Naissaar

Naissaar (soome keeles Naissaari, saksa keeles Nargen, rootsi keeles Nargö, vahel nimetatud ka Nargent) on saar Eesti põhjarannikul, mis eraldab Tallinna lahte ülejäänud Soome lahest. See on pindalalt viies saar Eestis.

Saar asub Keila kihelkonnas Harjumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Viimsi vallas Harju maakonnas.

Saarel on kolm küla: Lõunaküla (Storbyn), Tagaküla (Bakbyn) ja Väikeheinamaa (Lillängin). Aastani 2011 kuulus kogu saar Naissaare küla alla.

Saare idarannikul asub Naissaare sadam. Põhjatipul on tuletorn. Sadama lähistel asub ka Naissaare sadama tulepaak ning saare kagutipus Hülkari tulepaak. Naissaarel asub kirik ja mitmeid militaarobjektide varemeid.

Asustus 
1939. aastal elas saarel 404 elanikku, kes põgenesid aga 1944. aastal Rootsi. Nõukogude okupatsiooni ajal puudus saarel tsiviilelanikkond.

2011. aasta seisuga oli saarel kolm püsielanikku ja kümmekond suveelanikku.

Loodus
Saare pindala on 18,9 km², pikkus 8–9 ja laius 4 kilomeetrit ning ta asub mandrist 8,5 km kaugusel. Kõrgeim punkt on Kunilamägi (27 meetrit). 

Valdavalt katab saart okasmets, on suuri kivikülve ja rändrahne, saar on 1995. aastast alates maastikukaitseala.

Saarel asub mitu sood: Suursoo, Kunila, Kullkrooni ja Sinkara soo. Kõik need sood on arvatud ürglooduse objektideks.

Naissaare looduspargis on kolm registreeritud matkarada.

Kultuurielu

Saarel asub sõjateemaline Naissaare Muuseum, mis on Rannarahva Muuseumi filiaal.

Muusikaelu edendab saarel Nargen Festival Tõnu Kaljuste juhtimisel.

Tuntud inimesi 
Naissaarel on sündinud maailmakuulus Eesti optik, astronoom ja leiutaja Bernhard Schmidt (1879–1935).

Saarel elab dirigent Tõnu Kaljuste.

Pilte

Ajalugu

Esimest korda on Naissaart (Terra feminarum) väidetavalt mainitud Bremeni Adama kroonikas (1075–1080). Umbes 1250. aastast pärinevas meresõidujuhendis Navigatio ex Dania per mare Balticum ad Estoniam (Livl. U.B. III CCXVIa, regest 244a) on mainitud Narigethi-nimelist maamärki. Saarel oli Tallinna linnamets ja hobusekasvandus. Elanikest (rootsi kalurid) on teateid 1469. aastast. Alates 1689. aastast kuulus saar riigile.

Krimmi sõja ajal oli saar aastatel 1854 ja 1855 okupeeritud Briti ja Prantsuse sõjaväe poolt.

Naissaarele kavatseti 1897. aastal rajada suuri suvilakrunte, sest saar läks puhkekohana hinda. 1898. aastal määratigi 19 krunti, kuhu ehitati uhked suvilad. Suvilate juurde rajati ka sadamasild (praegusest peasadamast põhja pool).

Militaarajalugu 
Alates 1912. aastast saar militariseeriti, tsiviilelanikkond saadeti saarelt ära ning neile maksti kaotatud elatusallikate (kala- ja hülgepüügi kadumise) eest tasu. Naissaare Suursadam sai tänase kuju esimese maailmasõja eel ja ajal, kui Tallinna ümbrusse rajati Peeter Suure merekindlus. Saarele rajati muu hulgas sadamad, Peeter Suure merekindluse kindlusraudtee kitsarööpmeline raudtee ja Peeter Suure merekindluse peapositsiooni Naissaare rannapatareid (sh rannakaitsepatarei nr 5, 7, 9, 10a, 10b, 11).

Detsembrist 1917 kuni 26. veebruarini 1918 asus saarel Naissaare Nõukogude Vabariik, mille kuulutasid välja 90 Naissaare garnisoni madrust Vene lahingulaevalt Petropavlovsk anarhosündikalist Stepan Petritšenko juhtimisel.  Esimese maailmasõja, Saksa okupatsiooni  ja Vabadussõja ajal asus saarel ka sõjavangilaager.

Eesti iseseisvusajal said elanikud saarele tagasi, saarel oli Naissaare vald (Naissaare vald (1919), Naissaare vald (1939) Harju maakonnas), mis kuulus Riigivolikogu 18. valimisringkonda ja Tallinna põllumeeste konvendi tegevus- ja valimispiirkonda. 1939. aastal oli saarel 404 elanikku, enamuses rootslased. Saarel asunud 4. ja 5. patarei, kitsarööpmeline raudteeliin, laod ja veduridepoo allusid Naissaare Komandantuurile.

Saare elanikud põgenesid 1944. aastal Rootsi, seejärel puudus saarel tsiviilelanikkond.

Nõukogude ajal oli saar militariseeritud, sinna rajati meremiinide ladu ja montaažitehas. Pärast Teist maailmasõda rajas endise NSV Liidu merevägi Naissaare keskossa meremiinide komplekteerimise tehase. Lisaks saare keskossa rajatud miinitehase ladudele, hoonetele, väljakutele ja raudteeharudele oli Lõunakülas (Männikuküla) sõjaväeosa keskus, mis koosnes kümmekonnast elumajast, staabist, klubist, jõujaamast ja kütuselaost. Naissaare põhjaosas asusid raketibaas, naftahoidla, autobaas ja kasarmud. Objektide elektriga varustamiseks oli Põhjaküla lääneranniku liivavallide taha rajatud diiseljõujaam koos kütusehoidlaga. Kütusehoidla asus ka Suursadamas (Idasadam, Kesksadam).

Vaata ka
Naissaare Komandantuur
Naissaare Nõukogude Vabariik
Naissaare sadam
Põlendikukivi

Viited

Kirjandus

Christian Bornhaupt. Entwurf einer geographisch-statistisch-historischen Beschreibung Liv-, Ehst- und Kurlands, nebst einer Wandkarte. Riga: W. F. Häcker, 1855. Lk 26
Heino Gustavson. "Merekindlused Eestis 1913–1940". Olion. Tallinn 1993
Heino Gustavson. "Mõnda Naissaarest". Tallinn 1994
Birgit Itse. Jalutuskäik saladusliku Naissaare lõunarajal. Eesti Loodus, 1/ 2005, lk 38–41
"Kourdumehed, pitskleidid ja meremiinid - mitmepalgeline Naissaar". Rannarahva Muuseum. 2013. ISBN 9789949309061.
Toivo Meikar. Naissaare mets ja teised maamärgid. Eesti Loodus 10/ 2016. Lk 18–23

Välislingid

Naissaare arengukava aastateks 2008-2015. MTÜ Suport. Juuli-oktoober 2007
Fotod ja lühikirjeldused
Peedo Lehtla (1951–2020)

Soome lahe saared
Harju maakonna saared
Keila kihelkond