitekt
1958 – Ando Pehme, eesti sporditeadlane
1959 – Arvi Niglas, Eesti sõjaväelane
1966 – Hardo Pajula, eesti majandusteadlane
1967 – Ilmo Maaroos, eesti vandeadvokaat
1969 – Jaak Jõekallas, eesti ooperilaulja
1970 – Ove Sander, eesti vaimulik
1971 – Mart Kangur, eesti luuletaja, filosoof ja tõlkija
1972 – Mike Dirnt, USA muusik
 1972 – Mart Aas, eesti näitleja ja näitekirjanik 
 1972 – Eneken Laanes, eesti kirjandusteadlane
1976 – Indrek Visnapuu, eesti korvpallitreener
1977 – John Tripp, Saksa-kanada jäähokimängija
 1977 – Emma Nylén, Rootsi muusik
1978 – Erin Andrews, Ameerika Ühendriikide spordiajakirjanik
1979 – Elco van der Geest, Hollandis sündinud Belgia judoka
 1979 – Riin Sirkel, eesti filosoof
1981 – Curtis Millage, Ameerika Ühendriikide korvpallur
1983 – Michael Rösch, saksa laskesuusataja
 1983 – Marko Jänes, eesti odaviskaja
 1983 – Sanni Grahn-Laasonen, Soome poliitik
1985 – Marcin Przybyłowicz, poola helilooja
1987 – Cesc Fàbregas, Hispaania jalgpallur
1988 – Radja Nainggolan, Belgia jalgpallur
1989 – Sandra Pihlak, eesti tekstiilikunstnik
 1989 – Dániel Gyurta, ungari ujuja
1990 – Koba Jass, läti jäähokimängija
1992 – Rasmus Mägi, eesti kergejõustiklane

Mai, 04.
Portugal Eurovisiooni lauluvõistlusel

Portugal osales esimest korda Eurovisiooni lauluvõistlusel 1964. aastal.

Esimesel korral esindas Portugali António Calvário lauluga "Oração". Toona jäädi viimaseks. Riik on jäänud veel kahel korral viimasele kohale: 1974. aastal, mil Paulo de Carvalho laulis "E depois do adeus" ja 1997. aastal, mil Célia Lawson esitas "Antes do adeus". Olenemata viimasest kohast on "E depois do adeus" saavutanud tuntust kui üks kahest nelgirevolutsiooni alguse signaalist.

Portugal võitis Eurovisiooni esmakordselt alles 2017. aastal ja sellega on Portugal kõige kauem võitu oodanud riik, sest esimest osalemist ning esimest võitu lahutas 53 aastat. Portugalile tõi võidu Salvador Sobral lauluga "Amar pelos dois". Enne seda pärines Portugali parim tulemus 1996. aastast, kui Lúcia Moniz saavutas kuuenda koha lauluga "O meu coração não tem cor".

Alates poolfinaalide kaasamist 2004. aastal Portugal ei pääsenud kordagi finaali kuni 2008. aastani. Belgradis esindas riiki Vânia Fernandes, kes saavutas poolfinaalis teise koha, kuid finaalis pidi leppima 13. kohaga. Pääses finaali ka aastal 2009.

Lauluvõistlust kannab üle Portugalis Rádio e Televisão de Portugal (RTP).

Festival da Canção
Festival da Canção (tihti nimetatud ka "Festival RTP da Canção") on Portugali riiklik eelvoor Eurovisiooni lauluvõistluseks. Tavaliselt toimub see veebruaris või märtsis. Tegemist on üks pikema Eurovisiooni jaoks laulu valimise protsessiga. Varem on valinud võitja regionaalsed žüriid, kuid viimastel võistlustel on võitja valinud televaatajad. 

Olenemata Portugali kolmest eemaldumisest on lauluvõistlus siiski toimunud. Ainult 2002. aastal lauluvõistlust ei toimunud.

Osalejad

Hääletamise ajalugu (1975–2015 finaalid) 
Portugal on andnud kõige rohkem punkte järgmistele riikidele:

Portugal on saanud kõige rohkem punkte järgmistelt riikidelt:

Välislingid 
 Eurovisioon.ee – Portugal 

Riigid Eurovisiooni lauluvõistlusel
E
Renate Keerd

Renate Keerd (aastatel 2002–2013 Renate Valme, 29. november 1978) on vabakutseline lavastaja ja koreograaf.

Renate Keerd lõpetas 2002. aastal Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemia koreograafina. Alates 2003. aastast on ta töötanud vabakutselise lavastaja ja koreograafina.

2004. aastal asutas ta Dreek Stuudio ja oli selle juhendaja kuni 2014. aastani. 2012. aastal asutas ta Kompanii Nii ja tegutseb selle kunstilise juhina.

Lavastused
Tema lavastusi on esitatud rahvusvahelistel teatri- ja tantsufestivalidel Saksamaal, Venemaal, Belgias, Jaapanis, Hispaanias, Taanis, Rootsis, Soomes, Norras, Poolas, Ukrainas, Valgevenes, Lätis, Leedus ja Eestis. 
 2001-2002 “Salapärased kõlad nii norskavas öös”, Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemia ja Kanuti Gildi SAAL
 2003 “Taevaatlas” (Peeter Lauritsa fotonäitusele) Pärnu Linnagalerii
 2003 “mobile home”, Kanuti Gildi SAAL
 2005 “MESTA”, Kanuti Gildi SAAL
 2007 “Idula”, Kanuti Gildi SAAL
 2008 “Second Land”, Kanuti Gildi SAAL
 2009 “Valss neljale", Kanuti Gildi SAAL
 2011 “Nii valge süda”, STÜ ja Dreek Stuudio
 2012 “PUNG”, STÜ ja Tartu Uus Teater
 2013 “PURE MIND”, Tartu Uus Teater
 2014 “Pink Flamingos, Crazy Horses”, Kanuti Gildi SAAL
 2015 “Põletatud väljade hurmaa”, Tartu Uus Teater
 2016 “KOON”, Tartu Uus Teater
 2017 “VAIMUKUSKUSS”, Von Krahli Teater
 2017 Eesti Euroopa Liidu eesistumise avalavastus, Kultuurikatlas
 2017 “TAHE”, Tartu Uus Teater
 2019 “Valgete vete sina”, Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli XXIX lennu diplomilavastus 
 2019 “Lävi”, Tartu Uus Teater
2021 "Ült", Eesti Noorsooteater

Tunnustus
2003 Philip Morrise tantsuauhind – aasta läbilööjale lavastuse "Salapärased kõlad nii norskavas öös" eest
2008 Philip Morrise tantsuauhind – aasta tegijale lavastuse "IDULA" eest
2015 Minski rahvusvahelise teatrifestivali Grand Prix lavastus "PURE MIND" eest 
2015 Tartu Kultuurikandja aunimetus – aasta teose looja, lavastuse “Põletatud väljade hurmaa" eest
2016 Eesti Teatriliidu tantsuauhind – väljakutsuvalt isikupärase koreograafilise käekirjaga jõuline kunstnikunatuur füüsilis-visuaalses teatripildis
2017 Eesti Kultuurkapitali näitekunsti aastapreemia – teravmeelne Keerd-mäng sürreaalse ja reaalse piirimail. Jõulise isikupärase füüsilis-visuaalse teatripildi looja
2018 Eesti Teatriliidu etenduskunstide ühisauhind – „Vaimukuskuss“ (Von Krahli Teater) ja „TAHE“ (Tartu Uus Teater) – ühiskondlike nähtuste ja protsesside tundlik ja vaimukas kajastamine isikupärases kunstnikukeeles
2020 stipendium "Ela ja sära"

Viited

Isiklikku
Tema isa on Pärnu Endla teatri näitleja ja lavastaja Enn Keerd.

