Arutlusviga

Arutlusviga (inglise keeles fallacy) on vigase või väära arutluskäigu kasutamine väite konstrueerimisel. Arutlusviga sisaldav argument võib ekslikult tunduda parem, kui see tegelikkuses on. Arutlusvigu saab kasutada tahtlikult, kui eesmärk on teisi manipuleerida või valelikult veenda, või kogemata, teadmata nende sisu või olles ettevaatamatu. Legaalse argumendi kooskõlalisus sõltub kontekstist, milles argument luuakse.

Arutlusvead liigitatakse tavaliselt formaalseteks ja mitteformaalseteks. Formaalseid arutlusvigu saab tuua arusaadavalt välja mingi standardse loogikasüsteemi abil, näiteks lauseloogikaga. Formaalsed arutlusvead kehtivad ainult deduktiivsete väidete puhul. Mitteformaalsed vead tulenevad veast arutluskäigus ehk viga leidub argumendi sisus. Mitteformaalne arutluskäik võib olla nii deduktiivne kui induktiivne ning võib siiski olla vormilt ja struktuurilt kehtiv.

Argumendid võivad olla vigased või väärad mitmel viisil. Mõnedel vigadel, mis on kõige harilikumad, on oma nimi ja klassifikatsioon.

Eriline juht arutlusvigade seas on matemaatiline arutlusviga ehk tahtlik paikapidamatu matemaatiline tõestus, kus tihtipeale viga on vaevu hoomatav ja mingit moodi varjatud. Matemaatilisi arutlusvigu, näiteks selliseid tõestuseid, mis sisaldavad selgeid vastuolusid, luuakse tihti võrdlemiseks hariduslikel eesmärkidel.

Ülevaade 
Arutlusvead on defektid, mis muudavad argumenti nõrgemaks. Sellised väited on väga tavalised ja võivad mõjuda veenvalt igapäevases kasutuses. Kui arutlusviga esitada piisava veenvusega, võib tegelikkuses alusetu väide tunduda kui tõestatud fakt. Eriti palju leidub just mitteformaalseid vigu massimeedias, näiteks ajalehtedes ja televisioonis, kus demagoogia on levinud võte. Seetõttu on arutlusvigade teadmine ja mõistmine oluline, sest sedasi on võimalik neid ümbritsevas informatsioonis tuvastada ja vältida. Vigaste argumentide vältimine aitab luua paremaid ja tugevamaid argumente.

Arutlusvigade tuvastamine on keeruline protsess, sest argument võib olla semantiliselt korrektne, ning mõned väited, millel on mitu tasandit või osa, võivad sisaldada kooskõlalisi ning ka vigaseid lõike.

Vigastel argumentidel on enamasti omadus tunduda näiliselt korrektne. Eriti kehtib see igapäevaste mitteformaalsete väidete puhul, mis kasutavad tihti ära kuulajate emotsionaalseid, intellektuaalseid või psühholoogilisi nõrkusi. Lisaks muudavad retoorilised võtted, mille tõttu on loogilised seosed avalduste vahel hägustunud, vigade äratundmise veel keerulisemaks. Arutlusvigade äratundmise oskus aitab näha neid nõrku seoseid eelduste ning väidete vahel ja aru saada, mis tundub pelgalt tõene ja mis tegelikkuses ongi tõene. Sellist objektiivse tõe äratundmise oskust nimetatakse kriitiliseks mõtlemiseks.

Argumentatsiooniteooria pakub teistsuguse lähenemise arutlusvigade mõistmisele ja klassifitseerimisele. Selle teooria põhjal suhtutakse argumenti kui vastastikusesse protokolli indiviidide vahel, mille eesmärk on lahendada nende lahkarvamusi. Protokolli reguleeritakse kindlate interaktsioonireeglitega ning nende reeglite rikkumised on arutlusvead.

Arutlusvigu kasutatakse kehtiva arutluskäigu asemel, et edasi anda mingi mõte, mille eesmärgiks on teist veenda. Sellist käitumist leidub massimeedias näiteks propaganda, reklaamide, poliitika, arvamuspõhiste uudistesaadete ja ajalehe juhtkirjade kujul.

Klassifikatsioonisüsteemid 
Arutlusvigu, mis on mitmekesised oma struktuurilt kui ka kasutusaladelt, on keeruline üheselt klassifitseerida. Neid saab liigitada rangelt struktuuri või sisu poolest, näiteks liigitades need vastavalt formaalseteks ja mitteformaalseteks arutlusvigadeks. Arutlusvigu saab rühmitada ka protsessi järgi, kus nad esinevad, näiteks materjali ja verbaalseteks vigadeks.

