joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Ēvele mõis

Ēvele mõis (saksa keeles Alt-Wohlfahrt, läti keeles Ēveles muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Ēvele kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub Lätis Burtnieki piirkonnas Ēvele vallas Ēvele asulas.

Ajalugu
Piirkonda (Alt-Wohlfart) on esmamainitud 1562. aastal, kui piirkonna omanikuks sai Bernhard von Höweln. Tema järgi sai mõis ka lätikeelse nime. 

Mõis moodustas algselt ühise kompleksi Ķeiži mõisa, Jaunjērcēni mõisa ja Vecjērcēni mõisaga. 1588. aastal sai Melchior von Höweln juurde veel pool adramaad, lisaks Säde jõe ääres asuva kõrtsikoha. 1619. aastal päris mõisa tema poeg Valentin, et aga tema vend võitles poolakate eest, siis konfiskeeriti talt see valdus. 1641. aastal andis Gustav Adolf mõisa Oxenstiernadele, ent mõisate reduktsiooni käigus läks see taas riigile.

Hiljem taastati Höwelnite õigused mõisatele. 1660. aastal läksid mõisad (Ēvele, Jērcēni ja Ķeiži mõis) Margaretha von Höwelni valdusse. Kuna nii tema poeg kui ka vanem tütar surid pärijateta, läks valdus teise tütre Maria Polirena Palmstrauchi omandisse. Edasi päris mõisa tema tütar Johanna Polirena von Priauda, kes aga mõisa oma õemehele, Jērcēni pärinud Magdalena Eleonora abikaasale Georg Friedrich von Jarmerstedtile müüs. George von Jarmerstedt müüs 1829. aastal mõisa 56 000 hõberubla eest Magnus Pierson von Balmadisele. 

1833. aastal sai mõisa omanikuks Guido Boltho von Hohenbach. 1839. aastal ostis mõisa 56 000 hõberubla eest tema kasuõde Henriette Boltho von Hohenbach. 1872. aastal müüs ta mõisa 111 331 hõberubla eest oma pojale Georg Hugo Conrad Boltho von Hohenbachile. Boltho von Hohenbachide valdusse jäi mõis kuni võõrandamiseni 1920. aastal.

Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 9 ja 1/2 adramaad, sellele allus 242 mees- ja 280 naishinge. Aastal 1734 oli mõisa suurus 9 ja 7/8 adramaad, aastal 1757 aga 8 ja 3/4 adramaad. Aastal 1823 oli mõisa suurus 8 ja 9/10 adramaad. Ka aastal 1832 oli mõisal adramaid 8 ja 8/10, aastal 1881 oli neid aga 4 ja 1/80, lisaks allus mõisale 8 ja 24/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.

Karjamõisad
Mõisa koosseisu kuulus kolm karjamõisa: Mūrnieki (Murneek), Sucēni (Sutzeehn) ja Zaltes (Salte).

Mõisaansambel
Mõisa park ja 1793. aastal valminud ait on arvele võetud Läti arhitektuurimälestistena.

Viited

Burtnieki piirkonna mõisad
Ēvele kihelkond
Paul Neitsov

Paul Neitsov (sündinud 29. detsembril 1993) on eesti kitarrist ja laulukirjutaja.

Elulugu 
Paul Neitsov alustas kooliteed Tartu Katoliku Hariduskeskuses. Pillimängu hakkas õppima 12-aastaselt, kuid tõsisemaid muusikaõpinguid alustas 14-aastaselt. Ta on lõpetanud kitarri eriala Heino Elleri nimelises Tartu muusikakoolis Oleg Pissarenko käe all.  

Neitsov oli rahvamuusikaansambli Sireli kitarrist ja eestlaulja. Ansambel Sireli oli edukas Eesti folkfestivalidel ja konkurssidel. Ansambel esines ka Tšehhis, Saksamaal ja Rootsis. 

Aastatel 2009 ja 2010 võitis Neitsov Viljandi Pärimusmuusika Keskuse korraldatud võistumängimisel parima näppepillide mängija auhinna. 2013. aastal võitis ta Elleri Rütmimuusika osakonna omaloomingukonkursil ERMO parima instrumentalisti auhinna. Lisaks on Neitsov Tiit Pauluse nimelise noore kitarrimängija preemia 2015 laureaat. Preemia andis oktoobris 2015 Viljandi kitarrifestivalil üle festivali kunstiline juht Ain Agan.
Aastatel 2016-2019 mängis ta ansamblis Svjata Vatra. 

Neitsov esineb tihti üksinda, andes soolokontserte vaid kitarriga üle Eesti, kuid muusik on esinenud praeguseks enamikes Euroopa riikides. Neitsovi lavapartneriteks on teiste seas näiteks Kaire Vilgats, Marek Sadam ja Uku Suviste.

Diskograafia

Albumid 
"Tule" (2022)
"Kümnel keelel" (2020)
"Paul Neitsov" (2019)
 "Karlovas on peaaegu kevad" (2016)

 "Tulesõnad" (2011)

Isiklikku 
Paul Neitsovi elukaaslane on Hannaliisa Raig. Eelmistest kooseludest on Neitsovil kaks tütart. Muusik on rääkinud avalikult oma sõltuvusprobleemidest ja nendega toimetulekust.

Viited 

Eesti kitarristid
Sündinud 1993
La Bayamesa

"La Bayamesa" (ka El Himno de Bayamo) on Kuuba riigihümn. Hümni viisi ja sõnade autor on poeet, muusik ja vabadusvõitleja Perucho Figueredo. Hümni esmaettekanne toimus 1868. aastal. Algses versioonis koosnes tekst kuuest salmist, millest tänapäeva ametlikus hümnis on säilinud kaks esimest. Ametlikult on riigihümn alates 1902. aastast.

Hümni sõnad

Riigihümnid
Kuuba sümboolika
Šampētera mõis

Šampētera mõis (läti keeles Šampētera muiža, saksa keeles Champetre) oli mõis Lätis, nüüdisaegse haldusjaotuse järgi Riia linnas Jūrkalnesi ielal.

Mõisast on teateid alates 18. sajandist. Mõisal on olnud eri nimesid. 18. sajandi II poolel sai mõisa omanikus Otto Hermann von Vietinghoff ja mõis nimetati Šampētera mõisaks (prantsuspärase nimega Champêtre). 1795 sai mõisa omanikuks Otto Heinrich von Igelström.

19. sajandil oli mõisa alal mitmeid tööstusettevõtteid, näiteks äädikavabrik ja õlletehas.

Välislingid
Mõisast Līga Landsberga lätikeelses blogis

Läti mõisad
Salzburgi kuurvürstkond

Salzburgi kuurvürstkond (saksa: Kurfürstentum Salzburg või Kursalzburg), vahetevahel ka Salzburgi suurhertsogkond, oli aastatel 1803–1805 Saksa-Rooma riigi kuurvürstkond, vürstliku Salzburgi peapiiskopkonna lühiealine järglasriik.

Ajalugu 

1800. aastal okupeerisid Prantsuse väed Teise koalitsiooni sõja ajal vürstliku peapiiskopkonna territooriumi, kusjuures peapiiskop krahv Hieronymus von Colloredo põgenes Viini. Suurendatuna Berchtesgadeni praostkonna ning endiste vürstlike piiskopkondade Eichstätti ja Passau osade võrra korraldati tema maad ümber Salzburgi kuurvürstkonnaks, mis loodi keiser Franz II noorema venna Ferdinand III jaoks.

Ferdinand valitses Toscana suurhertsogkonda aastani 1801, kui keiser Franz pidi Lunéville'i rahu kohaselt Toscana valitsemise Prantsusmaale ja Louis de Bourbon-Parme'ile loovutama. Suurhertsog, olles Napoleoniga heades suhetes, jõudis oma hüvitiseni, endisse peapiiskopkonda detsembris 1802. Ilmalikustamine sai teoks, kui vürstlik peapiiskop Colloredo loobus 11. veebruaril 1803 oma Viini maapaos ametlikult Ferdinandi kasuks. Kaks nädalat hiljem ilmalikustati piiskopkonna territoorium Saksamaa mediatisatsiooni (Reichsdeputationshauptschluss) osana. 