Eesti lavastajad
Eesti koreograafid
Pärnu Sütevaka Humanitaargümnaasiumi vilistlased
Viljandi Kultuuriakadeemia vilistlased
Sündinud 1978
Ulrich Junghanns

Ulrich Junghanns (sündinud 25. mail 1956 Geras) on Saksamaa poliitik.

Kuulus alates 1974. aastast Saksamaa Demokraatlikku Talurahvaparteisse (Ida-Saksa kommunistliku partei satelliitpartei), mis 1990 liitus Saksamaa Kristlik-Demokraatliku Liiduga. 1990. aasta 30. juunist kuni 15. septembrini oli Ulrich Junghanns Saksamaa Demokraatliku Talurahvapartei esimehe kohusetäitja. 1992. aastani oli ta CDU juhatuse liige.

Ta oli 1990–1998 Bundestagi liige ja oli alates 2002. aasta novembrist kuni 2009. aasta novembrini Brandenburgi majandusminister.

Viited

Välislingid 

Biograafia

Saksamaa poliitikud
Saksamaa Demokraatliku Talurahvapartei poliitikud
Sündinud 1956
Anu Liivak

Anu Liivak (aastatel 1979–1985 Anu Kallaste; 14. oktoober 1953 Tallinn – 10. märts 2016) oli eesti kunstiajaloolane ja kriitik.

Haridus
Anu Liivak lõpetas 1972. aastal Tallinna 21. Keskkooli ja 1977. aastal Ilja Repini nimelise Maalikunsti, Skulptuuri ja Arhitektuuri Instituudi Leningradis. 

Aastal 1996 omandas ta magistrikraadi kunstiteaduse alal Tallinna Kunstiülikoolis.

Töökohad
Aastatel 1977–1991 töötas Anu Liivak Eesti Kunstimuuseumis nooremteaduri, teadussekretäri ja teadusdirektorina. 

Alates 1991. aastast oli ta Tallinna Kunstihoone intendant ning aastatel 2002–2008 juhtis Retretti kunstikeskust Soomes.

Alates jaanuarist 2009 kuni oma surmani märtsis 2016 oli Anu Liivak Kumu kunstimuuseumi direktor.

Tunnustus
 1995 Eesti Vabariigi kultuuripreemia
 2006 Valgetähe IV klassi teenetemärk

Viited

Välislingid
 Pille Rõivas. Kunstiteadlane Anu Liivak valiti Soome kunstikeskuse juhatajaks Õhtuleht, 6. juuli 2002
 Margaret Tali. Anu Liivak valitseb maa-alust kunstiriiki, Eesti Ekspress, 20. august 2003
Hanneli Rudi.Kumu uus juht tuleb Soomest, Postimees, 3. detsember 2008
 Rebekka Lotman.  Kumu etteotsa läheb Anu Liivak, Postimees, 4. detsember 2008
Sirje Helme. Suri Kumu direktor Anu Liivak, Postimees, 11. märts 2016

Eesti kunstiajaloolased
Eesti kunstikriitikud
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1953
Surnud 2016
Raseborgi linn

Raseborg (soome keeles Raasepori) on linnaks nimetatav omavalitsusüksus Soomes Lõuna-Soome läänis Uusimaa maakonnas. Moodustati 1. jaanuaril 2009 Ekenäsi linna ja Karise linna ning Pohja valla liitmise teel.

Linn sai nime Snappertunas asuva Raasepori linnuse järgi.

Raseborgi elanikest on 67,1% rootsikeelsed.

Vaata ka 
 Fiskari

Viited

Välislingid 

 Raseborgi koduleht rootsi ja soome keeles
 Raul Vinni, "Raseborgis avati Kuressaare tänav". Oma Saar, 2. märts 2009

Soome linnad
Uusimaa maakonna vallad
Gustav Rutopõld

Gustav Rutopõld (3. detsember 1875 Nabala vald, Jüri kihelkond, Harjumaa – 7. jaanuar 1936 Tartu) oli eesti vaimulik.

Ta õppis Tallinna Kreisikoolis. 1918. aastal lõpetas eksternina Rakvere Gümnaasiumi. Samal aastal astus Tartu Ülikooli usuteaduskonda, mille lõpetas 1922. aastal. Ta oli Eesti Üliõpilaste Seltsi liige.

Ta töötas aastatel 1895–1905 köstrina Tuhala koguduses, 1905–1914 Viru-Nigula koguduses ja 1914–1919 Rakvere Kolmainu koguduses. 1906. aastal asutas Viru-Nigulas saksakeelse erakooli, mis 1909. aastal vähese õpilaste arvu tõttu suleti. 1919. aastast töötas Hugo Treffneri Gümnaasiumi usuõpetuse õpetajana.

Ordineeriti kirikuõpetajaks 19. juulil 1922 Otepää kirikus.

1923. aastal valiti ta Tartu Peetri koguduse 1. pihtkonna õpetajaks. 1925 kinnitati Tartu praostkonna praostiks ja oli selles ametis kuni surmani. Oli ka Ülema Kirikukohtu liige ja Akadeemilise Usuteadlaste Seltsi revisjonikomisjoni esimees.

Ta oli Viru Panga juhatuse liige. 1926. aastal asutas koos Eduard Tennmanni ja Jaan Järvega Eesti Evangeeliumi Luteri Usu Koguduste Ühispanga.

Viited 

Rakvere Kolmainu koguduse vaimulikud
Tartu Peetri koguduse vaimulikud
Tartu praostid
Hugo Treffneri Gümnaasiumi õpetajad
Tartu Ülikooli usuteaduskonna vilistlased
Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmed
Sündinud 1875
Surnud 1936
Ühistegevuskoda

Ühistegevuskoda oli Eesti ühistegelaste kutsealane omavalitsus aastail 1936–1940.

Koja alla kuulus umbes 3000 ühistegeliku organisatsiooni kaudu ümmarguselt 350.000 inimest.

13. detsembril 1935 moodustas majandusminister Karl Selter Ühistegevuskoja elluviimise komitee järgmises koosseisus: esimees majandusministri abi August Reinart, liikmed Peeter Kõpp, Madis Käbin, Elmar Just ja Artur Eckbaum.

