joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Peeter-Pauli kindlus

Peeter-Pauli kindlus (vene keeles Петропавловская крепость) on kindlus Venemaal Peterburis Jänesesaarel.

Ajalugu
Seda hakati ehitama 27. mail (16. mai vkj) 1703, mida peetakse ka Peterburi linna asutamise alguseks. Suuremad ehitustööd toimusid aastail 1706–1740 Itaalia arhitekti Domenico Trezzini juhendamisel.

Kindlusesse viib kaks silda – Johannese sild ja Vassili saare poolt Kronverki sild. 

Peeter-Pauli kindluse keskne ehitis on Peeter-Pauli katedraal.

Kindluse ehitised

Peeter-Pauli katedraal (1712–1933; arhitekt Domenico Trezzini)
Suurvürstide hauakamber (1896–1908)
Arestimaja (vene Гауптвахта)
Mündivalukoda (1796–1805)
Paadimaja (arhitekt Aleksandr Vist; tänapäeval on siin suveniiripood)
Komandandi maja 
Inseneride maja (1748–1749; tänapäeval on siin Peterburi Ajaloomuuseumi näituste saalid)
Moonaladu (1801–1802)
Prokuröri maja

Väravad
Johannese väravad
Peetri väravad (1717–1718; arhitekt Domenico Trezzini)
Neeva väravad (1784–1787; arhitekt Nikolai Lvov)

Bastionid
Golovkini bastion
Menšikovi bastion
Zotovi bastion
Trubetskoi bastion
Narõškini bastion
Valitseja bastion

Raveliinid
Aleksei raveliin (Алексеевский равелин)
Johannese raveliin (Иоанновский равелин)

Kurtiinid
Peetri ehk Petrovskaja
Neeva ehk Nevskaja
Katariina ehk Jekaterinskaja
Vassili ehk Vassiljevskaja
Nikolai ehk Nikolskaja
Kronverki ehk Kronverskaja

Vaata ka
Aleksandri park
Peeter-Pauli kindluse komandant

Välislingid

Петропавловская крепость
Paradiis Neeva kallastel, Horisont 3/2003 

Peterburi ehitised
Venemaa militaarehitised
Andrei Kuzitškin

Andrei Kuzitškin (sündinud 1. aprillil 1959 Tomskis) on Vene poliitik ja riigitegelane, alates 2014. aastast poliitiline pagulane Eestis.

Hariduskäik 

1981 – lõpetas Tomski Riikliku Ülikooli bioloogina;
1997 – lõpetas Tomski Riikliku Ülikooli rahvusvaheliste suhete alal;
1998 – täiendas end Rootsis Fojo Meediainstituudis.

Ametikohad 

1981–1994 teaduslik töötaja Siberi botaanikaaias ja Seedri Instituudis;
1994–1996 partei Venemaa Demokraatlik Valik aparaaditöötaja;
1996. aastast töötas Tomski oblasti administratsioonis, kuuludes Tomski kuberneri Viktor Kressi lähikonda;
2003–2006 oli Tomski oblasti administratsiooni informatsioonipoliitika valitsuse asejuht ja juhtis ühiskonnaga sidepidamise komiteed;  
2006–2012 oli Tomski oblasti administratsiooni valitsuse liige, kultuurivalitsuse ülem; 
2012 oli Tomski äriinstituudi kaunite kunstide kateedri juhataja;
2012–2014 oli Tomski Riikliku Juhtimissüsteemide ja Raadioelektroonika Ülikooli innovatsioonitehnoloogiate teaduskonna õppejõud.

Kuzitškini karjäär pöördus langusele pärast skandaali krišnaiitide püha raamatu "Bhagavadgītā nii nagu see on" tõlke väljaandmist Tomskis. Kuzitškin oli tuntud kui õigeusklik aktivist, kes sai 2008. aastal patriarh Aleksius II käest aukirja ning samas vastutas ta Tomski oblasti administratsioonis ka religioossete ühenduste eest. Oma ametiülesannete tõttu omas ta sidemeid kõigi religioossete kogukondadega Tomski oblastis. 
Konservatiivsed õigeusu kirikutegelased ründasid korduvalt Kuzitškinit tema tolerantse suhtumise pärast teistesse konfessioonidesse Tomskis. 2011. aastal teatas FSB, et Tomskis väljaantud krišnaiitide püha raamat "Bhagavadgītā nii nagu see on" levitab ekstremismi, seda seisukohta asusid toetama ka kohalikud õigeusu kirikujuhid. Küsimuse selgitamiseks viidi Kuzitškini juhtimisel Tomski ülikoolis läbi konverents, mis pidi tutvustama krišnaiitide püha raamatu "Bhagavadgītā nii nagu see on" sisu. FSB-poolne krišnaiitide tagakiusamine tõi kaasa rahvusvahelise skandaali, India parlament peatas töö protestimaks jumal Krišna solvamise vastu. Kuzitškin kõrvaldati töölt Tomski oblastivalitsuses ja tema vastu algatati kriminaalasi.

