Boriss Jeltsini noorpõlv

See artikkel kirjeldab Boriss Jeltsini elu kuni parteikarjääri alguseni.

Boriss Jeltsin sündis 1. veebruaril 1931 Sverdlovski oblastis Talitsa rajoonis Butka külas.

Isa Nikolai Ignatjevitš Jeltsin (1906) ja ema Klavdija Vassiljevna Jeltsina (Stavrõgina; 1908–1993) olid venelased. Vanemad abiellusid 1926. aastal. Isa oli pikk ja tugeva kehaehitusega. Ta laulis kirikukooris. Naaberkülast Basmanovost ehk Basmanovskojest pärit emal olid sinised silmad ja tumepruun pats, mis ulatus allapoole taljet. Ta oli meistertikkija ning õppis iseseisvalt lugema ja kirjutama. Boriss oli nende esimene laps. Hiljem sündisid vend Mihhail (1937) ja õde Valentina (1944).

Ühetoalises puumajas, kus Ignat Jeltsin ja tema naine elasid nelja poja – Nikolai, Ivani, Dmitri ja Andrianiga – oli ainult üks voodi, kus magasid vanemad. Pojad magasid põrandal, suvel õlgmadratsitel, talvel lambanahkadel. Kui Nikolai noorik majja elama asus, vabastasid vanemad voodi tema jaoks. Selles voodis sünnitaski Klavdija esimese lapse. 

Ristimiseks ja nime andmiseks viisid vanemad lapse naaberküla kirikusse. Preestril oli võimude luba ristimiseks ainult üks kord kuus, mistõttu kirik oli täis vanemaid, sugulasi ja pealtvaatajaid. Et vanemad pakkusid preestrile puskarit, siis oli preester poisi ristimise ajaks purjus ning unustas lapse ristimisveest välja võtta. Klavdija hakkas karjuma, tormas vaagna juurde ja võttis lapse välja. Poiss oli veel elus. Preester kuulutas, et nii tugev ja võidukas poiss peab saama nimeks Boriss ('sõdalane'). 

Mõni nädal hiljem algas kollektiviseerimine. 
Jeltsini vanaisa Ignati Jeltsin, jõukas talupoeg, sepp ja vöörmünder, kes oli 80-aastane ja peaaegu pime, tehti 1930 kulakuks. Tema maja, veski ja muu varandus konfiskeeriti. Ta saadeti 1931 koos naisega asumisele põhja poole Serovi linna lähedale. Koos Borissi vanavanematega küüditati Butka külast veel kümme peret. Mõni kuu hiljem vanaisa suri. 

Sama aasta sügisel võttis riik vastkollektiviseeritud Butka küla elanikelt ära kogu viljasaagi. 

Borissi isa Nikolai otsustas külast igaveseks lahkuda ning sõitis koos perekonnaga ja venna Andrianiga 1932 nii kaugele kui said: üle 1000 km kaugusele Kaasanisse lennukitehase ehitusele. Vennad töötasid kaks aastat puuseppadena. Seejärel nad arreteeriti kui "dekulakiseerunud kulakud" ning mõisteti seal 1934 OGPU troika poolt süüdi "nõukogudevastase propaganda eest"; isa oli kolm aastat vangilaagris ning vabastati sügisel 1936 ennetähtaegselt. Pärast seda ei saanud isa tükk aega tööd, hiljem töötas ehitusel. Ema töötas õmblejana.

1935 ei suutnud Borissi isa Nikolai vend Ivan, kes oli sepp nagu tema isagi, kolhoosile oma viljanormi tarnida. Ta arreteeriti kui saboteerija ja kahjur ning saadeti asumisele Bereznikisse Permi oblastis 400 km kaugusel Sverdlovskist. 

Vanemad elasid 1930. aastate lõpust 1970. aastate alguseni Permi (Molotovi) oblastis Bereznikis. Nad põgenesid sinna Ivani juurde nälja eest. Isa sai koha kaaliumitehase ehitusel, mis oli teise viisaastaku tähtis projekt.

Perekond sai toa barakis, väga pikas õhukestest laudadest tehtud majas. Barakk oli tol ajal kõige tavalisem korteritüüp linnas. Jeltsinite barakk koosnes pikast koridorist, kuhu avanes 20 tuba, üks igale perekonnale. Baraki taga oli puuklosett ja kaev, kust saadi vett pesemiseks ja söögitegemiseks.

Varsti pärast Bereznikisse saabumist, augustis 1937 sündis Borissi vend Mihhail. Jeltsinid ostsid kitse, et lapsed saaksid piima. Kogu perekond koos kitsega magas koos põrandal üksteise vastu surutuna. Kits oli soe nagu ahi ja poisid hoidsid talvel ennast kitse vastas. Sooja barakis ei saanud, sest tuul puhus seintest läbi. 