Ferdinand osutus võimekaks valitsejaks. Ta rajas Salzburgi ülikooli meditsiiniteaduskonna ja kutsus austatud pedagoogi Franz Michael Vierthaleri haridusreformi tegema. Samuti käskis ta parandada mäekuruteid Bad Gasteini, St. Johann im Pongausse ja Radstadti, samas äratasid tema majanduslikud reformid Salzburgi tsunftide vastuseisu. Kui Prantsuse väed oktoobris 1805 Kolmanda koalitsiooni sõja ajal taas sisenesid, pidi Ferdinand, nagu tema eelkäija peapiiskop Colloredogi, vahetama oma residentsi oma venna õukonna vastu Viinis.

Pärast Austria kaitse purustamist Austerlitzi lahingus kaotati Salzburgi kuurvürstkond 26. detsembril 1805 sõlmitud Pressburgi rahuga. Endise peapiiskopkonna maad koos Berchtesgadeniga läksid Austria keisririigile, samas Eichstätti ja Passau territooriumid annekteeriti Baieri kuningriigi poolt. Ferdinand sai taas hüvitist, seekord äsjaloodud Würzburgi kuurvürstkonna. 

Saksa-Rooma riigi lõpliku kaotamisega aastal 1806 muudeti kuurvürstkond Austria Salzburgi hertsogkonnaks ja Franz lisas oma Austria keisri tiitlile tiitli "Salzburgi hertsog". Kuid Salzburg jäi huvide ja läbirääkimiste objektiks kõigi Napoleoni sõdade ajaks. Pärast Viienda koalitsiooni sõda läks see vastavalt 1809. aasta Schönbrunni rahule Baierile, see liidendati aastal 1810 koos Tirooli Kitzbüheli, Traunsteini ja Ried im Innkreisiga Salzachi ringkonda. 

Salzburgi piirkond jaotati Austria ja Baieri vahel lõplikult 1814. aasta Pariisi rahuga. Aastast 1816 hallati suurt ala Salzachi jõest idas Linzist Ülem-Austrias, kuni Salzburgi hertsogkond aastal 1850 taasloodi.

Saksamaa ajaloolised riigid
Saksa-Rooma riik
Köki ja Kokka Ramat

"Köki ja Kokka Ramat" (täispealkiri: "Köki ja Kokka Ramat, mis Rootsi Kelest Eesti-ma Kele üllespandud on. Tallinnas, trükkitud 1781. aastal") on esimene eestikeelne kokaraamat.

Cajsa Wargi kokaraamatu Hjelpreda I Hushållningen För Unga Fruentimber tõlkis eesti keelde Johann Lithander. Eestikeelse tõlke ilmumise ajaks oli Wargi kokaraamatust ilmunud kaks saksakeelset trükki. Ehkki Lithander tõlkis raamatu rootsi keelest, oli ta ka kursis saksakeelse versiooniga, kust võttis oma tõlkesse roogade saksakeelsed nimetused, mis esinevad kõrvuti eestikeelsetega. Tõlkes on kasutatud hulgaliselt  tol hetkel veel vähetuntud, kuid hiljem kinnistunud toidutermineid, nagu Supp, Pulljong, Soost, Kortlettid, Sallad, Krääm, aga ka ridamisi toorlaenusid, mis elavas keeles ei kinnistunud, nagu pakkitud (sks gebackte, 'praetud'), wüllitud (sks gefüllte, 'täidetud') jne.  Raamat sisaldab 986 õpetust ja retsepti. Raamatu eessõnas on öeldud:

Tõuge Hjelpreda I Hushållningen För Unga Fruentimber tõlkimiseks eesti keelde tuli baltisaksa aadlilt, kes oli huvitatud mõisakokkade paremast väljaõpetamisest. Algupärandis esinevad peatükid, mis käsitlevad riidevärvimist ja jagavad majapidamisalaseid juhiseid, on  eestikeelsest versioonist välja jäetud, osutades, et teose sihtrühmaks on ainult kokad.

Viited

Välislingid
Köki ja Kokka Ramat eesti vanema kirjanduse digitaalses tekstikogus EEVA

Kokandus
Kokaraamatud
Anne Kaaver

Anne Kaaver (sündinud 20. juunil 1947 Tallinnas) on eesti maastikuarhitekt.

Ta lõpetas 1965. aastal Tallinna 42. Keskkooli. 1971. aastal lõpetas Eesti NSV Riiklik Kunstiinstituudi arhitektuuri eriala.

Ta on uurinud Eesti parke ja kirjutanud monograafia maastikuarhitekt Georg Kuphaldtist.

Ta on kujundanud Betti Alveri pargi Jõgeval.

Publikatsioone
Anne Kaaver. Maastikuaednik Georg Kuphaldt. Tallinn: Keskkonnainvesteeringute Keskus, 2003

Viited

Eesti maastikuarhitektid
Eesti Kunstiakadeemia vilistlased
Sündinud 1947
Hopa mõis

Hopa mõis ehk Ape mõis (saksa keeles Hoppenhof, läti keeles Apes muiža, ka Oppes muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Apekalnsi kihelkonnas. Tänapäeval asub mõisasüda Lätis Hopa piirkonnas Hopa linnas.

Ajalugu
Mõis rajati XIV sajandil. Aastal 1528 oli selle omanikuks Johann Hoppe, kelle järgi mõis ka oma nime sai. Aastast 1889 olid mõisa omanikeks Delwigid.

Mõisaansambel

Hopa mõisaansambel (tall, laut, härrastemaja, moonakamaja, elumaja) on kohaliku kaitse all olevad arhitektuurimälestised.

Peahoone
Häärber oli aastast 1924 Hopa Põllumajanduskooli omandis. Teise maailmasõja järel rajati sinna korterid, hiljem oli seal haigla. Aastast 1996 on selle omanikuks Alūksne pansionaadi Hopa osakond. 2018. aasta seisuga on hoone hävimisohus.

Kõrvalhooned ja park
Säilinud on veel teisedki mõisakompleksi kuulunud hooned. Meierei ja ait on eraomanduses, mõisa laut ja küün kuuluvad aga Hopa Põllumajanduskoolile. Säilinud on ka mõisa park, mis jääb Hopa valda.

Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 2 ja 1/8 adramaad, sellele allus 144 mees- ja 175 naishinge.

Pildid

Viited

Välislingid 
Hopa mõis Läti Rahvusraamatukogu andmebaasis      

Hopa piirkonna mõisad
Apekalnsi kihelkond
Anne Kaaver (bibliograaf)

Anne Kaaver (26. juuli 1936 – 8. jaanuar 2014) oli eesti raamatukoguhoidja.

1960. aastatel oli ta Kohtla-Järve II lasteraamatukogu juhataja, hiljem Kohtla-Järve Rajooni Keskraamatukogu direktori asetäitja.

Tunnustused
1967 Eesti NSV Kultuuriministeeriumi aukiri
1990 Eesti NSV teeneline kultuuritegelane

Viited

Eesti raamatukogundustegelased
Eesti NSV teenelised kultuuritegelased
Sündinud 1936
Surnud 2014
Ikšķile mõis

Ikšķile mõis (läti keeles Ikšķiles muiža, saksa keeles Uexküll Üxküll) oli mõis Lätis, nüüdisaegse haldusjaotuse järgi Ikšķile piirkonnas Ikšķile asulas. Ajalooliselt jäi mõis Ikšķile kihelkonda. Tänapäeval on mõisa ala vee all.

Mõisa viimane omanik enne 1920. aasta Läti maareformi oli parun Alexander Von Wolf (läti keeles Aleksandrs fon Volfs).

Välislingid
Mõisast Līga Landsberga lätikeelses blogis

Läti mõisad
Ikšķile piirkond
Jeri mõis

Jeri mõis, ka Ģeri mõis (saksa keeles Seyershof, ka Jehrenhof, läti keeles Jeru muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Lõuna-Ruhja kihelkonnas. Tänapäeval asub mõisasüda Lätis Valmiera piirkonnas Jeri vallas Jeri asulas.