Poliitiline karjäär 
Kuzitškin kuulus 1993. aastast parteisse Venemaa demokraatlik valik, 1998. aastal liitus parteiga Paremjõudude Liit ning oli partei häälekandja Paremkallas toimetaja. 2014. aasta kevadel palus Kuzitškin Eestis poliitilist varjupaika Venemaa Föderatsiooni Föderaalse Julgeolekuteenistuse poolse süstemaatilise tagakiusamise pärast. Eesti Vabariik andis talle rahvusvahelise varjupaiga augustis 2014.

Isiklikku 
Aastatel 1986–1994 oli A. Kuzitškin näitleja Tomski Teadlaste Maja rahvateatris ja teatris Intiim. Ta valdab inglise, hispaania ja eesti keelt. Abielus, kaks last.

Viited 

Venemaa poliitikud
Tomski ülikooli vilistlased
Sündinud 1959
Walter Ehrenreich Tröger

Walter Ehrenreich Tröger (18. jaanuar 1901 Dresden, Saksamaa – 13. jaanuar 1963 Freiburg, Saksamaa) oli saksa geoloog, mineraloog ja petroloog.

Tröger töötas kuni XX sajandi kolmekümnendate aastateni tardkivimite klassifikatsiooni kallal, uuris settekivimite petrograafiat ja viis läbi kivimite mikroskoopilisi uuringuid. Aastal 1933 kirjutas ta alla deklaratsioonile Adolf Hitleri toetuseks. Aastast 1937 töötas ta Dresdeni Tehnikaülikooli juures, aastal 1944 sai ta seal erakorraliseks professoriks, aga peale sõja lõppu oli ta sunnitud sealt lahkuma, kuna oli kuulunud Natsiparteisse. Aastal 1952 sai ta lektoriks Darmstadti Tehnikaülikoolis. Aastal 1956 sai temast professor Freiburgi ülikoolis.

Teoseid

 Spezielle Petrographie der Eruptivgesteine. Ein Nomenklatur - Kompendium mit 1. Nachtrag. Eruptivgesteinsnamen. Verlag der Deutschen Mineralogischen Gesellschaft eV., Berliin 1935, ISBN 978-3-510-99099-3.
 Optische Bestimmung der gesteinsbildenden Minerale, 1952-1967
 Der Basaltbrockentuff an der Hohwiese (Sächsische Schweiz) und seine "Edelstein"-Seife im Seifengründel. In: Freiberger Forschungshefte., Leipzig 1963

Viited 

Saksamaa geoloogid
Darmstadti Tehnikaülikooli õppejõud
Sündinud 1901
Surnud 1963
Ariane 5

Ariane 5 on Euroopa Kosmoseagentuuri (ESA) kanderakett, mis on võimeline viima lasti geostatsionaarsele- ja Maa-lähedasele orbiidile. Ariane 5 tegi esmalennu 1996. aastal ja praeguste plaanide kohaselt kasutatakse seda 2023. aastani. Ariane 5 on ESA suurima kandevõimega kanderakett keskmise kandevõimega Sojuzi ja väikese kandevõimega Vega kõrval. Ariane 5 omanik on Arianespace, kuid selle arendus- ja üleslennutamiskulud katab ESA. Ariane 5 kanderakette saadetakse üles Guajaana kosmosekeskusest Kourous Prantsuse Guajaanas.

Arianespace-il on tellimusi Ariane 5 stardiks kuni 2022. aastani ehk see peaks lendama ka pärast Ariane 6 esmalendu, mis peaks toimuma 2020. aastal. Praegune Ariane 5 versioon, Ariane 5 ES, stardib viimast korda juulis 2018. Ariane 5 viimane start toimub aastatel 2020 kuni 2022.

Viited

Euroopa Kosmoseagentuur
Kanderaketid
Santa Maria Maggiore basiilika

Santa Maria Maggiore basiilika (itaalia Basilica di S.Maria Maggiore) on neitsi Maarjale pühendatud varakristlik kirik Itaalias Roomas. See on Rooma peakirik ja üks neljast neitsi Maarjale pühendatud pühakojast Roomas.