Aristoteles 
Aristoteles oli esimene, kes süstematiseeris loogilised vead nimekirjaks, sest üks viis väitluses võitmiseks on vastaspoole väite ümberlükkamine.

Aristotelese teoses "Sofistlikud vastuväited" (De Sophisticis Elenchis) tuvastatakse kolmteist arutlusviga. Ta jagas need kahte suurde gruppi, lingvistilised ja mittelingvistilised ehk vastavalt verbaalsed ning keelest sõltuvad ja keelest mittesõltuvad materjali vead. Materjali viga on eksitus rääkija jutu sisus ning verbaalne viga eksitus viisis, kuidas ta räägib. Verbaalse vea puhul jõutakse järelduseni vigase või mitmetähendusliku sõnakasutusega. Näide keelest tulenevast veast on debatt, milles uuritakse küsimust, kes on inimkonnas õppijad: targad või võhiklikud. Materjali viga on näiteks:

 "Koriskus erineb Sokratesest."
 "Sokrates on inimene."
 "Järelikult erineb Koriskus inimesest."

Whately rühmitus 
Richard Whately, kes oli 19. sajandi loogik, majandusteadlane, akadeemik ja usuteadlane, defineeris arutlusviga üldiselt kui "iga argument või näiline argument, mis väidab end olevat küsimust otsustav, kuid tegelikkuses pole seda".

Whately jagas arutlusvead kahte gruppi: loogika- ja materjali vead. Vastavalt Whately teooriale olid loogilkavead sellised, kus järeldus ei tulene eeldustest. Materjali vead ei ole loogilised, sest nende järeldused tulenevad eeldustest. Ta jagas loogilise grupi veel kaheks: puhtalt ja pooleldi loogilised. Pooleldi loogiliste hulka kaasas Whately kõik Aristotelese sofismid ehk vastuolu sisaldavad ja paradoksaalsed väited, mis on tõesed vaid näiliselt. Välja jäid eelmainitud grupist vaid ignoratio elenchi, petitio principii ja non causa pro causa sofismid, mis on materiaalses grupis.

Teised klassifitseerimise süsteemid 
Süsteeme arutlusvigade klassifitseerimiseks on veel mitmeid, kuid neist kuulsaimad on Francis Baconi ja J. S. Milli loodud süsteemid.

Formaalne arutlusviga 
Formaalne arutlusviga, teisiti nimetatult ka loogika- või deduktiivne viga, on puudus deduktiivse argumendi struktuuris, mille tõttu on terve argument kehtetu. Sellist viga saab esitada standardsetes loogikasüsteemides ilma nende reegleid rikkumata. Sellist väidet, milles on formaalne arutlusviga, peetakse alati vääraks, kuid eraldiseisvalt ei muuda see viga väite eeldust ega järeldust vääraks. Nii eeldus kui ka järeldus võivad olla tõesed, kuid sellegipoolest on deduktiivne argument kehtetu, sest järeldus ei tulene eeldustest nii nagu väidetud.

Loogiline konstruktsioon ülesehitusega nagu "A ja B" ei näita, et meil on konjunktsioon tähendusrikastest väidetest. Piisab ainult loogilisest struktuurist ehk vormist, et tõeste eelduste puhul oleks kindel, et järgnema peab tõene järeldus. Kui aga mõni eeldus on väär, ei paku loogiline vorm mingit garantiid, et järeldus oleks tõene või väär. Ükskõik milline formaalne viga või arutlusviga muudab eelmainitud kindluse deduktsiooni puhul kehtetuks, teisisõnu peavad nii argument kui ka kõik tema eeldused olema tõesed, et väide ise saaks olla kehtiv.

Termin "loogiline arutlusviga" on endaga vastuolus, sest sõna "loogiline" annab mõista, et tegemist on paikapidava arutluskäiguga, kuid sõna "arutlusviga" väidab vastupidist. See on põhjus, miks eelistatakse terminit "formaalne arutlusviga". Mõlemat terminit kasutatakse mitteformaalsetes olukordades, kui jutt käib argumendist, mis on mingil põhjusel problemaatiline.

