Stanfordi vanglaeksperiment

Stanfordi vanglaeksperiment loodi, et uurida, milliseid psühholoogilisi efekte põhjustab vangivalvuri või vangi rolli omandamine. Eksperiment tehti 14.–20. augustini 1971. aastal Ameerikas Stanfordi ülikoolis. Uuringurühma juht oli psühholoogiaprofessor Philip Zimbardo. 

24 vabatahtlikku meessoost tudengit määrati juhuslikult vangi või vangivalvuri rolli võltsvanglas, mis asus Stanfordi ülikooli psühholoogiahoone keldris. Uurimuse järgi ületasid osalejad rollidesse kohanemisel Zimbardo ootusi. Vangivalvurid kehtestasid autoritaarsed reeglid ja rakendasid vangide peal psühholoogilist piinamist.

Mitmed vangid talusid psühholoogilist ahistamist passiivselt ja valvurite palvel ahistasid vangid ka teisi. Eksperiment mõjutas ka Zimbardot ennast, kes võltsvangla juhatajana lasi sellisel rusuval tegevusel jätkuda. Kaks vangi loobusid katses osalemisest enneaegselt ja kogu eksperiment katkestati juba kuus päeva hiljem. Pärast aga selgus, et katse oli rohkem lavastus kui uuring ning ka kordusuuringud pole saanud sarnaseid tulemusi. Sellest hoolimata on katse saanud laialt tähelepanu ning Zimbardo kogunud seeläbi suurt tuntust.

Kriitika 

Eetiliste probleemide uurimisel tehakse tihti võrdlusi Milgrami eksperimentidega kuulekusest.

Eelretsenseerimine 

Eksperimendi ülesehituse tõttu ei saanud Zimbardo kasutada kontrollgruppe. Olles ise võltsvangla juhataja ja suunates eksperimendi kulgu, ei suutnud ta jääda erapooletuks. Eksperimendist  järeldused ja vaatlused olid suuresti subjektiivsed ning põhinesid üksikvaatlustel. Tänapäeval oleks teistel uurijatel seda eksperimenti keeruline sarnaselt korrata ehk replikeerida.

Kriitikud, näiteks Erich Fromm, on seadnud kahtluse alla eksperimendi tulemuste põhjal tehtud üldistused. Tuues näiteid natside koonduslaagritest, argumenteerib Fromm, et ka indiviidi isiksuseomadused mõjutavad tema käitumist vangistuses. See on aga vastuolus vanglaeksperimendi järeldustega, et indiviidi käitumist kontrollib ainult vanglasituatsioon ise. Lisaks leidis Fromm, et katses kasutatud meetodid ei olnud sobivad, et määrata osalejate sadismi taset.

Kallutatus 

Mõned kriitikud leiavad, et katseisikud osalesid rollimängus, kus tuletati oma käitumist eksperimentaatorite ootuste järgi või matkiti stereotüüpe. Zimbardo vastuväite kohaselt rollid internaliseerusid katse edenedes, isegi siis, kui osalejad algselt harrastasid rollimängu. et isegi kui osalejad esialgu harrastasid rollimängu, siis katse edenedes rollid internaliseerusid.

Muu kriitika 

Uuringut kritiseeritud ökoloogilise valiidsuse puudumise eest. Mitmed katses kehtestatud tingimused ei pruugi kattuda päriseluga. Näiteks vangid saabusid kinniseotud silmadega, keelati aluspesu kandmine, akendest välja vaatamine ja oma nime kasutamise keelamine. Zimbardo õigustas katsekorraldust sellega, et vangistus on segadusttekitav ja dehumaniseeriv kogemus ning kehtestatud tingimused tekitasid osalejates sobivat mõtteviisi. Siiski on tema hinnangul keeruline öelda, kui sarnane oli saadud mõju reaalse vanglakogemusega. 

Marco Reus on väitnud, et uuringus pandi põhjendamatult suurt rõhku vangivalvurite julmusele. Ühe vangivalvuri nimeks määrati John Wayne, mis selle katseisiku sõnul soodustas vaenu õhutamist vangivalvurite ja vangide vahel. Vangivalvur hakkas teadlikult matkima tegelast vesternist "Cool Hand Luke". 

On täheldatud, et psühholoogilistes uuringutes osalejad on tavaliselt väga motiveeritud täitma eksperimendi korraldaja eeldatavaid ootusi. Zimbardo juhendas vangivalvureid julmalt käituma.

Viited 

Eksperimendid