Kiriku ehituslugu algab sellest, et paavst Liberiusele ilmus neitsi Maarja, kes ütles: "Homme, seal kohas, kus sajab lund, sinna ehita mulle kirik." Järgmisel päeval, 5. augustil 356 tuli Roomas Esquilinuse künkal lumi maha ja paavst palus ehitada sinna jumalaema auks kiriku. Selle päeva mälestuseks puistavad koguduse liikmed iga aasta 5. augustil kiriku üle valgete lilleõitega.

Aastal 440 alustas paavst Sixtus III kiriku rekonstrueerimist. Ka järgmistel sajanditel ehitati kirikut palju ümber. Näiteks aastal 1377 ehitati kirikule 75-meetrine romaani stiilis kellatorn, mida loetakse Rooma kõrgeimaks.

Tänapäevase ilme sai basiilika 1740. aastatel.

Lisaks kõrgele kellatornile on Santa Maria Maggiore basiilikale iseloomulik viie võlviga sammaskoda, mis on eraldatud pilastritega ja kaunistatud sammastega. Sambad on valmistatud esterelliidist. Kiriku kesklöövil on iseloomulik akenderida ja selle ülaosas on säilinud kiriku rajamisel valminud mosaiigid, millel on kujutatud 36 stseeni vanast testamendist.

Kirikus on kolm kabelit: Sixtuse kabel, Sforza kabel ja Borghese kabel, kus asub Salus Populi Romani nime all tuntud Jumalaema ikoon.

Basiilikasse on maetud:
 arhitekt ja skulptor Gian Lorenzo Bernini
 paavst Pius V
 paavst Clemens VIII
 paavst Paulus V
 paavst Sixtus V
 Napoleon I õde Pauline Bonaparte
 Junio Valerio Borghese
 Hieronymus

Pilte

Viited

Välislingid 

Koduleht

Rooma ehitised
Basilica minoris
Il Sole 24 Ore

Il Sole 24 Ore (; 'päike 24 tundi') on Itaalias Milanos ilmuv üleriigilise levikuga ärileht.

Il Sole 24 Ore esimene number ilmus 1965. aasta 9. novembril, pärast 1865. aastal asutatud Il Sole ('päike') ja 1946. aastal asutatud 24 Ore ('24 tundi') liitumist.

Viited

Välislingid
Italy24 ametlik veebisait (inglise keeles)
Il Sole 24 Ore ametlik veebisait (itaalia keeles)

Itaalia ajalehed
Stella Maris (laev)

Stella Maris oli 1875 Hollandis Pekelas (Groningenis) ehitatud purjelaev. Laeva omanik oli Gebr Drenth. Laev uppus 18. mail 1905 Soome lahes Keri saare lähedal. 

Laevavraki avastas 3. juunil 2005 Eesti Meremuuseum. Laevavrakk on arvele võetud kultuurimälestisena (Eesti majandusvööndis asuv kultuurimälestis).

1905 vedas laev koksi Rotterdamist Narva, ent 18. mail sattus laev Keri saarest põhja pool rasketesse jääoludesse. Rasketes oludes sai laev leki ja uppus. Laevameeskond pääses.

Viited

Välislingid

 

Purjelaevad
Eesti kultuurimälestised
Kazanets

Kazanets oli Venemaale kuulunud "Ukraina" tüüpi miiniristleja.  

Laev ehitati 1905 Riias ja kuulus Balti laevastikku. Laev uppus 28. oktoobril 1916 Saksa allveelaeva UC-27 torpeedotabamusest Soome lahes Osmussaare lähedal. 

Laevavrakk avastati 1993. Laevavrakk on arvele võetud kultuurimälestisena (Eesti territoriaalmeres asuv kultuurimälestis).

Viited

Kirjandus
Боевая летопись русского флота: Хроника важнейших событий военной истории русского флота с IX в. по 1917 г. Воениздат МВС СССР, 1948.

Välislingid

 

Venemaa Keisririigi sõjalaevad
Eesti kultuurimälestised
Aid

Aid oli 19. sajandil Inglismaal ehitatud purjelaev, mis 9. augustil 1863 (vkj 28. juulil) Hiiumaa lähedal sõitis karile ja uppus järgmisel päeval, 10. augustil.