Mõisa peahoones asuvad tänapäeval Jeri vallamaja ja raamatukogu.

Ajalugu
Hilisema mõisa ala läänistas 1529 Liivimaa ordumeister Rötger Zeyerile. Rötger sai toona pool adramaad maad, ent ta ostis maad juurde. Hiljem lisandus pärimise teel veel Dreyenite suguvõsale kuulunud Dreyenhof. Mõisade pärija Helena Seyer abiellus Hermann Gordianiga, edasi sai omanikuks Margaretha von Hülsen. Kuna tolle lapsed kõik enne teda surid, pärandas ta mõisa Reinhold von Glasenappile, seejärel sai selle omanikuks aastal 1688 tolle lesk Elisabeth Glasenapp. Aastal 1673 läänistas Karl XI mõisa Martin Schoulßile. Hiljem läks mõis reduktsiooni käigus riigile, ent aastal 1725 tagastati mõis vendadele Cark Friedrich ja Martin Schoulßile. Edasi läks see Magdalene Gertrude von Brümmeri omandisse, tolle poeg Engelbrecht Wilhem von Brümmer müüs aga aastal 1745 mõisa 5000 taalri eest oma kasupojale Jacob Christian von Hanenfeldile. Too müüs mõisa selsamal aastal 6000 taalri eest edasi Heinrich Johann von Löwisele. Tolle lesk müüs aastal 1749 mõisa Anna Margaretha von Bergile, kes pärandas selle oma kasutütrele ja selle abikaasale Bernhard Heinrich von Derfeldenile. Aastal 1793 müüs Carl von Derfelden Jeri mõisa 27 000 hõberubla eest Caspar Reinhold von Engelhardile.

Aastal 1798 ostis mõisa 28 000 hõberubla eest major Adolph von Sivers. Aastal 1838 pantis ta selle 17 000 hõberubla eest Amalie Kaasile. Aastal 1847 loovutas lipnik Carl Johann Rußbaum mõisa 32 000 hõberubla eest staabikapten George Olderoggele, see müüs aga mõisa aastal 1857 Caroline von Sternile, kelle valdusesse mõis järgmisel aastal ka ametlikult läks. Sternide omandisse jäi mõis kuni võõrandamiseni..

Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 2 ja 3/4 adramaad, sellele allus 99 mees- ning 99 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus 3/4 adramaad, aastal 1688 aga neli adramaad. Aastal 1734 oli adramaid 2 ja 1/4, aastal 1757 aga 2 ja 3/4. Aastal 1823 oli mõisa suurus 3 ja 4/5 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 3 ja 11/15, aastal 1881 aga 3 ja 16/80, lisaks allus mõisale 5 ja 31/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.

Karjamõisad
Aastal 1816 kuulus mõisale üks karjamõis:  Ringel.

Viited

Kirjandus
Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836, lk 130-131 .

Välislingid
Jeri mõis Līga Landsberga lätikeelses blogis

Valmiera piirkonna mõisad
Ruhja kihelkond
Derfeldenite mõisad
Löwis of Menarite mõisad
Anna Czerwińska

Anna Czerwińska (sündinud 10. juulil 1949 Varssavis) on poola alpinist.

Ta on mägironija, kes on tõusnud 8 üle 8000 meetri kõrguse mäe tippu. Ta on teine poolatar Wanda Rutkiewiczi järel, kes on seisnud Džomolungma tipul.

Ta on kirjutanud alpinismi teemal mitu raamatut.

Haridustee ja töökäik 
Ta lõpetas Varssavi Meditsiiniakadeemia farmaatsia teaduskonna. Pärast kolm aastat kestnud õpinguid doktorantuuris kaitses ta doktorikraadi farmaatsia alal. Õpitud erialal töötas ta lühikest aega. 

Praegu on ta ettevõtja, kes impordib Indiast rõiva- ja juveelikaupu.

Alpinism 
Ta harrastab mägironimist 1969. aastast. 

1977. aastal tõusis ta koos Krystyna Palmowskaga Matterhorni tippu põhjaseina kaudu. Järgmisel aastal ronis ta jälle Matterhorni põhjaseinal, seekord tõusis ta koos Krystyna Palmowska, Irena Kęsa ja Wanda Rutkiewicziga esimeste naistena Matterhorni tippu põhjaseina kaudu talvisel perioodil.

Aastatel 1995–2000 ronis ta esimese poolatarina Seitsme tipu klubi kõigile eri paigus asuvaile mäetippudele.

Tõusud kaheksatuhandelistele 
1975. aastal võttis ta osa Poola Karakorami ekspeditsioonist Gasherbrumi mäemassiivi. 1980. aastal üritas tõusta Kanchenjungale (8586 m), kuid tippu ei jõudnud. Ka teisel katsel 1990. aastal, kui ta juhtis ekspeditsiooni, tipputõus ebaõnnestus.

1986. aastal üritas ta tõusta Karakoramis maailma kõrguselt teisele mäele K2 (8216 m), kuid kõrgusel 8200 m oli sunnitud tagasi pöörduma. See oli tema kolmas tõusukatse sellele mäele (varasemad aastatel 1982 ja 1984).

Edukad tipputõusud 
1983 – Broad Peaki (8051 m) eeltipp Rocky Summit (8028 m) 
1985 – Nanga Parbat (8125 m), koos Wandą Rutkiewiczi ja Krystyna Palmowskaga 
2000 – Džomolungma (8848 m), tipus teise poola naisalpinistina
2000 – Xixabangma kõrvaltipp Xixabangma Central Summit (8008 m)
2001 – Lhotse (8516 m), poola naialpinistide esmatõus
2001 – Cho Oyu (8188 m)
2003 – Gasherbrum II (8034 m)
2006 – Makalu (8485 m), poola naialpinistide esmatõus

Tunnustus 
Poola Alpinismi Assotsiatsioon valis ta oma auliikmeks

Viited

Välislingid

Anna Czerwińska koduleht czerwinska.szkolagorska.com

Poola alpinistid
Sündinud 1949
Tolka mõis

Tolka mõis (saksa keeles Tolkenhof, läti keeles Tolkas muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Võnnu kreisis Vestiena kihelkonnas. Tänapäevase haldusjaotuse järgi asub see Lätis Madona piirkonnas Vestiena vallas Tolka asulas.

Ajalugu
Mõisat on omanud Rosenid ja Krögerid.

Mõisaansambel
Mõisa peahoone ehitati 1879. aastal ja see on uusrenessansi stiilis.

Viited

Läti mõisad
Turna mõis

Turna mõis (saksa keeles Turneshof, läti keeles Turnas muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Härgmäe kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi paikneb Lätis Valka piirkonnas Härgmäe vallas Turna asulas.

Ajalugu

Sealsed valdused olid varem osa Härgmäe ordulinnuse linnuseläänist. Pärast mõisate reduktsiooni läksid need valdused Rootsi riigile, ent hiljem taastati Barrede õigused sellele alale ja lään jagati eelmise omaniku Anton de la Barre poegade vahel. Robert Friedrich de la Barrel oli kolm tütart, kelle vahel tema pärandiosa jagunes. Neist vanim, Renata Johanna, oli aiellunud Carl Johann von Wrangeliga. Tema valdusesse läkski Turna mõis. Hiljem päris mõisa tema poeg Carl Johann Wilhelm Wrangel, aastal 1818 aga Anton von Wrangel. 

Aastal 1841 kirjutas Anton Turna oma tütre Margaretha Maria Johanna nimele. Too suri aastal 1877 ja mõis läks tema laste valdusesse. Pärandi jagamisel ostis siis Theodor Wrangel mõisa 50 000 rubla eest teistelt pärijatelt välja.

Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 7 ja 7/8 adramaad, sellele allus 247 mees- ja 264 naishinge. Aastal 1734 oli mõisa suurus (koos Veckārķi ja Jaunkārķi mõisaga) 22 ja 7/8 adramaad. Aastal 1758 oli mõisa suurus 7 ja 7/8 adramaad, aastal 1823 aga 7 ja 3/5 adramaad. Ka aastal 1832 oli mõisal adramaid sama palju, aastal 1881 oli neid aga 8 ja 78/80, lisaks allus mõisale 9 ja 54/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.

Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 8 ja 5/8 adramaad, sellele allus 225 mees- ja 231 naishinge. Aastal 1734 oli mõisa suurus (koos Veckārķi ja Jaunkārķi mõisaga) 22 ja 7/8 adramaad. Aastal 1758 oli mõisa suurus 8 ja 5/8 adramaad, aastal 1823 aga 7 ja 1/8 adramaad. Ka aastal 1832 oli mõisal adramaid sama palju, aastal 1881 oli neid aga 4 ja 38/80, lisaks allus mõisale 9 ja 13/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.

Karjamõisad
Mõisa koosseisus oli kaks karjamõisa: Muischneek ja Silamuiža (Heideberg).

Viited

Valka piirkonna mõisad
Valka piirkond
Samādhi

Samādhi (sanskriti ja paali keeles samādhi ‘kokkusissemõtlemine’; tiibeti keeles ting nge dzin; hiina keeles 三昧 sanmei; jaapani keeles sammai) on meditatsiooniõpetus ja teadvuse seisund paljudes Indiast pärinevates õpetustes (budism, hinduism, džainism, sikhism, jooga jt). Samādhi seisund saavutatakse enamasti vastava meditatsioonitehnika abil, kasutades süüvimist, tähelepanu koondamist ehk püsivat keskendumist. Paljudes õpetustes eristatakse erinevaid samādhi seisundeid.

Budismis on sammā samādhi (õige keakendumine) dhammaratta käimapanemise suttas antud kaheksaosalise tee kaheksas osa. See võib olla ka õilsa kaheksaosalise tee viimase kolme osa (õige püüdlus, õige teadvustamine ja õige keskendumine) ühisnimetaja. Samadhi on üks viiest vaimsest tegurist (indriya), üks seitsmest virgumise tegurist, 

Hinduismis leidub samādhi kirjeldusi ja õpetusi upanišadides, Patandžali "Joogasuutras" jm. Kaheksaastmelises Ashtanga joogas on samādhi kui "sulandumine" kaheksas ja viimane aste. Sellele eelnevad dharana (keskendumine) ja dhyāna (meditatsioon).

Mõiste

Samādhi sagedane tõlge on 'keskendumine' (ingliskeelse concentration’i vastena), mis on veidi eksitav, kuna see ei pruugi olla tingimata meele surumine mingisse keskmesse. Pigem on see meele korrastamine, organiseerimine, ühtlustamine, korda seadmine.

Samadhi on tihedalt seotud mõistega samatha, mis viitab meelerahule. Mõiste samādhi tuleneb ühes etümoloogilises tõlgenduses tüvest sam-a-dha, tähendades koondamist, kokku toomist.

Theravaada praktika 

Buddhaghosa loetleb paali kaanoni tekstidele tuginedes nelja liiki samādhit: 
 khanikasamadhi, meele rahunemine vipassana ehk analüüsiva vaatluse käigus
 parikammasamadhi on saavutatav juba esimestel katsetel millelegi keskenduda
 upacarasamadhi on saavutatav viie tekistuse ületamisel ning jhāna'''de arendamisel
 appanasamadhi on täielik sulandumine ning nelja jhāna saavutamine

Theravaadas on samādhi eesmärgiks ületada esmalt samatha bhāvanā abil viis takistust ning liikuda sealt edasi järjestike jhāna'de arendamisele. Kui samatha bhāvanā  teel on iha (rāga) ületatud, on võimalik jätkata vipassanā bhāvanā meetodiga.Maggavibhaṅgasutta SN 45.8..

Theravaadas on kasutuasel peamiselt kaks meele arendamise meetodit ehk bhāvanā‘t:
 meelerahu arendamine ehk samatha-bhāvanā taipamise arendamine ehk vipassanā-bhāvanā 
Samatha tähendab sisemist rahu seisundit, mõtte-rahu (ceto-samatha''); see on mentaalne liikumatus, meelesisene sügav lõõgastus.

Vaata ka

 Meditatsioon
 Bhavana

Viited

Budism
India kultuur
Hinduism
Meditatsioon
Viis takistust

Viis takistust (sanskritis pañca nivāraṇa, paali keeles pañca nīvaraṇāni) on budismis vaimsed tegurid, mis segavad inimest nii vaimses praktikas, meditatsioonil kui ka igapäevases elus. 

Viie takistuse loetelusid ja käsitlusi võib leida paljudes budistlikes tekstides.

Ülevaade 

Enam-vähem samas järjekorras loetletud takistajate ühiseks põhjuseks nimetatakse eelkõige rumalust. Kohati on lisatud kirjeldavaid võrdpilte ja/või soovitusi takistuse ületamiseks.

Iha 

Iha, kiindumus, janu, kirg, himu, igatsus ehk kõik soovid ja tahtmised, mis on seotud õnne või rahulduse otsimisega nii meelelises (kāmacchanda) kui ka vaimses mõttes – kinni hoidmine rituaalidest, kommetest, eelarvamustest vmt.

Võrdpilt: roosaks värvunud vesi, millest läbi vaadates nähakse kõike ahvatlevana.

Ületamine: vaadata asjadele puhtalt ja selgelt, nii nagu nad just on, samal ajal ise ennast ja oma tahtmisi kõrvale jättes ja välistades.

Viha 

Viha, pahatahtlikkus, põlgus (abhijjhā-vyāpāda), tigedus, sallimatus, vastumeelsus, mis on vastand eelmisele takistusele, ihale.

Võrdpilt: lakkamatu surve all olev keev vesi, mis ei lase midagi selgelt näha.

Ületamine: rahuneda, võtta asju lihtsalt ja kergelt. Ei pea võitlema, ei pea õiendama ega vaidlema. Saab olla vabalt ja rõõmsalt, hästi ja muretult.

Laiskus 

Laiskus, uimasus (thīna-middha), loidus, igavus, väsimus, tüdimus, hoolimatus, hooletus, käegalöömine, minnalaskmine. Ei viitsi, ei jõua, ei saa, ei taha, ei huvita.

Võrdpilt: kinnikasvav, seisva veega tiik, millest ei näe enam midagi läbi.

Ületamine: pidev ja teravdatud tähelepanu koos hädavajaliku energiaga.

Ärevus 

Ärevus ja mure (uddhacca-kukkucca), rahutus, sekeldamine, rahmeldamine. Tahtmine sekkuda, kontrollida, silm peal hoida, ise kõik ära teha, midagi saavutada, valmis saada. Ka hirm, kartus, masendus, ebakindlus, et ei jõua, ei jaksa, ei saa hakkama, ei tule toime. 

Võrdpilt: lakkamatult lainetav vesi, mis ei lase selgelt enda sisse näha.

Ületamine: puhata, rahuneda, loobuda, lasta lahti.

Kahtlus 

Kahtlus (vicikicchā), kahtlemine, kahtlustamine, umbusk, usaldamatus, võõrastamine, skepsis.  

Võrdpilt: mürgitatud vesi, milles ei saa midagi kasvada, õitseda ega vilja kanda. 

Ületamine: usaldus, sõbralikkus, veendumus, enesekindlus, siiras pühendumus.

Voolusesse astunu on sellest takistusest vabanenud.

Vaata ka

 Kolm meelemürki
 Köidikud
 Sõltuvuslik tekkimine
 Virgumise tegurid

Viited

Budism
Cosmoglotta

Cosmoglotta on ajakiri, mida annab välja tehiskeele interlingue (varem oktsidentaal) propageerimiseks loodud Interlingue-Union.

Ajalugu
Cosmoglotta eelkäija oli 1922–1926 Tallinnas ilmunud ajakiri Kosmoglott, mida andis välja baltisaksa keeleteadlase Edgar von Wahli eestvedamisel rajatud samanimeline ühing.