Näiteid formaalsetest arutlusvigadest 

 Tõenäosusele rõhumine () – väide põhineb millelgi, mis on tõenäoline või võib juhtuda, kuid pole kindel.
 Arutlusvea väide () – eeldus, et kui mõne järelduse argumendis on viga, on ka järeldus ise vigane.
 Konjunktsiooniviga () – oletus, et tulemus, mis rahuldab mitut tingimust korraga, on tõenäolisem, kui üks, mis rahuldab vaid üht tingimust.
 Maskiga mehe arutlusviga () – arutlusviga, kus identse osutusega tähistajate asendamine tõeses väites võib viia väära väiteni.
 Eelnevate tõenäosuste ignoreerimine () – tõenäosuse osas otsuse tegemine, mis tugineb tingimuslikule tõenäosusele ning ignoreerib eelnevate tõenäosuste efekte.

Mitteformaalne arutlusviga 
Mitteformaalne arutlusviga on puudus argumendis, millel võib olla kehtiv loogiline struktuur, kuid mis siiski ei kehti, sest üks või mitu tema eeldustest on väärad. Vastupidi formaalsele deduktsioonis tehtud arutlusveale ei pea mitteformaalse veaga väites olema viga tema struktuuris. Vorm on siiski oluline, kuid eelkõige seostatakse selliste väidete puhul viga eksliku arutluskäiguga. Kui formaalsed vead alati garanteerivad, et saadud argument on kehtetu, ei kehti sama mitteformaalse puhul, kus osa väitest, täpsemalt tema struktuur, võib siiski jääda kehtivaks muust olenemata.

Mitteformaalsete arutlusvigade erijuhuks on induktiivsed vead. Kõige olulisem probleem selliste väidete puhul on induktiivne tugevus või metodoloogia. Olukorras, kus informatsiooni ei ole piisavalt, on eksitav ja põhjendamatu teha induktsiooni põhjal järeldusi, teisisõnu, sellises olukorras pole induktiivne tugevus piisavalt suur. Kui aga leidub väitele empiiriline tugi, on võimalus, et järeldused võivad muutuda põhjendatuks ning veenvaks, mistõttu argumenti vigaseks enam pidada ei saa.

Üks levinud näide mitteformaalsest arutlusveast on ennatlik üldistamine, mida saab laias laastus väljendada väära süllogismina. Ennatlik üldistamine järgib tavaliselt järgnevat mustrit:

 X on A puhul tõene.
 X on B puhul tõene.
 Järelikult on X tõene ka C, D jt puhul.

Ennatliku üldistamise välistab siinkohal piisava empiirilise tõendusmaterjali olemasolu, kuigi eelnev argumentatsioon ei ole loogiline deduktsioon. Statistilise toe abil saab teha tõese järelduse, mis on veenev vaatamata argumendi puudustele. Stereotüübid inimeste kohta on tüüpiline näide levinud mitteformaalsetest arutlusvigadest ("naised ei naudi sporti", "mehed ei kanna roosat" jne).

Mitteformaalsete arutlusvigade näiteid 
Mitteformaalseid arutlusvigu on nende varieeruvuse tõttu palju rohkem kui formaalseid.

 Ringargumentatsioon () – argumendi järelduse kui eelduse kasutamine.
 Argument teadmatusest () – argumendi tõesuse eeldamine, sest seda pole valeks tõestatud, või vastupidi.
 Argument uskumatusest () – argumendi uskumatuks ning seetõttu vääraks kuulutamine.
 Väära vastuväite argument ehk kivile rõhumine () – argumendi absurdseks kuulutamine ilma vastava tõestuseta.
 Jumalikkuse argument () – väite ümberlükkamine põhjendusega, et see on liiga imeline, uskumatu või arusaamatu ja sest see tuleneb millestki võimatust, näiteks paranormaalsusest.
 Perfektsuse argument () – probleemile leitavate lahenduste tagasilükkamine, sest need pole ideaalsed.
 Selektiivne tõendite valik () – väljavalitud tõenditele toetumine, et tõestada väidet, samal ajal ignoreerides tähtsat osa vastupidist väitvat informatsiooni või juhtumeid. 
 Argument inimesest lähtudes () – väitleja ründamine temapoolse argumendi asemel.
 Autoriteedile rõhumine () – väite tõeseks pidamine selle esitaja positsiooni või autoriteedi tõttu.
Väärdilemma (false dilemma) – teatud olukorda väidetakse ekslikult olevat ainult kahe valikuvariandiga "kas/või" olukorraks, kuigi tegelikult on olemas vähemalt üks lisavõimalus

Viited

Välislingid
 
 
 
 

Loogika
Retoorika