Laevavrakk on arvele võetud kultuurimälestisena kui Eesti territoriaalmeres asuv kultuurimälestis nr 27877. Samas pole registri koostajad päris kindlad, kas mälestis nr 27877 on ikka laev Aid või mõni teine analoogne Inglismaa laev.

Viited

Välislingid

 

Purjelaevad
Eesti kultuurimälestised
Littegrundi vrakk

Littegrundi vrakk on teadmata päritolumaaga 18. sajandil ehitatud purjelaeva vrakk Tallinna lahes Littegrundi madala juures. 

Laevavraki leidsid 1983 allveearheoloogiaklubi Viikar sukeldujad. 

Laevavrakk on arvele võetud kultuurimälestisena (Eesti territoriaalmeres asuv kultuurimälestis).

Viited

Kirjandus
 Vello Mäss, 1984. Marega Tallinna lahe madalatel. - Eesti Loodus nr. 6.

Välislingid

 

Purjelaevad
Eesti kultuurimälestised
Umbusi asulakoht

Umbusi asulakoht on kiviaegne asulakoht Jõgeva maakonnas Jõgeva vallas Umbusi külas.

Asulakoht, mis praegu asub Pedja jõgikonnas soo veerul, avastati 1973. aastal ja seda uuriti 1974. ja 1975. aastal. Asulakoht pärineb keskmisest kiviajast ja siis võis see paikneda Suur-Võrtsjärve kirdeossa ulatuval poolsaarel või saarel. Sealt on leitud tulekiviesemeid, mõningaid lihvitud kiviriistade tükke ja luust ahinguotste katkeid.

Viited

Välislingid

 

Eesti asulakohad
Jõgeva vald
Eesti kiviaeg
Jõgeva maakonna kultuurimälestised
Eduard Friedrich Poeppig

Eduard Friedrich Poeppig (16. juuli 1798 Plauen – 4. september 1868 Leipzig) oli saksa botaanik, zooloog, geograaf ja maadeavastaja. Botaaniline nimelühend on POEPP.

Elukäik

Poeppig sündis Plauenis Leipzigi kaupmehe peres. Ta õppis Leipzigi Thomase koolis, jätkates hiljem õpinguid Grimmas. Aastail 1815–1822 õppis ta Leipzigi ülikoolis meditsiini ja loodusteadusi. Ülikooli ajal rändas ta proove kogudes jalgsi läbi Reini-äärsete maade, Prantsusmaa (seal jõudis ta Püreneedeni), Austria (aastal 1822 tõusis ta seal Großglockneri  tippu) ja Ungari.

Arst Poeppig rändas aastail 1822–1832 Ameerikas ringi, külastades Kuubat, Tšiilit, Brasiiliat, Peruud ja Pennsylvaniat. Põhiliselt uuris ta Ande ja Amazonase jõgikonda, keskendudes loodusele, aga ta tegi ka etnograafilisi märkmeid. Tema reis on selle ajastu kohta tavatu, kuna seda ei finantseerinud mitte metseenid, vaid teadusasutused, seetõttu pidi Poeppig reisi ajal arstina lisaraha teenima. Tšiili aladel koostas ta esimese Patagoonia teadusliku kirjelduse, kirjeldas araukaariat ja Andide floorat. Viimased kaks aastat rändas ta ringi Brasiilia vihmametsades, olles kolmas eurooplane (Francisco de Orellana ja Charles Marie de la Condamine järel), kes jõe täies pikkuses läbis. Teel kirjeldas ta mitmeid nüüdseks kadunud indiaanlaste suguharusid (yameod, urarinad).

Pärast naasmist sai temast Leipzigi ülikooli juures zooloogiaprofessor. Aastal 1834 abiellus ta Isidora Hassega, kes sünnitas talle kolm tütart. Ühtlasi keskendus ta koos Austria botaaniku Stephan Ladislaus Endlicheriga kogutud materjali läbitöötamisele. Aastal 1834 valiti ta Saksa Loodusuurijate Akadeemia Leopoldina liikmeks. Pärast oma Ameerika reisi hakkas ta oma nime kirjutama kujul "Pöppig".

Poeppigi põhitööks oli andmete kogumine. Oma ekspeditsioonidel kogus ta 17 000 taime ja valmistas sadu topiseid, kirjeldas kolme tuhandet uut taimeliiki, nende seas ka Amasoonase viktooriat.

Poeppig oli teose "Allgemeine Encyclopädie der Wissenschaften und Künste" Ameerika etnoloogiat, loodust ja geograafiat käsitlevate artiklite koostaja.