1927. aastal nimetati ajakiri Cosmoglottaks ja seda hakati välja andma Viinis. Pärast seda, kui ajakirja peatoimetajaks sai A. Z. Ramstedt, viidi selle väljaandmine Stockholmi. Seal trükiti ajakirja kuni Ric Bergeri peatoimetajaks saamiseni.

1934. aasta alguseks ühendati Cosmoglottaga aastatel 1928–1933 Šveitsis ilmunud oktsidentaalile pühendatud ajakiri Helvetia. Ühtlasi hakati Cosmoglottat edaspidi välja andma Šveitsis.

1935. aastast hakkas ilmuma Cosmoglotta juurde kuulunud lisaleht. Põhi- ja lisalehte hakati hiljem eristama nimetustega A-seeria ja B-seeria.

Tänapäeval ilmub ajakiri ebaregulaarselt.

Suunitlus
Kuna Tallinnas ilmumise perioodil oli ajakiri ühingu Kosmoglott väljaanne, siis avaldati seal erinevates kunstlikes keeltes kirjutatud tekste. Wahl ise kirjutas sinna küll vaid oktsidentaalis. Hiljem sai ajakirjast rahvusvahelise oktsidentaaliühingu Association International Cosmoglotta (hilisem Occidental-Union) häälekandja ja sellest ajast on see olnud vaid oktsidentaalikeelne. Erandjuhtumitel on siiski ilmunud ka üksikuid tekste teistes keeltes.

Toimetajad
 1922–1926 Edgar von Wahl (numbrid 1–37 Kosmoglotti nime all)
 1927–1930 Engelbert Pigal
 1931–1933 A. Z. Ramstedt
 1933 Bertil Blomé
 1934–1950 Ric Berger
 1951–1957 Interlingue Instituut
 1958–1985 Alphonse Matejka
 1985–2000 Adrian J. Pilgrim
 2000–... Bedřich Plavec

Viited

Välislingid
Cosmoglottast IE-Munde kodulehel.
Kosmoglotti ja Cosmoglotta digiteeritud numbrid
Kosmoglotti ja Cosmoglotta numbrid aastatest 1922–1948 Austria rahvusraamatukogu kodulehel
Cosmoglotta B-seeria numbrid aastatest 1935–1948 Austria rahvusraamatukogu kodulehel
Kosmoglotti ja Cosmoglotta numbrid aastatest 1927–1950 lihttekstina
Kosmoglotti ja Cosmoglotta numbrid kuni 1939. aasta septembrini
Cosmoglotta numbrid 289–302A
Kosmoglotti ja Cosmoglotta numbrid 1–158

Ajakirjad
Interlingue
Paolo Gentiloni

Paolo Gentiloni Silveri (; sündinud 22. novembril 1954 Roomas) on Itaalia poliitik.

Ta on alates 1. detsembrist 2019 von der Leyeni komisjonis Euroopa Komisjoni majandusvolinik.

Ta lõpetas Torquato Tasso klassikalise lütseumi. Seejärel lõpetas ta Rooma Sapienza Ülikooli politoloogia alal.

Poliitiline tegevus

Ta kuulub Demokraatlikku Parteisse.

2001. aasta Itaalia parlamendivalimiste ajal valiti ta Itaalia Parlamendi liikmeks (erakonna Democrazia è Libertà - La Margherita nimekirjas). 17. maist 2006 kuni 8. maini 2008 oli ta Itaalia sideminister (Romano Prodi teises valitsuses).

31. oktoobrist 2014 kuni 11. detsembrini 2016 oli ta Itaalia välisminister.  11. detsembril 2016 tegi Itaalia president Mattarella Gentilonile ülesandeks moodustada uus valitsus.

12. detsembrist 2016 kuni 1. juunini 2018 oli ta Itaalia peaminister.

Viited

Itaalia poliitikud
Itaalia peaministrid
Itaalia välisministrid
Sündinud 1954
Euroopa Komisjoni volinikud
Koknese mõis

Koknese mõis (läti keeles Kokneses muiža, saksa keeles Kokenhusen) oli mõis Lätis, nüüdisaegse haldusjaotuse järgi Koknese piirkonnas  Koknese vallas Koknese asulas. Ajalooliselt jäi mõis Koknese kihelkonda.

Mõisa peahoones elas aastatel 1885–1887 läti kirjanik Rūdolfs Blaumanis.

Vaata ka
Koknese linnus

Läti mõisad
Koknese piirkond
Koknese kihelkond
Meņģele mõis

Menģele mõis (saksa keeles Altenwoga, läti keeles Meņģeles muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Riia kreisis Madliena kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub mõisasüda Lätis Ogre piirkonnas Meņģele vallas Menģele asulas.

Ajalugu
Mõisa omanikud on olnud Mengdenid, Scheinvogelid.

Välislingid 
Mõisast Līga Landsberga lätikeelses blogis

Läti mõisad
Ogre piirkond
Riia kreis
Madliena kihelkond
Audrius Peseckas

Audrius Peseckas (sündinud 12. jaanuaril 1964 Punias Alytuse maakonnas)  on leedu alpinist.

Ta lõpetas Kaunase Polütehnilise Instituudi.

Kolmanda Leedu alpinistina täitis ta Lumeleopardi nõuded.

Alpinism 
Alpinismiga hakkas ta tegelema 1985. aastal.
 
2005. aastal tõusis ta Tian Shanis Džengiši (7439 m)  tippu.

2007. aastal ronis ta tulemuslikult Pamiiris: ta tõusis kolme seitsmetuhandelise tippu: Korženevskaja (7105 m), Lenini mäetipp (7134 m) ja Ismoili Somoni mäetipp (7495 m).

Tunnustus 
2007 – pälvis aunimetuse "Lumeleopard" (tõusnud viiele endise Nõukogude Liidu üle 7000 m kõrgusele mäetipule)

Viited

Leedu alpinistid
Sündinud 1964
Salzburgi hertsogkond

Salzburgi hertsogkond (saksa: Herzogtum Salzburg) oli aastatel 1849 kuni 1918 Austria keisririigi ja Austria-Ungari Tsisleitaania kroonimaa. Selle pealinn oli Salzburg, teised linnad hertsogkonnas olid Zell am See ja Gastein.

Salzburgi peapiiskopkond ilmalikustati aastal 1803 kui Salzburgi kuurvürstkond, kuid lühiealine vürstkond annekteeriti Austria keisririigi poolt aastal 1805. Pärast Napoleoni sõdu hallati Salzburgi territooriumi Linzist kui Salzachi departemangu Ülem-Austrias.

1809. aasta Schönbrunni rahuga sai Salzburg Prantsusmaa omaks ja anti aastal 1810 Baieri kuningriigile, kus sellest moodustati Salzachkreis. Pärast Pariisi rahu läks see aastal 1816 tagasi Austriale (Müncheni leping), välja arvatud Salzburgi Salzachi jõe vasakkalda osa, niinimetatud Rupertiwinkel, mis nagu Berchtesgadengi jäi Baierile.

Pärast 1848. aasta revolutsioone Austria keisririigis eraldati Salzburgi territoorium Ülem-Austriast ja sellest sai aastal 1849 uus kroonimaa Salzburgi hertsogkond. Sellest sai aastal 1867 Austria-Ungari osa.

Habsburgide langusega aastal 1918 sai hertsogkonna järglaseks Salzburgi liidumaa, esmalt Saksa-Austria ja siis Esimese Austria vabariigi osa.

Austria keisririik
Baieri kuningriik
Austria ajalugu
Austria-Ungari
Salzburg
Maksim Oreškin

Maksim Stanislavovitš Oreškin (vene keeles Максим Станиславович Орешкин; sündinud 21. juulil 1982 Moskvas) on Venemaa ökonomist ja poliitik. 