Koja valimised toimusid 4. juunil 1936. 2160 valimisõiguslikust kooperatiivühingust osales valimistel 80%, Eesti Ühistegeline Liit sai 40 ja Põllumajanduslikkude Ühisuste Revisjoniliit 20 kohta.

Ühistegevuskoja võimkonnas olid rida ühistulisi ekspordiorganisatsioone (näiteks Eesti Võieksport, Eesti Lihaeksport, Eesti Munaeksport, ühispangad, ühiskindlustus, ühiskasutus jt.

Ühistegevuskoja liikmete loend

I (ühispanganduse) sektsioon 
Aleksander Kask (koja esimees)
Madis Käbin (juhatuse liige)
Karl Peiker
Jaan Põldra
Herman Sumberg 
Jüri Välbe
Hans Littover 
Juhan Sirel
Valter Karuks 
Richard Samarüütel
Rudolf Penno
Herman Suukmann

II (ühiskindlustuse) sektsioon 
Oskar Suursööt
Rudolf Bibikov (koja juhatuse liige)
Oskar Laarmann
Jaan Aalde
Jakob Imakaevu
Jaan Soots
Johan Piir
Paul Tammela
August Klapp
August Saaga
Karl Aleksander Reinmann
Oskar Köster

III (ühiskaubanduse) sektsioon
Jaan Põdra (koja juhatuse liige)
Artur Reintamm
Ruudolph Paabo
Jaak Jakobson
Julius Aamisepp
August Lepik
Mihkel Kommel
Jaan Rütman
Jaan Bürger
August Sirro
Jaan Kraav
Jaak Merirand

IV (ühistööstuse) sektsioon
Peeter Kõpp
Jaan Hünerson
Karl Pajos (koja juhatuse liige)
Theodor Pool
Ernst Tomingas
Eduard Arnover
Jüri Jaanson
Otto Pärlin
Johannes Reintalu
Elmar Just
Karl Anton
Endel Haljasmaa

V (ühiskasutuse) sektsioon
Tõnis Kind
Christian Arro
Kristof Keskküla
Artur Eckbaum
Jaan Pullisaar
Valde Uuekareda
Johannes Otsa (koja juhatuse liige)
Rudolf Kuris
Jaan Soots (valiti ka II sektsiooni liikmeks, läks sinna üle)
William Lindström
Reinhold Vernik
Magnus Õispuu
Oskar Kermas

Ühistegevuskoja esimene üldkoosolek toimus 10. septembril 1936, valiti esimees, juhatus, nõukogu ja revisjonikomisjon.

Viited

Kirjandus 
Ühistegevuskoja koosseis valitud. Ühistegelised Uudised, 12. juuni 1936, nr 24, lk 3
Muudatusi Ühistegevuskoja liikmete koosseisus. Ühistegelised Uudised, 19. juuni 1936, nr 25, lk 3
Ühistegevuskoda avati. Uus Eesti, 10. september 1936, nr 245, lk 1
Ühistegevuskoja esimeheks valiti A. Kask. Ühistegelised Uudised, 11. september 1936, nr 37, lk 3

 
en:Chamber of Co-operation
Anti Reinthal

Anti Reinthal (sündinud 23. veebruaril 1979  Kääpal) on eesti näitleja, režissöör ja produtsent.

Ta lõpetas 2002. aastal Eesti Muusikaakadeemia Kõrgema Lavakunstikooli (XX lend). Töötas Eesti Draamateatri näitlejana aastatel 2002–2011.

Teatrirollid

Eesti Draamateatris
2002    Michael Cooney "Rahauputus" – Onu George
2002    Merle Karusoo "HIV" – Raigo    
2003    Martin McDonagh "Inishmore'i leitnant" – Joey
2003    Andrus Kivirähk "Uus jõuluvana" – Tõnis
2004    Aino Pervik, Urmas Lennuk "Kunksmoor ja kapten Trumm" – tüürimees Joonatan, reporter Ott Karukaisu, kaubamaja müüja
2004    Wilkie Collins, Priit Pedajas "Naine valges" – teener
2004    William Shakespeare'i sõnadel "Julia" – Mercutio, Gregorio, Benvolio, vend Lorenzo
2005    Mart Kivastik "Savonarola tuleriit" – Piero Medici, Lucchino Visconti
2005    Oskar Luts/Priit Pedajas "Kevade" – Peterson
2005    William Shakespeare "Othello" – Gratiano
2006    Selma Lagerlöf "Gösta Berlingi saaga" – kolonel Beerencreutz
2006    Peter Shaffer "Must komöödia" – Brindsley Miller, Georg Bamberger
2006    Andrus Kivirähk "Syrrealistid" – Indrek tões ja õiguses, syrrealistlik elund, kriitik, surnud tenor
2006    Conor McPherson "Kiirgav linn" – Laurence
2006    Neil Simon "Päikesepoisid" – Telerežissöör
2007    Fjodor Dostojevski "Sortsid" – Šatov
2007    Mihkel Ulman "Võluõunad ehk Naeru kätte võib surra" – Võlur, eesel, põrsas
2007    Antti Tuuri "Jõgi voolab läbi linna" – Ilmari Autio
2008    Boguslaw Shaeffer "Loojang" – Dr. Freud, kapten Brown, Zapalniuk
2008   Madis Kõiv "Lõputu kohvijoomine" – Külaline 
2008    Juan Rulfo Pedro Páramo – Must Madu  
2009   Liivak Lagle Sinul on meretäis hirmu – Aare

Teistes teatrites
2003    Rakvere Teater: Andrus Kivirähk "Kalevipoeg" – Kalevipoeg
2004    Comedy Productions: Fredd Ebb, Bob Fosse "Chicago"  – Fred, Harry, Aaron
2007    MTÜ Ühendus R.A.A.A.M. Mart Kivastik "Eesti asi" – Livio

Rollid filmides ja televisioonis

Filmides
Kuhu põgenevad hinged (2007) – Politseinik
Nimed marmortahvlil (2002) – Tääker

Televisioonis
Kelgukoerad  2009 – Paul
Kelgukoerad  2008 – Rein 
Ohtlik lend  2006 – Urmo
Buratino tegutseb jälle ETV (2002–2005) – Pierrot 
Tweenie põngerjad (BBC) ETV – Max (hääl)
Vabad mehed TV3 2015, 2017

Tunnustus
Väike Ants 2006 (Eesti Draamateatri kolleegipreemia parimale kõrvalosatäitjale)

Muu
Mõistlusmängu "KeeleVägi" (ETV 2009) formaadi autor ja produtsent-stsenarist

Välislingid
Anti Reinthal: Mulle meeldib asju muuta. Vooremaa, nr 78, 11. juuli 2015. Lk 5

Eesti Draamateatri näitlejad
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia vilistlased
Sündinud 1979
Sompa linnaosa

Sompa on Kohtla-Järve lahuslinnaosa, mis asub Jõhvist 8 km edelas. Piirneb Jõhvi, Toila ja Alutaguse vallaga.
Koordinaadid on 59°20' N, 27°17' E.

