Magdeburgi õigus

Magdeburgi linnaõigus (saksa keeles Magdeburger Recht) oli keskaegne Mandri-Euroopas levinud linnaõigust kinnitav õigusnormide kogum, millele pani 10. sajandil aluse Saksa-Rooma keiser Otto I ning mis kirjutati esimest korda ametlikult üles 12. sajandil Magdeburgi peapiiskopi Wichmann von Seeburgi poolt.

Magdeburgi õigus leidis rakendust 12.–19. sajandil umbkaudu tuhandes omavalitsuses nii Kesk- kui ka Ida-Euroopas. Õiguskogumi mõjuala ulatus Elbe jõest Dneprini ning Läänemerest Musta mereni.

Magdeburgi linnaõiguse kujunemine 
Keskajal kvalifitseerus asula linnaks kahe erineva definitsiooni – majandusliku ja õigusliku – alusel. Kui majanduslik kategoriseerimine oli subjektiivne ja kohaldatav vastavalt piirkonnale, siis õiguslik definitsioon paindlikkust ja tinglikkust ei lubanud. Linnastaatuse omandamine juriidilises aspektis tähendas asulale linnaõiguse andmist – see kätkes endas õiguslikke privileege, mis eristasid linna ümbritsevatest asulatest ning sidusid omavalitsuse lahti feodaalide maavaldustest.

Kuigi Magdeburg rajati kaubanduslike eesmärkide tõttu juba 805. aastal, võib Magdeburgi linnaõiguse kujunemisloo alguseks pidada 10. sajandi keskpaika, mil vastselt peapiiskopkonna staatuse omandanud Magdeburgis kehtestati Otto I poolt erinevad kaubandus-, teemaksu- ja reisieesõigused. Algselt kauplemise reguleerimiseks loodud privileegid kujunesid paari sajandi jooksul baasiks linnaelu kujundavale munitsipaalõigusele, mille pani esimesena kirja Magdeburgi peapiiskop Wichmann von Seeburg ning mille populaarsus kasvas märkimisväärselt 12. sajandi keskpaigas, levides naaberlinnadesse.

Magdeburgi linnaõiguse sisu 

Magdeburgi õigus kannab endas munitsipaalõiguslike tingimuste komplekti, mis koosnes peaasjalikult kaupmeeste seaduslikest tavaõigustest, Otto I poolt linnaelanikele määratud privileegidest ning linnakodanike endi poolt paika pandud kohalikku elu reguleerivatest määrustest.

Keskaegsete kaubanduslinnade õiguskogumite kohaselt oli Magdeburgi õiguse sisu suunatud põhiliselt kohalike kaupmeeste ja käsitööliste tegevuse reguleerimiseks ja eesõigustamiseks. Näiteks ei tohtinud väljastpoolt linna pärit kaupmehed oma tooteid müüa otse linlastele, vaid olid sunnitud kauplema kohalike kaupmeestega, kes omasid õigust linnas müügiga tegeleda.

Magdeburgi tütarlinna Halle raadi pöördumisest Šroda linna elanike poole on välja loetud Magdeburgi õigusele omased sätted, mis käsitlesid üksikasjalikult kriminaal- ja pärimisõigust, kohtuistungite sagedust, tõenduste esitamise korda ja peamiste gildide ülesehitust.

Magdeburg teostas tütarlinnade üle kohtulikku järelevalvet: linna kohtunikud schöffe'd kinnitasid otsuseid paljudes linnades, mis paiknesid Kesk- ja Ida-Euroopas. Määrati linnadevahelisi rahutingimusi, õigusemõistmise protseduuride üksikasju, kohtupidamise piire, lindpriiks kuulutamise tagajärgi, pärimistingimusi reegleid ja erineva loomuga kaubanduslikke pisiasju.

Õiguskogumi levik 
Magdeburgi linnaõigus hakkas levima laiemalt alates 12. sajandi lõpust Kesk- ja Ida-Euroopas.

Õiguskogumi levik sai suuresti võimalikuks Magdeburgi asukoha tõttu – linn omas pikaajalist kogemust slaavlastega kaubitsemisel, kahe rahva vaheline tihe äritegevus antud piirkonnas käis pikka aega põhiliselt läbi Magdeburgi. Tagantjärele hinnatakse Magdeburgi tähtsust slaavlaste seas sama suureks kui Lübecki rolli Läänemere maade kaubanduses.