Tunnustused
Tema auks on nimetatud Poeppigia perekond liblikõieliste sugukonnas, samuti arvukalt Lõuna- ning Kesk-Ameerika taime- ja loomaliike.

Teosed
"Mittheilungen (bzw. Berichte) des Hrn. Dr. Pöppig" (1828–1832)
"Fragmentum synopseos plantarum phanerogamarum" (1833)
"Reise in Chile, Peru, und auf dem Amazonenstrome während der Jahre 1827–1832", kaks köidet (1834–1836)
"Selbstanzeige der Reisebeschreibung in Blätter für literarische Unterhaltung" (1835).
"Nova genera ac species plantarum quas in regno chilensi, peruviano et in terra amazonica" koostöös Stephan Ladislaus Endlicheriga, kolm köidet (1835–1845)
"Reise nach den Vereinigten Staaten" (1837)
"Malerischer Atlas und beschreibende Darstellungen aus dem Gebiete der Erdkunde" (1838)
"Über alte und neue Handelswege nach der Westküste Amerikas" (1838)
"Landschaftliche Ansichten und erlauternde Darstellungen" (1839)
"Tropenvegetation und Tropenmenschen", kaks köidet (1965)

Saksamaa botaanikud
Saksamaa zooloogid
Saksamaa geograafid
Sündinud 1798
Surnud 1868
Gravitatsioon (film)

"Gravitatsioon" on 2013. aastal linastunud ulmefilm. Filmi lavastaja on Alfonso Cuarón ning peaosades on Sandra Bullock ja George Clooney.

"Gravitatsioon" oli 28. oktoobril 2013 alanud 70. Veneetsia filmifestivali avafilm ning Ameerika Ühendriikides esilinastus film kolm päeva hiljem Telluride'i filmifestivalil. Kriitikutelt sai film kiita ning eriti kiideti Alfonso Cuaróni režissööritööd, Emmanuel Lubezki kaameratööd, Steven Price'i kirjutatud filmimuusikat ja peaosatäitjate näitlemist. Lisaks said kiita ka eriefektid ja 3D tehnoloogia oskuslik kasutamine . Gravitatsiooni on peetud ka 2010. aastate üheks parimaks filmiks. Film oli 2013. aastal piletitulult kaheksandal kohal, kogudes ülemaailmselt 723 miljonit USA dollarit.

Film kandideeris kümnele Oscarile ja võitis seitse. Lisaks võitis film kuus BAFTA auhinda ja ühe Kuldgloobuse.

Sisu

Geniaalne biomeditsiinitehnik dr Ryan Stone, kes on esimesel süstikumissioonil koos veteranist astronaudi Matt Kowalskiga, jääb orbiidile lõksu, kui süstik kosmoseprügi tõttu puruneb ja viiest meeskonnaliikmest kolm surma saavad. Ainsana ellu jäänud Stone ja Kowalski üritavad seejärel iseseisvalt leida tee tagasi Maale, sest side Maaga on kadunud ja appi tulemas pole kedagi.

Osatäitjad

 Sandra Bullock – Dr. Ryan Stone
 George Clooney –  Matt Kowalski 
 Ed Harris (hääl) – Houstoni missiooni juhtimiskeskus 
 Orto Ignatiussen (hääl) – Aningaaq
 Phaldut Sharma (hääl) – Shariff Dasari
 Amy Warren (hääl) – Exploreri kapten
 Basher Savage (hääl) - ISSi komandör

Viited

2013. aasta filmid
Ameerika Ühendriikide filmid
Suurbritannia filmid
Haapsalu aare

Haapsalu (hõbe)aare on aardeleid Haapsalust Haapsalu piiskopilinnuse varemetest.

Aare koosnes peamiselt müntidest. 5 määratud münti pärinesid 11. sajandist ja need olid vermitud Lääne-Euroopas. Peale müntide leiti ka filigraankaunistustega hõbenõu, hõbeplaadi katke ja teisi esemeid.

Viited

Välislingid

Eesti muistised
Eesti arheoloogia
Haapsalu
Toivo Jürimäe

Toivo Jürimäe (9. mai 1949 Tartu – 5. oktoober 2015) oli eesti spordipedagoog.

Ta lõpetas aastal 1969  ja aastal 1973 Tartu Riikliku Ülikooli kehakultuuriteaduskonna. Aastal 1980 kaitses ta bioloogiakandidaadi väitekirja.