Sompa on endine kaevandusasula. Sompa alev moodustati 1948 ja see liideti 1960 Kohtla-Järvega. Sealne põlevkivikaevandus oli kasutusel 1948–1999.

Elanikke oli 2003. aastal umbes 1600. 2010. aastaks oli elanike arv vähenenud 1136-ni. 2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas Sompas 958 inimest. Eestlasi oli neist 172 (17,95%).

Vaata ka
Sompa (Jõhvi)

Viited 

Kohtla-Järve linnaosad
Hans-Rudolf Merz

Hans-Rudolf Merz (sündinud 10. novembril 1942 Herisaus) on Šveitsi poliitik. Ta oli Šveitsi liidupresident 2009. aastal.

Ta lõpetas Sankt Galleni ülikooli 1971 DEA-kraadiga, mis on magistrikraadi ja doktorikraadi vahepealne.

Ta on liberaalse Vaba Demokraatliku Partei liige. Poliitikasse astus ta Praha kevade mõjul. 1969–1974 oli ta partei sekretär Sankt Gallenis.

1997 valiti ta Appenzell Ausserrhodeni kantonist Šveitsi Kantonite Nõukogusse, mis on Šveitsi parlamendi alamkoda. Seal juhatas ta rahanduskomisjoni ja kuulus välissuhete komiteesse.

Alates 1. jaanuarist 2004 valiti ta 7-liikmelise Šveitsi Liidunõukogu liikmeks sellelt kohalt tagasi astunud Šveitsi ekspresidendi Kaspar Villigeri asemele. Merz vastutab rahanduse eest.

2008. aastaks valiti Merz Šveitsi asepresidendiks (kogus 213 häält 233-st kehtivast häälest). President oli tema erakonnakaaslane Pascal Couchepin. 20. septembril 2008 elas Merz üle südamerabanduse ja talle tehti raske operatsioon, mille käigus ta viidi kunstlikku koomasse. Sellegipoolest valiti ta 10. detsembril 2008 järgmiseks aastaks Šveitsi liidupresidendiks, ta sai 209 kehtivast häälest 185, sest Šveitsis on kombeks valida presidendiks eelmine asepresident. Merzi asepresidendiks valiti Doris Leuthard, Šveitsi 2010. aasta liidupresident.

Hans-Rudolf Merz on tegutsenud juhtimiskonsultandina.

Merz on abielus ja kolme poja isa. Ta on abielus Roswitha Merziga ja elab Herisaus. Merz räägib saksa, prantsuse, hispaania, inglise, itaalia ja vene keelt.

Välislingid 

Šveitsi liidupresidendid
Sündinud 1942
Iisaku Muuseum

Iisaku Muuseum on ajaloo- ja koduloomuuseum Ida-Virumaal Iisakul.

Muuseumi püsiekspositsioonid tutvustavad Ida-Virumaa ja Iisaku ümbruse ajalugu, vanu põllutööriistu ja majapidamistarbeid, meistrite töövahendeid ja käsitöid, õppevahendeid, tuletõrje ajalugu, maakonna loodust ja inimeste eluolu. 2008. aasta alguses oli muuseumi kogudes veidi üle 30 000 eksponaadi.

Peasaali ekspositsioon tutvustab muu hulgas Iisakus elanud vadjalaste ja venelaste segunemisel tekkinud poluvernikute ehk pooleusuliste kultuuri.

Lisaks püsiväljapanekutele korraldab muuseum temaatilisi näitusi. Iisaku Muuseum tegeleb ka koduloo uurimisega.

Muuseum tegutseb endises Iisaku ministeeriumikooli hoones, mis ehitati 1915. Hoone on arvatud ehitismälestiseks.

Tunnustus

 2008 Ida-Virumaa kultuuripärl

Viited

Välislingid
 Iisaku Muuseumi koduleht

Ida-Viru maakonna muuseumid
Iisaku
Mirko Cvetković

Mirko Cvetković (serbia Мирко Цветковић; sündinud 16. augustil 1950 Zaječaris) on Serbia majandusasjatundja ja poliitik, kes oli 7. juulist 2008 27. juulini 2012 Serbia peaminister.

Mirko Cvetković õppis Belgradi Ülikoolis majandusteadust, kaitses seal doktorikraadi. Töötas seejärel kümme aastat mäetööstusinstituudis ja kuus aastat majandusinstituudis. 

Ta osales muu hulgas Maailmapanga konsultandina mitmesugustes projektides Pakistanis, Indias ja Türgis ning töötas ÜRO Arenguprogrammi (UNDP) raames Somaalias.

Aastal 2001 oli ta majandus- ja erastamisministri asetäitja, seejärel aastatel 2003–2004 Erastamisagentuuri juht.

15. maist 2007 kuni 7. juulini 2008 oli Mirko Cvetković Vojislav Koštunica valitsuses rahandusminister.

Pärast 11. mail 2008 peetud ennetähtaegseid parlamendivalimisi tegi president Boris Tadić Mirko Cvetkovićile ettepaneku moodustada valitsus. Tema valitsus astus ametisse 7. juulil 2008.

Mirko Cvetković ei kuulu ühtegi erakonda, kuid tal on tugev toetajaskond sotsiaaldemokraatide ja liberaalide hulgas. Ta pooldab Serbia võimalikult kiiret liitumist Euroopa Liiduga ja energiakoostööd Venemaaga. Ta on hukka mõistnud Kosovo iseseisvumise.

Välislingid
 Serbia peaminister võrdles Gruusiat ja Kosovot Delfi, 28. august 2008

Serbia poliitikud
Serbia peaministrid
Sündinud 1950
Prantsusmaa ülemeredepartemangud

Prantsusmaa ülemeredepartemangud ja ülemerepiirkonnad on Prantsusmaa territoriaalsed üksused, mis geograafiliselt asuvad emamaast kaugel.

Prantsusmaa ülemeredepartemangud on: 
 Guadeloupe (alates 1946) 
 Martinique (alates 1946)
 Prantsuse Guajaana (alates 1946)
 Réunion (alates 1946)
 Mayotte (alates 2011)

Prantsusmaale kuuluvad veel ka ülemereühendused (prantsuse keeles: collectivités d'outre-mer, COM), mis moodustati Prantsusmaa põhiseaduse muutmisega 28. märtsil 2003. 

Prantsusmaa ülemereühendused alates 22. veebruarist 2007 on:
Prantsuse Polüneesia
Saint-Barthélemy
Saint-Martin (Saint-Martini saare põhjaosa)
Saint-Pierre ja Miquelon
Wallis ja Futuna

Saint-Martin ja Saint-Barthélemy kuulusid enne põhiseaduse muutmist Guadeloupe'i alla.

Ainulaadne staatus on Uus-Kaledoonial,  mis pole ülemereühendus, vaid korraldab täielikuks iseseisvumiseks rahvahääletuse 2014. ja 2019. aasta vahel.  