Magdeburgi linnaõigus kujunes sajandite jooksul oma mõjualal fundamentaalseks mõjutajaks kesk- ja varauusaegsele õigusloomele. Erinevad vormid Magdeburgi õigusest olid jõus sajandeid umbkaudu tuhandes asulas tänastel Saksamaa, Poola, Tšehhi, Slovakkia, Ungari, Rumeenia, Valgevene, Läti, Leedu, Ukraina ja Venemaa aladel. Linnaõiguse levik Ida-Euroopas on seostatud ka keskaegse kolonisatsiooniga ning usutakse, et selle levik toimis käsikäes Saksi Õiguspeegli vastuvõtmisega. Näiteks Ukrainasse levis Madgeburgi õigus koos Saksa kolonistidega, kellele lubas kuningas Danilo Romanovich õiguse oma juriidilise ja administratiivse poole loomiseks. Ka siis, kui Ukraina vallutati Leedu-Poola kuningriigi poolt, säilis Madgeburgi õiguse mõjuala. Kiievini laienes Madgeburgi õigus 1494. aastal, kus see kehtis ainult sakslastest linnakodanikele.

Esimesed linnad, kus rakendati Magdeburgi õigust väljaspool seaduskogumi "kodulinna", olid Stendal, Leipzig ja Jüterborg. Viimasena kehtestati Magdeburgi õigus teatavasti 1752. aastal tänapäevase Ukraina alal asuvas linnas Poltavas, mis kuulus tol ajal Venemaa Keisririigi võimu alla.

Õiguskogumi rakendamine 
Magdeburgi õiguse levik mööda Kesk- ja Ida-Euroopat ei toimunud muutmata kujul. Kui õigus oli uuele asulale üle antud, muutus tütarlinn ise uue linnaõiguse alamperekonna emalinnaks – sellest tingituna tekkisid linnaõigusele alamperekonnad, kus originaalile lisati tihtipeale juurde kohalikest oludest tingitud määrusi.

Näite saab tuua linnaõiguse rakendamise näol Poolas: Magdeburgi õigus jõudis enamiku Sileesia ja Chełmno alade asulateni Šroda linna kaudu, mis sai omakorda Magdeburgi linnaõiguse osaliseks Halle linna vahendusel. See tähendas protsessi jooksul muudetud Magdeburgi õigust – linnaõigus sarnanes põhimõtetelt originaaliga, ent sellele lisatud parandused näitasid kohaliku mõju rakendamist. Näiteks 1261. aastal Wroclawile antud Magdeburgi linnaõiguses oli Sileesia hertsogite poolt tehtud mitmeid parandusi, mille hulgas vähendati poole võrra kohtutrahve.

Magdeburgi linnaõiguse all olnud keskaegsed kaubanduslinnad 
Keskaegse Kesk- ja Ida-Euroopa juriidiline linnastumine toimus valdavalt Magdeburgi ja Lübecki linnaõiguse mudelite põhjal – see tähendas Saksamaalt Venemaani ulatuvate linnade seas ühtse õigusliku vormi kehtestamist.

Erinevalt Lübecki õigusest levis Magdeburgi linnaõigus peamiselt linnades, kus puudus ühendus merega. Erandiks saab tuua Lätis asuva mereäärse kaubanduslinna Riia.

Suuremad linnad, kus kehtis Magdeburgi õigus:

Tänapäevase Poola alal:
 Szczecin (1243)
 Kraków (1257)
 Gdańsk (1295)

Tänapäevase Ungari alal:
 Buda (nüüdseks osa Budapestist) (15. sajandi keskpaik)

Tänapäevase Venemaa alal:
 Kaliningrad (tollal Königsberg) (1286)

Tänapäevase Tšehhi alal:
 Litoměřice (1262)
 Praha (1257)
 Plzeň (1295)

Tänapäevase Slovakkia alal:
 Žilina (14. sajandi keskpaigas)
 Levoča (1370)

Tänapäevase Leedu alal:
 Vilnius (1387)
 Kaunas (1408)

Tänapäevase Läti alal: 
 Daugavpils (tollal Dünaburg)
 Riia (13. sajand)

Tänapäevase Ukraina alal:
 Kiiev (1492–1497)
 Lviv (1356)
 Ternopil (1548)

Tänapäevase Valgevene alal:
 Minsk (1499)
 Brest (1390)

Vaata ka 
 Saksamaa linnaõigus
 Danzigi õigus
 Kulmi õigus
 Lübecki õigus
 Soesti linnaõigus

Viited

Välislingid

Euroopa keskaeg
Õigusteadus