Ta sai 34-aastaselt Venemaa Föderatsiooni Valitsuse noorimaks ministriks. Alates 30. novembrist 2016 kuni 15. jaanuarini 2020 oli ta Venemaa majandusarengu minister

Haridus- ja töökäik
Ta lõpetas aastal 2002 bakalaureusena ja aastal 2004 magistrina Kõrgema Majanduskooli Moskvas, õppesuunal "majandus". Seejärel töötas mitmes Venemaa ja välismaa päritolu suurpangas.

2013. aasta septembrist kuni 3. maini 2015 oli ta Venemaa rahandusministeeriumi pikaajalise strateegilise planeerimise osakonna juhataja. 3. maist 2015 kuni 30. novembrini 2016 oli ta Venemaa aserahandusminister.

30. novembrist 2016 kuni 15. jaanuarini 2020 oli ta Venemaa majandusarengu minister.

Putini favoriit
                   
25. augustil 2017 teatas agentuur Bloomberg Politics et minister Oreškini mõju ja poliitiline kaal on Venemaal  suurenenud ja temast on saanud Vladimir Putini favoriit. Agentuur tuletas lugejatele meelde, et just Oreškin oli see, kes avaldas  2017. aasta juulis Hamburgis peetud G-20 tippkohtumisel toimunud Venemaa presidendi Putini ja USA presidendi Donald Trumpi esimese kohtumise üksikasjad. Lisaks rõhutati asjaolu, et Oreškin töötab praegu, 2018. aasta Venemaa presidendivalimiste eel, majandusreformi projekti kallal.

Isiklikku
Tema isa Stanislav Oreškin (sündinud 1943) töötas õppejõuna Moskva riiklikus ehitusülikoolis. Tema ema Nadežda Nikitina (sündinud 1947) on Moskva riikliku ehitusülikooli pinnasemehaanika ja geotehnika kateedri professor, tehnikakandidaat. Maksim Oreškini vanem vend Vladislav Oreškin (sündinud 1972) on pankur.

Maksim Oreškini 2015. aasta deklareeritud aastatulu oli 12,0 ja 2016. aastal 16,9 miljonit rubla.

Ta valdab võõrkeelena inglise keelt.

Viited

Välislingid

Орешкин отреагировал на публикации о попадании в фавориты Путина. lenta.ru, 31. august 2017

Venemaa ministrid
Venemaa majandusteadlased
Sündinud 1982
Maarjamõisa (Aravete)

Maarjamõisa (varem Maarja) on asum Aravete alevikus Põhja-Järvamaal Järva vallas.

Kuni 1965. aastani oli Maarja paikkond Aravete küla koosseisus, 1965. aastast moodustas ta iseseisva Maarja töölisasula ja 1975. aastal liitus ta Aravete külaga Aravete alevikuks. 

Koht on saanud oma nime selle järgi, et kunagi paiknes seal Maarja karjamõis. Paikkonda tuntakse eelkõige nime all KETE. See ei ole tegelikult koha nimi, vaid on jäänud kohale külge seoses seal kunagi tegutsenud ehitusmaterjale tootva ettevõttega (Aravete Kolhoosidevaheline Ehitusmaterjalide Tootmise Ettevõte ehk Aravete KETE), kus valmistati peamiselt silikaltsiidist ehitusplokke. Piirkonda on kohalikud nimetanud ka külaks ning koostanud Maarjamõisa küla arengukava.   

Piirkonnast möödub Pärnu Rakvere maantee ning kahe kilomeetri kauguselt Piibe maantee. Vallakeskus Ambla on 15 km, maakonnakeskus Paide 32 ja vabariigi pealinn Tallinn 90 km kaugusel. Tänu kunagisele tootmisettevõttele pole KETE hajaasustusega piirkond, vaid linnatüüpi piirkond, mis on asustatud mitmekorruseliste kortermajadega. Silikaltsiiditehase hiilgeaegadel olid majad kohapeal tööd leidvaid elanikke täis; kohalikku ehitusmaterjali kasutades toimus elamute aktiivne juurdeehitamine. Tootmise soikudes hakkasid majad tühjenema ning inimesed asusid elama piirkondadesse, kus leidsid tööd. Piirkonnas on 2003. aasta seisuga umbes 300 elanikku.

Piirkond piirneb kahest küljest metsaga. Ühes metsas asub looduskaitsealune Eevakivi. Teise metsa maastik on mägine ning sinna on rajatud jooksu-, suusa- ja rattarajad, mida kasutavad aktiivselt nii kooliõpilased kui harrastussportlased. Piirkonna serva on rajatud Aravete Spordi- ja Tervisekeskus ning seal asub ka Aravete kardirada.

Piirkonnas paikneb Aravete tööstuspark, mille territooriumil asuvad AS Aravete Saeveski, AS Optiroc kuivsegude tehas, Aravete Metallitööde OÜ, Terasman OÜ, elektrienergiat vahendab ja ehitusmaterjalide müümisega tegelev OÜ Kuvart. Tööstusterritooriumil asub ka Järvamaa Päästeteenistuse Aravete tugikomando.

Viited

Järva vald
Hermann Tõnissoo

Hermann Tõnissoo (kuni aastani 1935 Hermann Tõnisson; 18. november 1890 Tõstamaa vald, Pärnumaa – 31. märts 1974) oli Eesti laevakapten. 

Aastatel 1940–1941 oli ta jäämurdja Suur Tõll kapten. 1945–1956 oli Tõnissoo Tallinna Merekooli õppejõud.

Hermann Tõnissoo oli üks Eesti läbi aegade suuremaid laevamudelimeistreid.

Laevad

Mudelid

Välislingid

 Helin | ERR Digihoidla (H. Tõnissoo alates 13:00 min)
 Hermann Tõnissoo - 100 | ERR Digihoidla
 Hermann Tõnissoo, laevakapten : mälestused, koostaja Ants Pärna, Tallinn : SE & JS, 2006 (Tallinn : Tallinna Raamatutrükikoda)

Eesti laevakaptenid
Kaitseliidu Tallinna maleva liikmed
Kotkaristi kuldristi kavalerid
Eestistatud nimega inimesed
Rahumäe kalmistule maetud
Sündinud 1890
Surnud 1974
Puikule mõis

Puikule mõis (saksa keeles Puikeln, läti keeles Puikules muiža) oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Volmari kreisis Aloja kihelkonnas. Praegu asub Lätis Limbaži piirkonnas Brīvzemnieki vallas Puikule asulas.

Ajalugu
Esimene teadaolev omanik oli Johann Wildenberg. Aastal 1427 läänistas Riia peapiiskop Henning Scharpenberg mõisa Gutzleffide suguvõsale, kelle valdusesse see jäi ligi aastasajaks. Viimane Gutzleff − Anna −, oli esimest korda abielus Reinhold Tiesenhauseniga (suri enne 1586), seejärel aga Fromhold von Ungerniga. Mõisa päris tema vanim poeg, esimesest abielust sündinud Heinrich Tiesenhausen. Poola ajal valdas seda Wenzeslaw Waskowitz. Aastal 1626 kinnitati mõisa Buddenbrockide suguvõsa valdusena. Aastal 1683 omandasid mõisa Ermesed, aastal 1749 Karl Ewold von Patkul (u 1704−1763). Aastal 1758 ostis mõisa temalt Ernst Johann von Klot (suri 1771). Tema järeltulijate valduses oli mõis kuni võõrandamiseni 1920. aastal. Viimane omanik oli aastatel 1905−1920 Wilhelm Reinhold Gottlieb von Klot (1887−1960).

Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 9 ja 1/4 adramaad, sellele allus 146 mees- ning 186 naishinge. Aastal 1757 kuulus mõisale 8 ja 1/3 adramaad maad, aastal 1734 oli adramaid 9 ja 1/4, aastal 1688 aga 7 ja 3/4. Aastal 1641 oli mõisa suurus 2 ja 1/2 adramaad. Aastal 1832 oli adramaid 8 ja 1/3, aastal 1881 aga  9 ja 19/80, lisaks veel 9 ja 22/80 adramaad maad mõisale alluvate talude koosseisus.