Prantsuse Lõuna- ja Antarktikaterritooriumid kuuluvad küll ka Prantsusmaale, aga kuna seal elab ainult umbes 140 inimest, siis seal eraldi omavalitsust ei valita.

Välislingid 
Ametlik kodulehekülg

Prantsusmaa

zh:法国行政区划#海外
Saint-Barthélemy

Saint-Barthélemy on Prantsusmaa meretagune territoriaalühendus, mis asub saarel Kariibi meres, Väikeste-Antillide saarestiku põhjaosas.

Saare pindala on 21 km² ja rahvaarv 8450 (2007). Halduskeskus on Gustavia, mis sai nime Rootsi kuninga Gustav III järgi. Koos ümberkaudsete väikesaartega on territoriaalühenduse pindala 24 km².

1648. aastast oli Saint-Barthélemy Prantsusmaa koloonia. 1784. aastal müüdi saar Rootsile, kauplemisõiguse eest Göteborgis.

Kuna saare ülalhoidmine osutus Rootsile kulukaks, alustati 1877. aastal Prantsusmaaga nõupidamisi saare tagasimüügi osas. 10. augustil 1877 kirjutati Pariisis alla saare üleandmise leppele, mille Rootsi ratifitseeris 9. novembril 1877 ja Prantsusmaa 4. märtsil 1878. Hinnaks lepiti kokku 80 000 franki Rootsi varade eest ja 320 000 franki Rootsi ametnike kodumaale naasmise ja pensioni eest. Oktoobris 1877 peeti saarel referendum, kus võeti praktiliselt ühehäälselt vastu otsus saar Prantsusmaaga taasliita. 16. märtsil 1878 liideti saar ametlikult Guadeloupe'i haldusterritooriumiga.

2003. aastal eraldus Saint-Barthélemy Guadeloupe'ist, moodustades eraldi Prantsusmaa territoriaalühenduse. Prantsusmaa parlament kinnitas selle 2007. aastal.

Viited 

Kariibi mere saared
Grigori Volkonski (1808−1882)

Vürst (a-st 1834 hiilguslik vürst) Grigori Petrovitš Volkonski (vene keeles Григорий Петрович Волконский; 9. aprill (vkj 28. märts) 1808 Peterburi – 6. mai (vkj 24. aprill) 1882 Nice) oli Venemaa riigitegelane ja õukondlane. Tõeline riiginõunik (1847).

Volkonskite vürstisuguvõsast põlvnev Grigori Volkonski oli kindralfeldmarssal Pjotr Mihhailovitš Volkonski (1776–1852) ja Sofia Grigorjevna Volkonskaja (1786–1869) poeg. Sofia Volkonskaja isa oli ratsaväekindral Grigori Semjonovitš Volkonski (1742–1824) ja vend, dekabristina süüdi mõistetud, Sergei Grigorjevitš Volkonski (1788–1865).

Auastmed

Tsiviilteenistus

Õukonnateenistus

Autasud

Venemaa autasud
 Püha Stanislavi ordeni I klass (1856)

Välismaa autasud
 Austria Leopoldi orden (1852)

Tunnustused
Peterburi ülikooli auliige (1845)
Keiserliku Kunstide Akadeemia auliige (1850)

Perekond
Volkonski abiellus Venemaa sõjaväelase ja riigitegelase Alexander von Benckendorffi tütre Maria von Benckendorffiga (1820–1880), kes oli Keila-Joa mõisa ja lossi pärijanna. Abielust sündisid:
 Jelizaveta Grigorjevna Volkonskaja (1838–1897), abiellus riigitegelase Mihhail Sergejevitš Volkonskiga (1832-1903/1909; Михаил Сергеевич Волконский), kes oli dekabrist Sergei Grigorjevitš Volkonski (1788–1865) ja Maria Nikolajevna Rajevskaja (1805–1863) poeg. Vürst Peeter Volkonski on nende järeltulija.
 Pjotr Grigorjevitš Volkonski (1843–1896), õukonna tallmeister, päris fideikomissina Keila-Joa, Meremõisa ja Käesalu mõisad, Grigori Petrovitš Volkonski (1870–1940) isa

Sugupuu

Vaata ka
Volkonski

Viited

Kirjandus
Власьев, Геннадий Александрович. Потомство Рюрика. Материалы для составления родословной. Тoм I. Черниговские князья. Часть 3-я. − С.-Петербург: Т-вo П. Голике и А. Вилъборгъ, 1907. Lk 451

Välislingid
Grigori Volkonski teenistuskäik saidil 62info.ru
ФЭБ: Черейский. Волконский Г. П. − Пушкин и его окружение. — 1989 (текст)
Rodovid: Григорий Петрович Волконский р. 1808 ум. 1882
Родословная роспись князей Волконских

Keila-Joa mõisnikud
Venemaa keisririigi riigiametnikud
Grigori Petrovitš
Sündinud 1808
Surnud 1882
Olli Lehto

Olli Erkki Lehto (30. mai 1925 – 31. detsember 2020) oli Soome matemaatik, akadeemik.

Ta kaitses doktoriväitekirja 1949. aastal. 1961–1988 oli ta Helsingi Ülikooli professor, 1983–1988 rektor ja 1988–1993 kantsler.

Ta on kirjutanud mitu matemaatikaõpikut ülikoolidele ja soome matemaatikute elulugusid.

Soome matemaatikud
Soome teadlased
Teadusajaloolased
Helsingi ülikooli vilistlased
Helsingi ülikooli professorid
Soome rektorid
Akadeemikud
Sündinud 1925
Surnud 2020
Audi 100

Audi 100 ja Audi 200 (Põhja-Ameerika turul ka Audi 5000) oli Volkswagen gruppi kuuluva Audi poolt aastatel 1968–1994 toodetud automudel.

Kaheukseline mudel oli saadaval esimese ja teise põlvkonna (C1-C2) vältel ning 5-ukselist kere pakuti kolmele viimasele põlvkonnale (C2–C4).

Audi 100 C2 ja C3 mudeleid müüdi Põhja-Ameerika turul Audi 5000 nime all aastatel 1984 kuni 1988. 

1994 läbis Audi 100 mudeliuuenduse ning selle käigus sai selle Audi 100 uueks nimeks Audi A6, et olla kooskõlas ülejäänud Audi mudelite tähistusega. Täiesti uus A6 (mudelitähisega C5) saabus 1997. aastal.

Audi 100 (C1, 1968–1976) 

Esimene Audi 100 arendati välja Volkswageni allüksuse Auto Unioni poolt ning avalikustati see 26. novembril 1968. aastal. 100 tähistas algset mootorivõimsust (100 hobujõudu) ning tegu oli Audi kõige suurema mudeliga. 

Saadaval olid erinevad keretüübid: 2- ja 4-ukseline sedaan ning kaheukseline kupee Audi 100 Coupé S.

Audi 100, 200 ja 5000 (C2, 1976–1984)

Teise põlvkonna Audi 100, mille mudelitähiseks C2, esitleti 1976. aastal. Alguses pakuti seda 5-silindrilise 74 kW (100 hj) arendava mootoriga. 