Ta harrastas aastast 1965 kergejõustikku, tema treeneriteks olid Arvo Lillestik ja Rein Aule.

Ta oli aastatel 1973–1977 Tartu 5. Keskkoolis kehalise kasvatuse õpetaja. Aastatel 1977–1992 oli ta Tartu Riikliku Ülikooli kehalise kasvatuse ja spordi kateedri õpetaja, vanemõpetaja ja (aastast 1987) dotsent. Aastatel 1992–1998 oli ta Tartu Ülikooli spordipedagoogika instituudi juhataja; lisaks oli ta aastast 1992 professor. Aastast 2003 oli ta Tartu Ülikooli kehakultuuriteaduskonna spordipedagoogika ja treeninguõpetuse instituudi kinantropomeetria õppetoolis spordipedagoogika professor. Lisaks oli ta aastatel 2007–2010 Tartu Ülikooli kehakultuuriteaduskonna teadusprodekaan.

Ta on teinud kaastööd ajakirjale Kehakultuur, ta on koostanud õppevahendeid. Ta oli Eesti Kehalise Kasvatuse Liidu esimehe asetäitja ja ICPAFR-i (kehalise aktiivsuse ja võimekuse uuringute kolleegium) liige.

Isiklikku
Tema isa oli metsateadlane Arnold Jürimäe ja poolvend on sporditeadlane ja -pedagoog ning Tartu Ülikooli professor Jaak Jürimäe. Tütar Kadri Maikov, PhD (sünd. Jürimäe) on maastikuarhitekt, Eesti Maaülikooli lektor.

Välislingid

Biograafia ESBL-is

Eesti kergejõustiklased
Eesti spordipedagoogid
Eesti sporditeadlased
Tartu Ülikooli kehakultuuriteaduskonna professorid
Tartu Ülikooli kehakultuuriteaduskonna vilistlased
Sündinud 1949
Surnud 2015
Javier Pastore

Javier Matías Pastore (sündinud 20. juunil 1989 Córdobas) on Argentina jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Hispaania kõrgliiga klubis Elche.

Klubikarjäär
Ta alustas klubikarjääri kodumaa klubides Talleres ja Huracán. 

2009. aastal suundus ta Itaalia kõrgliiga klubisse Palermo. 

2011. aasta augustis suundus ta Paris Saint-Germaini. Üleminekusumma oli 42 miljonit eurot, mis oli Prantsusmaa klubide kalleim ost.

2018. aasta juulis sõlmis ta viie aasta pikkuse lepingu Romaga, kuid mängis seal vaid kuni hooaja 2020–21 lõpuni.

2021. aasta septembris sõlmis ta üheaastase lepingu Elchega.

Koondisekarjäär
2009. aastal kutsus Argentina koondise toonane peatreener Diego Maradona Pastore rahvusmeeskonda, kus ta tegi debüüdi 25. mail 2010 mängus Kanadaga. 

Ta kuulus Argentina meeskonda 2010. aasta maailmameistrivõistlustel, pääsedes väljakule kahes mängus. 

2015. aasta Copa América poolfinaalis lõi ta värava Paraguayle.

Ta kuulus Argentina koondisse veel ka 2011. aasta Copa Américal ja 2016. aastal Copa América Centenariol.

Saavutused

Klubid
Paris Saint-Germain
 Ligue 1: 2012–13, 2013–14, 2014–15, 2015–16, 2017–18
 Coupe de France: 2016–17, 2017–18
 Coupe de la Ligue: 2013–14, 2014–15, 2015–16, 2016–17, 2017–18
 Prantsusmaa superkarikas: 2013, 2014, 2016, 2017

Viited

Välislingid

Argentina jalgpallurid
US Palermo mängijad
Paris Saint-Germaini jalgpallurid
AS Roma mängijad
Elche CF mängijad
Serie A mängijad
Ligue 1 mängijad
La Liga mängijad
Sündinud 1989
Andres Arens

Andres Arens (sündinud 2. oktoobril 1992) on eesti muusik, trummar. 

Varem on ta trumme mänginud ansamblites Scansi, Apollo 14, Sheepers Creepers ja Defrage. Viimasel ajal mängib trumme ansamblis Clavis.

Eesti trummarid
Sündinud 1992
Omedu sild

Omedu sild on sild Jõgeva maakonnas Mustvee vallas  Aovere-Kallaste-Omedu teel üle Omedu jõe.

Silla ehitas 1956-1957 ENSV Autotranspordi- ja Maanteede Ministeeriumi projektgrupp (insener T. Remmelt).. Enne seda oli seal parv. Sild on kolmesildeline.