Karjamõisad
Aastal 1816 kuulus mõisale üks karjamõis:  Skrabbul.

Mõisaansambel
Mõisa härrastemaja on uusgooti stiilis ja monumentaalse torniga. Selles tegutseb tänapäeval Puikule Põhikool.

Vaata ka
Fideikomiss

Viited

Kirjandus
Baltisches historisches Ortslexikon. Teil II. Lettland (Südlivland und Kurland). − Quellen und Studien zur baltischen Geschichte. Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1990. Lk 488.
Sakk, Ivar. Läti mõisad. Reisijuht. Tallinn: EVG Print, 2006. Lk 53.

Välislingid 
Puikule mõis Līga Landsberga lätikeelses blogis

Limbaži piirkonna mõisad
Aloja kihelkond
Vilja Kiisler

Vilja Kiisler (sündinud 21. juunil 1970) on eesti ajakirjanik, tõlkija ja kirjanduskriitik.

Haridus
Ta on Nõo Keskkooli vilistlane ja lõpetas 1995. aastal Tartu Ülikooli eesti ja soome-ugri filoloogia erialal.

Töökäik

Delfis 
Enne Äripäeva tööleasumist töötas ta Delfi arvamustoimetajana.

Äripäevas 
2012. aastast töötas ta ajalehes Äripäev arvamustoimetajana, 2013–2018 arvamustoimetuse juhina. 

2013. aastal pälvis Kiisler Äripäeva aasta ajakirjaniku aunimetuse.

Postimehes 
2018. aasta augustis asus ta tööle ajalehe Postimees ajakirjanikuna, juhtides Postimehe vestlussaadet "Otse Postimehest" ja avaldades poliitikat käsitlevaid artikleid.

2019. aasta 22. aprillil teatas ta avalikult, et lahkub Postimehest, lisades intervjuus ERR-ile, et tal olid põhimõttelised erimeelsused aprilli algul peatoimetajaks saanud Peeter Helmega ajakirjandus- ja arvamusvabaduse osas. Hiljem lisas ta, et tema meelest on Postimehes ajakirjandusvabadusega järjest rohkem probleeme.

Helme ütles Kiisleri lahkumist kommenteerides ERR-ile, et eriarvamused tekkisid seoses stiiliküsimusega Kiisleri 16. aprillil ilmunud arvamusartiklis "Asi pole retoorikas, sisu on õõvastav", ja et ta ei avaldanud Kiislerile lahkumiseks survet, ega nõudnud ka artikli muutmist. Intervjuus Delfile ütles ta, et Kiisleri artikkel sisaldas väljenduslaadi ja väljendeid, mis olid tema meelest liiga agressiivsed. Helme avaldas arvamust, et ajakirjanik võiks väljenduda rahulikumalt ja vähem polariseerivalt, lisades et tal pole probleemi Postimehe ajakirjanike maailmavaadetega.

Viited

Eesti ajakirjanikud
Eesti kirjanduskriitikud
Eesti tõlkijad
Nõo Reaalgümnaasiumi vilistlased
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna vilistlased
Sündinud 1970
Jussi Halla-aho

Jussi Kristian Halla-aho (sündinud 27. aprillil 1971 Tamperes) on Soome poliitik, ta kuulub erakonda Põlissoomlased ja oli alates 10. juunist 2017 kuni 14. augustini 2021 erakonna esimees. 

Ta valiti aastal 2011 Eduskunna liikmeks ning aastal 2014 Euroopa Parlamendi liikmeks.

Ta sündis aastal 1971 Tamperes. Ta on lõpetanud Helsingi Ülikooli, aastal 2000 kaitses ta Helsingis filosoofiamagistri kraadi, aastal 2006 filosoofiadoktori kraadi.

Ta valiti aastatel 2008 ja 2012 Helsingi linnavolikogu liikmeks. Ta kandideeris 2007. aasta Soome parlamendivalimistel Eduskunna liimeks, kuid teda ei valitud Eduskunda. 2011. aasta Soome parlamendivalimistel kandideeris ta uuesti ja siis osutus ta valituks. Ta oli Eduskunna liige 20. aprillist 2011 kuni 30. juunini 2014. 2014. aasta Euroopa Parlamendi valimistel valiti ta Euroopa Parlamendi liikmeks.

2019. aasta Soome parlamendivalimistel kogus ta 30 596 häält, mis oli üleriigiliselt parim tulemus.

Isiklikku 
Ta on abielus filosoofiadoktori Hilla Halla-ahoga (sündinud 1975, neiuna Salovaara); neil on kaks tütart ja kaks poega.

Viited

Välislingid 
 Jussi Halla-aho Eduskunna kodulehel (soome keeles)
 Jussi Halla-aho kodulehekülg
 Jussi Halla-aho õpetus: “Ülejooksikud jäävad tavaliselt lõhkise küna ette”, Kesknädal, 4. mai 2019

Soome poliitikud
Soomest valitud Euroopa Parlamendi liikmed
Sündinud 1971
Motoroller

Motoroller on kahe- või kolmerattaline väike mootorsõiduk.

Erinevalt mootorrattast on motorolleri juhi jalad iste ees, mitte kahel pool ratta raami. Vähemalt aastast 1914. Tõukerataste arendamine jätkus maailmasõdade vahel Euroopas ja Ameerika Ühendriikides

Motorollerite ülemaailmne populaarsus pärineb II maailmasõja järgsetest Vespa ja Lambretta mudelite tutvustustest Itaalias. Need tõukerattad olid mõeldud säästlikuks isiklikuks transpordiks (mootorid 50–250 cm3). Algset paigutust kasutatakse selles rakenduses endiselt laialdaselt. Lääne turgudele on välja töötatud suuremate mootoritega 250–850 cm3 mootorrattad. Rollerid on populaarsed isikliku transpordi jaoks osaliselt seetõttu, et need on taskukohasemad, hõlpsamini kasutatavad ning mugavamad parkida ja hoida kui auto. Motorollerite litsentsimisnõuded on enamikus maailma osades lihtsamad ja odavamad kui autodele ning kindlustus on tavaliselt odavam. Mõistet motoroller kasutatakse mõnikord segaduse tekitamiseks tõukerattaga, kuid seejärel võib seda segi ajada motoriseeritud tõukeratastega, mis on teist tüüpi motoroller.

Vaata ka
mopeed

Mootorrattad
Vestiena mõis

Vestiena mõis (saksa keeles Festen, läti keeles Vestienas muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Võnnu kreisis Vestiena kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub Lätis Madona piirkonnas  Vestiena vallas Vestiena asulas.

Ajalugu
Mõis asutati 1452.

Mõis tänapäeval
Aastast 1960 tegutseb mõisa peahoones Vestiena Põhikool.

Kirjandus
Sakk, Ivar. Läti mõisad. Reisijuht. Tallinn: EVG Print, 2006. Lk 158.

Läti mõisad
Ērgļi mõis

Ērgļi mõis (saksa keeles Schloß Erlaa, läti keeles Ērgļu muiža) oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Võnnu kreisis Ērgļi-Ogre kihelkonnas. Praegu paikneb Lätis Ērgļi piirkonnas Ērgļi vallas Ērgļi asulas.

Ajalugu
Mõisat on omanud Tiesenhausenid.

Vaata ka
Ērgļi vasallilinnus
Fideikomiss

Läti mõisad
Ērgļi-Ogre kihelkond
Ķieģeļi mõis

Ķieģeļi mõis (saksa keeles Kegeln, läti keeles Ķieģeļu muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Rubene kihelkonnas. Praegu asub Lätis Valmiera piirkonnas  Kocēni vallas Ķieģeļi asulas.