Seda mudelit enam kupeekerega ei toodetud, küll aga lisandus 1977. aastal mudelirivisse 5-ukseline luukpära nimega Avant.

Tippmudelit Audi 200 tutvustati esmakordselt 1979. aastal Frankfurdi autonäitusel, mis varustati 5-silindriliste sissepritsega varustatud mootoritega. 

Audi 5000 müüdi Põhja-Ameerika turul aastatel 1978-1983 ning need varustati kõik 5-silindrilise mootoriga (saadaval olid bensiini- ja diiselmootorid).

Audi 100, 200 ja 5000 (C3, 1982–1991)
Kolmanda põlvkonna Audi 100 esitlus toimus 1982. aasta septembrikuus. Autot iseloomustas väga aerodünaamiline välimus ning oma õhutakistusteguriga 0,30 oli kolmanda põlvkonna Audi 100 kõige aerodünaamilisem seeriatootmises olev auto.  

1983. aastal tutvustati ka uut Audi 200, mis jätkas Audi 100 tippmudelite joont ning mis varustati viiesilindriliste 2,2-liitriste turbomootoritega.

Audi 100 (C4, 1991–1994)
Neljanda põlvkonna Audi 100 esitleti Euroopa turgudel 1990. aasta lõpus ning teistel turgudel 1991. aastal. Mootorivaliku suurim uudis V6 bensiinimootor, mis esmakordselt paigaldati C4 kerega Audi 100-le. Selle töömahuks oli 2,8 liitrit ning võimuseks 128 kW (174 hj)ja hiljem lisandus valikusse ka 2,6-liitrise töömahuga V6 bensiinimootor.

Audi S4 
Esmakordselt valmis ka Audi 100 sportversioon, mis sai nimeks Audi S4 (nimetatud ka kui Audi 100 S4) ja oli loodud asendamaks kolmanda põlvkonna sportlikke Audi 200 quattro turbo mudeleid.  

Audi S4 varustati 2,2-liitrise R5 turbomootoriga, mille võimsus oli 169 kW (230 hj) ja see oli saadaval käsi- ja automaatkäigukastiga ning hiljem pakuti ka 4,2-liitrist 206 kW (280 hj) V8 mootorit. 

Mudeliuuenduse ja Audi A6 mudelinime kasutuselevõtuga seoses nimetati Audi S4 ümber Audi S6-ks ning Audi S4 nime hakkas kandma väiksema Audi A4 sportmudel.

Viited

100
Sõiduautomudelid
Rakvere–Luige maantee

Rakvere–Luige maantee (registrinumbriga 21) on üks Eesti tugimaanteedest. See saab alguse Rakvere linnas. Tee pikkuseks on 69,6 km, kaasa arvatud 3,4 km pikkune lõik Rakvere linnas (Rakvere linna tänavatena Tallinna tänav, Lai tänav, Ferdinand Gustav Adoffi tänav, Kastani puiestee, Karja tänav, Tartu tänav). Tee lõpeb Jõgeva–Mustvee maantee 34. kilomeetril Võtikvere külas.

Sillad Rakvere–Luige maanteel

Sildade nimistu pärineb Maa-ameti andmebaasist

Asulad Rakvere–Luige maanteel 

Rakvere linn, Mäetaguse küla, Piira küla, Karkuse küla, Vana-Vinni küla, Vinni alevik, Pajusti alevik, Kakumäe küla, Kehala küla, Viru-Jaagupi alevik, Voore küla, Küti küla, Kulina küla, Ristiküla küla, Roela alevik, Saara küla, Rajaküla küla, Muuga küla, Alekvere küla, Paasvere küla, Arukse küla, Venevere küla, Kaasiksaare küla, Kõveriku küla, Avinurme alevik, Lepiksaare küla, Alekere küla, Adraku küla, Ulvi küla, Võtikvere küla.

Viited

Eesti tugimaanteed
Rakvere
Vinni vald
Mustvee vald
Jõgeva vald
John Atta Mills

John Evans Atta Mills (21. juuli 1944 Tarkwa – 24. juuli 2012 Accra) oli Ghana poliitik, 7. jaanuarist 2009 kuni surmani Ghana president.

John Atta Mills oli Ghana Rahvusliku Demokraatliku Kongressi liider. Detsembris 2008 toimunud presidendivalimistel võitis ta liberaaldemokraatliku partei kandidaati Nana Akufo-Addot ning sai presidendiks.

John Atta Mills oli hariduselt jurist. Ta lõpetas 1967. aastal Ghana Ülikooli, õppis seejärel muu hulgas Stanfordi ülikoolis ning kaitses doktorikraadi Londoni Ülikoolis. 

Ta töötas ligi 30 aastat õppejõuna peamiselt Ghana Ülikoolis. Ta spetsialiseerus eelkõige maksupoliitikale ning kirjutas sel teemal mitu artiklit.

Aastatel 1997–2001 oli John Atta Mills Ghana asepresident. Ta kandideeris ka 2000. ja 2004. aasta presidendivalimistel, kuid kaotas mõlemal korral John Kufuorile.

24. juulil 2012 suri Mills pealinnas Accras kõrivähki.

Isiklikku

John Atta Mills oli abielus haridusjuhi ja abielunõustaja Ernestina Naadu Millsiga. Paaril oli üks laps, poeg Sam Kofi Atta Mills.

John Atta Mills mängis vabal ajal maahokit ja armastas ujuda. Nooremana mängis ta ka Ghana maahokikoondises.

Välislingid
 Valimiskampaania leht
  Ghana presidendiks tõuseb opositsiooniliider Postimees, 3. jaanuar 2009

Ghana presidendid
Sündinud 1944
Surnud 2012
Visarid

Kunstirühmitus Visarid (1967–1972) tekkis Tartu Riikliku Ülikooli kunstikabineti juures, mille juhataja oli aastatel 1962–1975 Kaljo Põllu. Rühmitus määratles oma tegevuse eesmärke manifesti kaudu, kus oli kirjutatud ka rahvusliku kultuuri omapärast, harmooniast ja tasakaalust.

Visarite ajalugu on ka tolleaegse Tartu Riikliku Ülikooli kunstikabineti ja selle tegevuse ajalugu – kunstiõpetus, näitused, kunstikabineti tõlkekogumikud (ehk laualehed), ekskursioonid, diskussioonid, ülikool.

Kuigi Visarid tegelesid aktiivse koostöö ajajärgul intensiivselt loominguga, on aja proovile paremini vastu pidanud nende valgustuslik tegevus: kaasaegse kunsti rahvusvaheliselt tunnustatud käsitluste tõlkimine ja omakirjastuslik levitamine almanahhis "Visarid", läbi "raudse eesriide" kontaktide loomine kuulsate kunstnikega, võimalikult usaldusväärse kaasaegset kunsti puudutava informatsiooni hankimine ja levitamine.