Kui Jeltsinid kolisid oma esimesse barakki Kaasanis, oli Boriss aastane. Kui ta sai 14-aastaseks, sai perekond omaette korteri. 

Kui isa sai 1930. aastate lõpus töödejuhatajaks, hakkas Jeltsinitel olema piisavalt süüa. Kuid esimesel sõjatalvel (1941-1942) tuli nälg tagasi. Bereznikis said töölised 800 g leiba päevas ning nende perekonnaliikmed 400 g. Peale leiva oli väga vähe midagi süüa.

Klavdija õmbles naabritele ning sai mõnikord tasuks leiba. Kits oma rasvase piimaga (mida oli küll päevas alla liitri), aitas lastel ellu jääda.

10-aastane Boriss istus koolist koju tulles nurka ja oigas vahet pidamata: "Mul on nälg." 

Selleks ajaks oli Borissil hulk kohustusi. Ta pidi tooma kaevult vett, hoidma vend Mihhaili (ja hiljem õde Valentinat, kes sündis juulis 1944), keetma lõunaks kartuleid, pesema nõusid ja pühkima põrandat. 

Suvisel koolivaheajal käis Boriss koos emaga ümberkaudsetes kolhoosides heina tegemas. Nad niitsid mõnelt hektarilt heina ja panid kuhja. Selle eest ei makstud, kuid poole heina võis endale võtta. Jeltsinid müüsid heina talupoegadele ja ostsid leiba.  

Väljaspool barakki oli töölisasula vaene keskkond mustuse, nälja, joomise, naiste peksmise, pisivarguste ja roppustega. Selles keskkonnas sai end maksma panna ainult füüsilise jõuga. Kaastunnet ei olnud oodata. Iga füüsilise defekti pärast pilgati. Et vabaneda kiusamisest, tuli näidata otsustavust iga solvamise või füüsilise kallaletungi eest halastamatult kätte maksta. 

Kambajuhil pidi olema kaks omadust. Esimene oli füüsiline julgus: hoolimatus võimalikust ohust, vigastusest, isegi surmast. Teine omadus oli väljakutse esitamine täiskasvanute maailmale nii koolis, tänaval kui ka kodus.  

Boriss oli igasuguste ohtlike meeleavalduste eestvedajate seas. Sõja ajal tuli paaril poisil pähe mõte käsigranaat koost lahti võtta, et vaadata, mis seal sees on. 11-aastane Boriss võttis enda peale ülesande varastada relvalaost granaat. 

Öösel ronis ta kolme okastraadi alt läbi. Kui tunnimees oli teisel pool hoonet, saagis ta aknatrelli läbi. Ta hüppas sisse, varastas kaks granaati ja tuli tagasi, oodates kogu aeg, et selja tagant tulistatakse. Järgmisel päeval hakkas Boriss metsas granaati koost lahti võtma, samal ajal kui teised poisid seisid ettevaatlikult saja meetri kaugusel. Kui Boriss oli mõned korrad haamriga löönud, siis granaat plahvatas.   

Haiglas eemaldas kirurg Borissi vasaku käe pöidla ja nimetissõrme tömbid. Selle vigastuse tõttu vabastati Jeltsin sõjaväeteenistusest.
  
Mängukaaslased hakkasid Borissi vigase käe pärast narrima. Jeltsin häbenes oma kätt ka aastaid hiljem. 

Jeltsin osales suurtes kaklustes, kus võis olla isegi sada osavõtjat. Ühes kakluses löödi teda pika puuga vastu nägu, nii et ta jäi oimetult lebama. Kaaslased kandsid ta koju. Sellest ajast paistab Jeltsini näol silma murtud nina.   
  
Boriss õppis Puškini-nimelises Berezniki keskkoolis. Jeltsin õppis hästi, kuid oli üks ulakamatest poistest. Viiendas klassis, kui Boriss oli 11-aastane, hüppas kogu klass tema järel aknast välja ja peitis ennast lattu, samal ajal kui õpetaja tormas neid taga otsides mööda koolimaja ringi. Teine kord puistati õpetajale tooli peale väikseid grammofoninõelu.

Kodus anti Borissile koerustükkide eest tõsiselt naha peale. Kui isa kuulis poisi pahateost, võttis ta rihma, lausumata sõnagi. Ema nuttis, palus halastust ja püüdis poega varjata. Ta lükati toast välja ja uks pandi lukku. Boriss pidi püksid maha võtma ja pikali heitma. Kuigi isa metoodiliselt peksis, ei tulnud poja suust piiksugi. See vihastas isa veel rohkem. Karistamine lõppes tavaliselt siis, kui ema pääses tuppa ja lükkas isa eemale. 