Viited

Välislingid

Eesti sillad
Mustvee vald
Matías Fernández

Matías Ariel Fernández Fernández (sündinud 15. mail 1986 Buenos Aireses Argentinas) on Tšiili jalgpallur, kes mängib Colombia kõrgliiga klubis Atlético Junior ja Tšiili jalgpallikoondises poolkaitsja positsioonil.

Klubikarjäär 
Fernández alustas klubikarjääri 12-aastaselt kodumaa klubis Colo-Colo. Klubi põhimeeskonnas tegi ta debüüdi 2004. aastal. Ta lõi esimesel hooajal kaheksa väravat ja valiti hooaja parimaks noormängijaks. 2006. aasta kevad- ja sügishooajal aitas ta klubil tulla Tšiili meistriks. Samal aastal aitas ta klubi Lõuna-Ameerika karikavõistluste finaali, kus kaotati aga kahe mängu kokkuvõttes Mehhiko klubile Pachuca. 2006. aastal valiti ta Tšiili ja Lõuna-Ameerika aasta jalgpalluriks.

2006. aasta oktoobris suundus ta 8,7 miljoni euro eest Hispaania kõrgliiga klubisse Villarreal. Ta ei saanud kolme hooaja jooksul märkimisväärselt mänguaega, kuid esindas hooajal 2007–08, mil liigas saadi teine koht, klubi 30 mängus ja lõi kolm väravat.

2009. aastal sõlmis ta neljaks aastaks lepingu Portugali klubiga Sporting. Aastatel 2009–2012 esindas ta klubi 69 mängus ja lõi 12 väravat.

2012. aasta juulis suundus ta 3,1 miljoni euro eest Itaalia klubisse Fiorentina.

Koondisekarjäär 
2005. aasta juunioride maailmameistrivõistelustel oli ta Tšiili noortekoondise kapten. Debüüdi Tšiili rahvuskoondises tegi ta 2005. aasta oktoobris maailmameistrivõistluste viimases valikmängus Ecuadoriga. Peagi pääses ta Tšiili põhimeeskonda.

Ta on esindanud Tšiilit koondises 2010. aasta maailmameistrivõistlustel ning 2007., 2011. ja 2015. aasta Copa Américal. 2015. aastal võideti Copa América.

Saavutused 
Colo-Colo
Campeonato Nacional: 2006 Apertura, 2006 Clausura
Milan
Supercoppa Italiana: 2016
Necaxa
Copa MX: Clausura 2018
Supercopa MX: 2018

Viited 

Tšiili jalgpallurid
Villarreal CF mängijad
Lissaboni Sportingu jalgpallurid
ACF Fiorentina mängijad
AC Milani mängijad
La Liga mängijad
Primeira Liga mängijad
Serie A mängijad
Sündinud 1986
Michael Bradley

Michael Sheehan Bradley (sündinud 31. juulil 1987 Princetonis, New Jerseys) on USA jalgpallur. Ta mängib Major League Socceri klubis Toronto FC poolkaitsja positsioonil.

2015. aastal valiti ta USA aasta jalgpalluriks.

Tema isa Bob Bradley on jalgpallitreener.

Koondisekarjäär 
Debüüdi USA rahvuskoondises tegi Bradley 26. mail sõprusmängus Venezuela vastu. Esimese värava lõi ta rahvuskoondises 17. oktoobril 2007 sõprusmängus Šveitsi vastu.

FIFA konföderatsioonide karikavõistluste viimases alagrupimängus 21. juunil lõi ta värava Egiptusele. USA pääses alagrupist kolme punktiga edasi poolfinaali. 24. juunil toimunud poolfinaalimängus sai USA üllatusvõidu, kui alistati valitsev Euroopa meister Hispaania. Mängu lõpus sai Bradley punase kaardi, mistõttu pidi ta finaalmängu Brasiilia vastu vahele jätma. USA kaotas finaalis Brasiiliale tulemusega 2:3.

2010. aasta maailmameistrivõistluste teises alagrupimängus 18. juunil lõi ta värava Sloveeniale.

2011. aasta CONCACAF Gold Cupi finaalis 8. juulil viis ta USA 8. minutil Mehhiko vastu juhtima, kuid USA kaotas lõpuks tulemusega 2:4.