Visarid kui kunstirühmitus oli kunstikabineti tegevuse loogiline tagajärg. Kaljo Põllule ei tähendanud kunstikabineti juhatajaks olemine ainuüksi töökohta, vaid ta ühendas selles kolm loomulikku elementi – kaasaegse kunsti ajaloo ja teooria õpetuse, vaba kunstiõppe süsteemi paljudele huvilistele ning laiapõhjalise ja loomingulise kunstirühmituse, kelle eesmärk tegelda kaasaegse kunstiga tugines professionaalsel suhtumisel loomingusse. Ilma Visariteta oleks Kaljo Põllu töö jäänud poolikuks, kunstikabinetil oleks puudunud praktikasse viidud tegevuse mudel.

Tartu kunstirühmituse Visarid asutajaliikmed olid Kaljo Põllu, Enn Tegova ja Peeter Lukats. Rühmitusse kuulusid veel Lembit Karu, Jaak Olep, Rein Tammik, Peeter Urbla, Asta Põldmäe (Hiir), Kaur Alttoa ja Toomas Raudam.

Nimi Visarid tähendab Simuna kihelkonna murrakus 'rahulolematud'.

Eesti kunst
Kunstirühmitused
1967. aasta Eestis
Stephenie Meyer

Stephenie Meyer (sünninimi Stephenie Morgan; sündinud 24. detsembril 1973 Hartfordis) on Ameerika Ühendriikide kirjanik.

Stephenie Meyeri esimene teos oli vampiiriromaan "Videvik", mis ilmus 2005. aastal ja tegi autori kohe tuntuks. Järgnenud aastatel kujunes selle põhjal välja romaanisari "Videvik".

Meyer kasvas üles Arizonas kuuelapselises perekonnas. Ta lõpetas keskkooli Arizonas ja astus Brigham Youngi ülikooli Utah's, mille lõpetas bakalaureusekraadiga inglise kirjanduses.

Ta tutvus Christian Meyeriga ajal, mil ta elas Arizona osariigis, ja abiellus temaga 1994, kui nad mõlemad olid 21-aastased. Christian oli audiitor, kuid loobus ametist, et pere eest hoolitseda. Neil on kolm poega ja nad elavad Arizonas Glendale'is.

Enne kirjanikuks hakkamist oli Meyer töötanud vaid kinnisvaraettevõttes külastajate vastuvõtjana. Ning enne "Videviku" sarja polnud ta üldse midagi kirjutanud, isegi lühijutte mitte.

Meyer on mormooni kiriku liige. Ta on teatanud, et on oma vaadetelt kitsarinnaline, ei joo alkoholi ega suitseta.

2008. aastal linastus romaani "Videvik" põhjal vändatud film "Videvik". 2009. aastal lavastas Chris Weitz romaanisarja teise raamatu järgi filmi "Videviku saaga: Noorkuu". 2010. aastal lavastas David Slade romaanisarja kolmanda raamatu järgi filmi "Videviku saaga: Päikesevarjutus". 2011. aastal lavastas Bill Condon romaanisarja neljanda raamatu järgi filmi "Videviku saaga: Koidukuma – osa 1" ja 2012. aastal "Videviku saaga: Koidukuma – osa 2".

Teoseid

Sari "Videvik"
 "Twilight" (2005); eesti keeles "Videvik", tõlkinud Marge Paal, Pegasus 2008, ISBN 9789949442492
 "New Moon" (2006); eesti keeles "Noorkuu", tõlkinud Marge Paal, Pegasus 2008, ISBN 9789949442690
 "Eclipse" (2007); eesti keeles "Päikesevarjutus", tõlkinud Marge Paal, Pegasus 2009, ISBN 9789949453160
 "Breaking Dawn" (2008); eesti keeles "Koidukuma", tõlkinud Marge Paal, Pegasus 2009, ISBN 9789949453399
"Midnight Sun" (2020); eesti keeles "Keskööpäike", tõlkinud Marge Paal, Pegasus

Muu
 "Prom Nights from Hell" (2007)
 "The Host" (2008; eesti keeles "Keha", tõlkinud Marge Paal, Pegasus 2010) ISBN 9789949472109
 "The Twilight Saga: The Official Guide" (2009)

Välislingid
 Ametlik koduleht

Ameerika Ühendriikide ulmekirjanikud
Sündinud 1973
Casimir Carl Eduard von Raupach

Casimir Carl Eduard von Raupach (7./19. august 1842 Tartu – 7./19. veebruar 1913 Tartu) oli baltisaksa loomaarstiteadlane, veterinaariaprofessor.

Elulugu
Casimir Carl Eduard Raupach oli baltisakslane;  ja Carl Eduard Raupachi poeg, Maximilian Raupachi vend.

Lõpetas 1859 Tartu Kubermangugümnaasiumi.

Õppis Tartu Veterinaariakoolis veterinaarmeditsiini aastatel 1860–1864; veterinaariamagister. (1875, TVK), väitekiri "Die Resultate der letzten Rinderpestimpfungen in dem Impfinstitute Karlowka". Töötas seejärel mitmel pool Venemaal. Oli 1865–1868 Turkestanis, 1868–1870 Orenburgi Junkrutekoolis ja 1870–1876 Poltaava kubermangus Karlovka veterinaararst, 1876–1882 Tartu Veterinaariainstituudi (TVI) eripatoloogia ja -teraapia, üldteraapia ja eksterjööri õppetoolide erakorraline professor ja kliiniku juhataja, 1882–1907 eripatoloogia ja teraapia ning 1882–1897 epizootoloogia õppetooli korraline professor ja 1882–1905 TVI direktor. Olnud 1888–1895 ühtlasi TVI bakterioloogiajaama juhataja.

Teadustöö
Uurimisvaldkond: veise siberi katku puhune vaktsineerimine, lammaste pidamine ja haigused, hobuste eksterjöör, loomataudide diagnoosimine ja tõrje. 12 teadustrükist.

Teoseid
 Die Schäferei in Karlowka mit besonderer Rücksichtnahme auf sanitäre Verhältnisse. SPb, 1876
 Критический очерк и исследование одного дела о сапе в кавалерии (kaasautor). Санкт-Петербург, 1890
 Сообщение об опытах лечения коросты овец куперовым порошком (Coopers sheep dipping). Дерпт, 1890.