Seitsmeklassilise kooli lõpetamisel palus 14-aastane Jeltsin sõna. 1945. aastal oli avalik kõnelemine terrori tõttu väga haruldane. Poisile anti siiski sõna, sest ta oli viiemees ning kõik arvasid, et tema sõnavõtt on kooskõlastatud. Oodati, et ta tänab parteid ja "laste parimat sõpra" Stalinit "kuldse lapsepõlve" eest. Jeltsin tänaski lühidalt kõiki. Seejärel ta ütles, et üks õpetajatest piinab vaimselt lapsi. See on košmaarne õpetaja, kes lööb lapsi raske joonlauaga, alandab neid ja käsib neil oma sea jaoks toidujäätmeid otsida. Aktus lõpetati ruttu ära.   

Järgmisel päeval kutsuti Borissi isa direktori juurde ning öeldi, et poisi lõputunnistus ning ühtlasi luba keskkooli astuda on tühistatud. Boriss ei aktsepteerinud seda otsust ning kaebas kooli juhtkonna peale. Jeltsini asja uurimiseks moodustati komisjon. Õpetaja, keda Boriss oli süüdistanud, kõrvaldati ametist ning poisile anti tunnistus tagasi. Ent poisil oli viite kõrval korralikkuse hinne kaks. Jeltsin lõpetas keskkooli viitega enamikus ainetes.   

Poisina oli Boriss, kes polnud kunagi merd näinud, tahtnud hakata meremeheks, kuid ta mõtles ümber ja otsustas ehitusinseneri eriala kasuks. Sisseastumiseksamitel Uurali Polütehnilisse Instituuti Sverdlovskis, kus õppis 5000 üliõpilast, sai ta kaks viit ja kaks nelja. Septembris 1949 asus ta elama ühiselamusse ja alustas kõrgkooliõpinguid. 

Niisiis puutus Jeltsin 18-aastasena esimest korda kokku Sverdlovski linnaga, kuhu ta jäi 36 aastaks. 

Borissil oli voodi kuuekohalises ühiselamutoas ja stipendium, mis oli esimesel kursusel 290 rubla ja tõusis viiendaks kursuseks 790 rublani. Kilo liha maksis 40 rubla, kilo võid maksis 25 rubla ja leivapäts maksis 3 rubla. Vanemad andsid lisaks 250 rubla kuus. Kui raha sai otsa, laaditi raudteevaguneid. 

Kogu instituudis õppimise aja vastutas Jeltsin instituudi komsomolikomitee liikmena spordiürituste korraldamise eest kogu instituudis.

Kui üliõpilased otsustasid paluda üheks eriti raskeks eksamiks valmistumiseks rohkem aega, juhtis Jeltsin delegatsiooni, mis selle nõudmise professorile esitas. Professor Boriss Speranski tasus Jeltsinile sellega, et pani talle ühe vähestest neljadest õpingute jooksul.        

Boriss oli ka pulmavanem kursusekaaslaste pulmades. Ta tegi ka muudes olukordades palju nalju, näiteks võttis istuda tahtjalt tooli alt ära või kallas sisenejale kausitäie vett kaela. Kui temalt hiljem küsiti, miks ta nii harva naeratab, vastas Jeltsin, et kuigi ta on sisimas optimist, naeris ta end tudengipõlves tühjaks.   

Esimesel õpinguaastal võttis Jeltsin puupaljana ette seiklusrikka reisi mööda Nõukogude Liitu, reisides põhiliselt rongikatusel. 

1955 lõpetas Jeltsin Sverdlovskis Kirovi-nimelises Uurali Polütehnilises Instituudis ehituseriala. Diplomitöö teema oli "Teletorn". Instituudis õppimise ajal mängis Jeltsin Nõukogude Liidu kõrgliigas võrkpalli.

6. septembril 1955 asus Jeltsin ehitusel tööle. Ta ei tahtnud vastu võtta meistri kohta, vaid selgitas töödejuhatajale, et instituut ei ole teda ette valmistanud tegelikuks tööks ehitusel. 

Ta palus aasta, et õppida ära kõik põhilised ehitaja elukutsed. Ta teadis, et ilma selleta võib iga brigadir teda "ümber oma sõrme mähkida". Jeltsinil võimaldatigi seda. Järgmise aasta jooksul ta õppis müüriladujaks, betoonisegajaks, veoautojuhiks, puusepaks, laudsepaks, klaasijaks, krohvijaks, maalriks ja kraanajuhiks. Ta töötas poolteist, mõnikord kaks vahetust päevas. Töölised naersid tema üle, kuid õpetasid talle ametid selgeks. Selle aja jooksul elas ta korduvalt läbi väga ohtlikke olukordi, kuid tegutses otsustavalt. 

Jeltsin töötas paljudel Uurali ehitustel. Ta tegi kiiresti karjääri. 32-aastaselt oli ta juba tuhandete töötajatega elamuehituskombinaadi direktor.