Ajalugu
Mõisa algne nimi oli Cammen. Mõis on kandnud ka nime Jaunekalpen. Aastal 1453 müüs Andreas Kegel selle mõisa Ewold Patkullile maha, Kegelite järgi on mõis ka oma nime saanud. Samal aastal müüs Jürgen Üxküll Ewoldi isale  Andreasele Jaunekalpeni mõisale kuulunud Cammeni küla. Patkullid omandasid ka Podzēni mõisa, pannes aluse oma suurvaldusele. Aastal 1738 ostis need valdused Dietrich Zimmermann. Mõisa päris tema kasupoeg Johann Christoph von Campenhausen, kelle tütar abiellus Budbergide suguvõsasse. Aastal 1821 ostis Ķieģeļi ja Pāpēni mõisad 111010 rubla eest Franz Koskull.

Aastal 1852 ostis mõisad 130 000 rubla eest Gustav Ludwig Magnus von Krüdener. Aasta hiljem läks valdus 150 000 rubla eest Ludwig Grotthussile. Aastal 1858 ostis mõisad 200 000 rubla eest Julius Irmer. Aastal 1861 omandas mõisad pärast aastast pandis olekut mõisad 300 000 rubla eest Charlotte von Holst.  Aastal 187d ostis mõisad temalt ära Alexander von Vegesack. Hiljem on selle omanikeks olnud Brevernid.

Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 18 ja 1/8 adramaad, sellele allus 349 mees- ning 404 naishinge. Aastal 1757 oli mõisa suurus 18 ja 1/8  adramaad, aastal 1823 aga 14 ja 1/2 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 14 ja 11/20, aastal 1881 aga 18 ja 13/80, lisaks allus mõisale 8 ja 10/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.

Karjamõisad
Mõisale kuulus aastal 1816 kolm karjamõisa: Brandelis (Brinkenhof), Friedrichshof ja Mazkiegeļi (Klein-Kegeln).

Viited

Kirjandus
Hagemeister, Heinrich von. Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands. Erster Theil. Riga: Eduard Frantzen´s Buchhandlung, 1836. Lk 100-101 .

Valmiera piirkonna mõisad
Rubene kihelkond
Patkulite mõisad
Liepupe

Liepupe on küla (vidējciems) Lätis Limbaži piirkonnas Liepupe vallas. Ajalooliselt jäi asula Liepupe kihelkonda.

Küla nimi on tekkinud Liepupe jõe vana liivikeelse nime Pernigele (moonutus sõnadest pārn — pärn, joug — jõgi), tähendades läti keeles samuti Pärnajõge. XVII sajandil hakkas Liepupet läbima Tallinna–Pärnu–Riia postimaantee vana trass, seal oli ka hobupostijaam. XVIII sajandi lõpus postijaam suleti ja avati postimaantee uus trass. Nüüdisaegne asula on endisaegse Liepupe mõisa (Pernigal) keskus. Aastatel 2009–2021 kuulus küla Salatsi piirkonda.

Liepupes on raamatukogu. Seal asub Liepupe bussipeatus.

Külas kasvavad Armastuse tamm (kõrgus 23 m) ja Liepupe tamm (ümbermõõt 4.1 m) on looduskaitse all.

Aastal 2013 oli külas 367 elanikku, aastal 2017 oli elanikke 326.

Liepupe kirik jääb Jelgavkrasti külla.

Vaata ka
Liepupe kihelkond
Liepupe mõis (Pernigel)

Viited

Limbaži piirkonna külad
Levašovo memoriaalkalmistu

Levašovo memoriaalkalmistu oli NKVD loodud salajane matmispaik Levašovo asulas Peterburi lähedal.

Nii nagu paljud teised Nõukogude Liidus 1937. aastal moodustatud salajased, kinnised objektid (näiteks Kolpaševo), oli ka see osaliselt ette nähtud mahalaskmisteks, osaliselt surnukehadest vabanemiseks. Levašovo objektile maeti salaja umbes 50 000 sõjaeelsetel aastatel maha lastud inimest, nende seas üle 4500 eestlase. 

Nõukogude Liidus elavate rahvuste represseerimine nende rahvustunnuse põhjal sai alguse NKVD rahvakomissari käskkirjast nr 00439 25. juulist 1937 "Operatsioonist saksa päritoluga kodanike represseerimiseks, keda kahtlustatakse spionaažis NSV Liidu vastu". "Sakslaste nimekirja" võis sattuda igaüks, kellel oli NKVD ametnike arvates saksapärane nimi või kes oli "tabatud", sest oskas saksa keelt. Sakslastele järgnesid poolakate, rumeenlaste, soomlaste, leedulaste, lätlaste, eestlaste, isurite ja teiste vahistamised ja mahalaskmised rahvustunnuse põhjal. 

Levašovo memoriaalkalmistule on püstitatud mälestusmärgid paljudele rahvastele, kes hukati suure terrori käigus toimunud genotsiidi tunnustega repressioonide käigus, sealhulgas ka eestlastele.

Viited

Venemaa kalmistud
Peterburi
Märt Volmer

Märt Volmer (sündinud 1966. aastal Tallinnas) on Eesti diplomaat. 

Ta on lõpetanud Tallinna Mustamäe Gümnaasiumi, Tallinna ülikooli ja Eesti Diplomaatide Kooli. Rahvusvahelise ärijuhtimise magistrikraadi omandas Volmer EBS-is.

Alates 1993. aastast on Märt Volmer Eesti välisteenistuses, ta on töötanud erinevatel ametikohtadel välisministeeriumis ja Eesti välisesindustes. Aastatel 2004–2008 oli ta Eesti suursaadik Türgis ja Aserbaidžaanis, 2011–2015 peaministri välisnõunik ja 2015–2019 Eesti suursaadik Taanis. 2020. aastast on ta välisministeeriumi Euroopa küsimuste asekantsler.

Märt Volmer on Audi entusiast.

Tunnustus
2015 Auleegioni orden (rüütel)

Viited

Eesti suursaadikud
Tallinna Ülikooli vilistlased
Auleegioni rüütlid
Sündinud 1966
Leon Russell

Leon Russell (sünninimi Claude Russell Bridges; 2. aprill 1942 Lawton, Oklahoma – 13. november 2016 Nashville, Tennessee) oli Grammy auhinnaga pärjatud USA laulja, laulukirjutaja, kitarrist ja pianist.

Russell oli algselt hinnatud stuudiomuusik, kes töötas teiste seas koos Jerry Lee Lewise, Phil Spectori, The Rolling Stonesi, Bob Dylani, Frank Sinatra, Ike & Tina Turneri, Glen Campbelli ja paljude teistega. Ta kuulus stuudiomuusikute rühma The Wrecking Crew. Pianistina mängis ta oma algusaastatel The Beach Boysi albumitel.

Russell saavutas laulukirjutaja esimest korda edu 1969. aastal, kui Joe Cocker salvestas laulu "Delta Lady" oma albumi "Joe Cocker!" jaoks. Russelli kirjutatud järgmine edukas laul oli "Superstar", mida on teiste seas esitanud Rita Coolidge ja The Carpenters. Russelli tuntuim laul on aga "A Song for You" (1971), mida on salvestanud paljud artistid.

Russell tegutses ka sooloartistina ja tema esimene sooloalbum ilmus 1970. aastal. Tema esimesel, omanimelisel sooloalbumil tegid teiste seas kaasa Eric Clapton, Ringo Starr ja George Harrison. Ta avaldas kokku 33 albumit ja salvestas vähemalt 430 laulu. Soolokarjääri ajal esitas paljusid erinevaid stiile, muu hulgas kantrit, rokki, folki, rütmi ja bluusi, bluusi ning gospeli, kuid samal ajal jätkas ta tööd ka stuudiomuusikuna.

Elton John on nimetanud Russelli oma suurimaks mõjutaks klaverimängija, laulja ja laulukirjutajana. Russell ja John on teinud koostöös albumi "The Union" (2010), mille ajakiri Rolling Stone valis 2010. aasta parimate albumite seas kolmandale kohale.

2016. aasta juulis oli tal südameinfarkt, misjärel tehti talle südameoperatsioon. Ta suri aga mõni kuu hiljem, 13. novembril 74-aastasena oma kodus Nashville'is.

Viited

Välislingid 

 Ametlik koduleht

Ameerika Ühendriikide muusikud
Sündinud 1942
Surnud 2016