Viited

Kirjandus
 Eesti biograafiline leksikon. Täiendusköide. Tartu, Tallinn, 1940, 77–78
 Deutschbaltisches biographisches Lexikon 1710–1960. Köln, Wien, 1977, 609
 Eesti Loomaarstlik Ringvaade (1994) 2, 55–57
 Eesti Loomaarstlik Ringvaade (1994) 3, 64–66
 Ernits, E., Aaver, E. Über das Leben und die Tätigkeit der Professoren Woldemar Gutmann und Casimir Carl Eduard Raupach. // Jb. der Akad. Gesellschaft für Deutschbaltische Kultur in Tartu (Dorpat). Tartu, 1996, 1, 81–83
 Tehver, J. Einiges aus der Geschichte der Dorpater Veterinärschule und des Veterinär-Instituts. // Eesti Loomaarstlik Ringvaade V (1931) 4/5
 Альбом имматрикулированных в ДВИ, 39-42
 Профессор Казимир Карлович Раупах. // Вестник общественной ветеринарии (1913), 4, 198–200
 Ваганов С. В. К биографии К. К. Фон Раупаха, бывшего директора и профессора Юрьевского ветеринарного института. // Вестник общественной ветеринарии (1913), 6, 304–308
 Памяти проф. Казимира Карловича Раупаха. // Ветеринарная жизнь (1913), 8, 142
 Ветеринарная энциклопедия. М, 1969, 332
  

Eesti loomaarstiteadlased
Tartu veterinaariinstituudi professorid
Baltisaksa teadlased
Sündinud 1842
Surnud 1913
Jack Lovelock

Jack Lovelock (õieti John Edward Lovelock; 5. jaanuar 1910 Crushington, Uus-Meremaa – 28. detsember 1949 New York, USA) oli Uus-Meremaa kergejõustiklane. 

Ta võitis Berliini olümpiamängudel 1500 m jooksu, püstitades finaaljooksus ka uue maailmarekordi tulemusega 3.47,8.

Uus-Meremaa jooksjad
Sündinud 1910
Surnud 1949
Győri ETO FC

Győri ETO FC (Győri Egyetértés Torna Osztály Football Club) on Ungari linna Győri spordiklubi. 1904. aastal Győri Vagongyár ETO-na asutatud klubi on mitu korda nime vahetanud. Tunnusvärvid on roheline ja valge.

Klubi jalgpallimeeskond on valitsev Ungari meister, kes on kokku meistriks tulnud neljal korral (1963, 1982, 1983, 2013) ning kuulub hooajal 2013/14 riigi kõrgliigasse.

Eesti ja eestlased

Eesti mängijad 
Tarmo Kink (2009–2010, 40 liigakohtumist ja 15 väravat; 2013, 18 liigakohtumist ja 2 väravat)
Tihhon Šišov (2009, mitte ühtki kohtumist)
Eesti jalgpallikoondise mängijad Tarmo Kink ja Tihhon Šišov sõlmisid 5. jaanuaril 2009 klubiga 3,5-aastase lepingu. Ungari klubi teatas 15. jaanuaril, et loobub kehtivast lepingust hoolimata Šišovi teenetest. 
Jarmo Ahjupera (2009–2013)
Veebruaris 2009 liitus klubiga Jarmo Ahjupera.

Viited

Välislingid 
 Koduleht

Ungari jalgpalliklubid
Andrus Haav

Andrus Haav (sündinud 3. veebruaril 1968 Kiviõlis) on Eesti viiuldaja. 

Viiuliõpinguid alustas Andrus Haav Kiviõlis Tiina-Mai Arundi juures ja jätkas Tallinna Muusikakeskkoolis õpetaja Aino Riikjärve viiuliklassis. 1993. aastal lõpetas Haav Eesti Muusikaakadeemia professor Mari Tampere õpilasena. Magistrieksami sooritas ta 1997. aastal professor Igor Bezrodny viiuliklassis Sibeliuse Akadeemias Helsingis.

Andrus Haav on esinenud solistina koos sümfooniaorkestritega (Eri Klasi, Arvo Volmeri, Olari Eltsi, Juha Kangase, Vello Pähna, Paul Mägi jt juhatusel), andnud kammerkontserte (trio Haav-Väinma-Varema, duo Ruth ja Andrus Haav jt) ning esinenud koos Jelena Fomina,  Lauriala, Lauri Väinmaa ja Ralf Taaliga nii Eestis kui ka mujal Euroopas.

Ta on osalenud C. Nielseni nimelisel rahvusvahelisel viiuldajate konkursil Taanis Odenses ning Markneukircheni rahvusvahelisel viiuldajate konkursil Saksamaal.

1992. aastal tuli Haav Eesti Kontserdi korraldatud noorte interpreetide konkursi Con Brio laureaadiks. 1993. aasta suvel valiti ta maailma noorte solistide kammerorkestrisse Fiori Rari, mis tegutses Šveitsis Luganos.

1996. aastal võitis Haav I preemia 2. rahvusvahelisel Heino Elleri nimelisel viiuldajate konkursil Tallinnas. Aastal 2008 kutsuti ta sama konkursi žüriisse.

1997–2001 töötas ta õppejõuna Eesti Muusikaakadeemias. Alates novembrist 2000 on Andrus Haav Soome Rahvusooperi orkestri üks kontsertmeistreid ning alates 2006. aastast ka rahvusooperi Estonia orkestri kontsertmeister.

Eesti viiuldajad
Sündinud 1968
Mirjam Tally

Mirjam Tally (sündinud 28. novembril 1976 Tallinnas) on eesti helilooja.

Alates 2006. aasta sügisest elab ja töötab ta Visbys.

Eesti Heliloojate Liidu liige alates 2000. aastast
Rootsi Heliloojate Liidu liige alates 2007. aastast

Haridus
2000 Eesti Muusikaakadeemia (Lepo Sumera õpilasena, täiendas end õpingute ajal Rauno Remme juures elektronmuusika alal)
2003 omandas magistrikraadi Eesti Muusikaakadeemias.

Töö
1998–2004 vabakutseline saatejuht Klassikaraadios
2003–2006 ajakirja Muusika toimetaja
2007–2010 Visby rahvusvaheline heliloojate keskus (Visby International Centre for Composers), administratsioon
2008–2009 Gotlandi heliloojate kool (Gotland School of Composers), administratsioon

Meistriklassid ja resideerimine
2005 ja 2006 resideeriv helilooja Visby rahvusvahelises heliloojate keskuses (Visby International Centre for Composers).
2008 Luca Francesconi meistriklass "Stresa EarLab" Stresas (Itaalia) ja Bergenis (Norra).
2009–2010 resideeriv helilooja Rootsi Raadio P2 juures.

Tunnustus
 2004 – Heino Elleri nimeline muusikapreemia
 2008 – Eesti Muusika Päevade preemia ("Turbulence")
 2008 – Rootsi Heliloojate Liidu (FST) stipendium
 2008 – Rootsi Kuningliku Muusikaakadeemia väike Christ-Johnsoni auhind teose "Turbulence" eest 
 2009 – Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia (särav loominguline aasta)
 2010 – Rootsi Autorite Ühingu (STIM) stipendium

Vaata ka
 Pihlakate meri

Viited

Välislingid
Mirjam Tally biograafia ja teoste loend Eesti muusika infokekuse lehel
Mirjam Tally't tunnustati heliloojana Rootsis, Klassikaraadio uudised, 1. detsember 2008
  Eestlane valiti Rootsi raadio resideeruvaks heliloojaks ERR.ee, 29. mai 2009
 Priit Kuusk. Stockholmis kõlas esmakordselt Mirjam Tally uus teos ERR.ee, 24. aprill 2010
Mirjam Tally koduleht

Eesti heliloojad
Sündinud 1976