2015. aasta CONCACAF Gold Cupi viimases alagrupimängus 13. juulil lõi ta värava Panamale. Poolfinaalimängus 22. juulil lõi ta värava Jamaicale, kuid USA kaotas tulemusega 1:2. Kolmanda koha mängus kaotati penaltiseerias Panamale ja Bradley oli USA üks kolmest mängijast, kes oma penaltilöögil eksis. Alates 2015. aasta turniirist on ta koondise kapten.

Ta tuli USA koondisega võitjaks 2017. aasta CONCACAF Gold Cupil ning Bradley valiti turniiri väärtuslikumaks mängijaks. 2019. aasta CONCACAF Gold Cupi sai USA koondisega teise koha ja ta valiti turniiri sümboolsesse koosseisu.

Saavutused

Klubid
Toronto FC
MLS Cup: 2017
Supporters' Shield: 2017

Rahvuskoondis
USA
CONCACAF Gold Cup: 2007, 2017

Viited

Välislingid 

Ameerika Ühendriikide jalgpallurid
SC Heerenveeni mängijad
Mönchengladbachi Borussia mängijad
Aston Villa FC mängijad
AS Roma mängijad
Bundesliga mängijad
Premier League'i mängijad
Serie A mängijad
Sündinud 1987
Kuusalu pastoraat

Kuusalu pastoraat oli pastoraat Harjumaal Kuusalu kihelkonnas, tänapäevase haldusjaotuse järgi Harju maakonnas Kuusalu vallas.

Pastoraadi peahoone ehitati 18. sajandi lõpus ja on sellisena üks vanemaid pastoraadihooneid Eestis.

Pastoraadi mitmed ehitised (peahoone, karjakastell, kelder, ait, tall-tõllakuur, saun) on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.Peahoone kannatas 24. aprillil 2014 puhkenud tulekahjus. Tänaseks on hoone saanud uue katuse, vahelaed, aknad ja uksed.

Pildid

Viited

Välislingid

 Kuusalu pastoraat
 "Kuusalu pastoraadihoone hävis tulekahjus" Postimees, 24.04.2014

Harjumaa mõisad
Kuusalu kihelkond
Kuusalu vald
Harju maakonna kultuurimälestised
Roheline miil

"Roheline miil" on 1999. aastal esilinastunud film, mille lavastaja oli Frank Darabont ja peaosades olid Tom Hanks, David Morse, Bonnie Hunt, Michael Clarke Duncan ja James Cromwell. Film põhineb Stephen Kingi samanimelisel romaanil.

Sisu

Cold Mountaini vangla surmamõistetute osakonnas hukatakse vangid elektritoolil. Teekond vangikongist hukkamiskambrisse on kaetud rohelise linoleumiga ning kannab nime "Roheline miil". Kui vanglasse satub topeltmõrva eest surmamõistetud John Coffey, ei usu keegi, isegi mitte valvurid, et ta oleks midagi sellist teha suutnud. Coffeyl on mingid ennenägematud võimed ning soov teha head ja teisi aidata. Ta sõbruneb valvur Paul Edgecombiga, kes üritab meest aidata, kui mõistab, et Coffey on  ekslikult süüdi mõistetud.

Välislingid 
 

1999. aasta filmid
Ameerika Ühendriikide filmid
Pensionäride meelevaldus jaanuaris 1993

Pensionäride meeleavaldus jaanuaris 1993 oli pensionäride kolm päeva kestnud meeleavaldus Tallinnas Lossi platsil Toompeal, kus protestiti madala elatisraha (pensioni) vastu. 

Meeleavaldus algas 11. jaanuaril. Toompeale kogunes tuhatkond pensionäri, kes nõudsid valitsuselt elatisraha suurendamist. Pensionärid polnud võimelised elama 260 krooni suuruse elatisrahaga. Meeleavaldajad kandsid loosungeid "Kuidas nälgid, pensionär? Mõõdukalt, ikka mõõdukalt" (vihje tollasele sotsiaalministrile Marju Lauristinile, kes kuulus Mõõdukate erakonda) jms. Meeleavaldus kulges agressiivselt, raevunud pensionärid ähvardasid Marju Lauristini. 13. jaanuaril nõudis peaminister Mart Laar kolmandat päeva kestnud meeleavalduse lõpetamist, sest selle käigus kasutati vägivalda ja ähvardati Vabariigi Valitsuse ja Riigikogu liikmeid. 16. jaanuaril kohtusid peaminister Mart Laar ja sotsiaalminister Marju Lauristin Pensionäride Ühenduse ja Pensionäride Liidu esindajatega ja jõudsid otsusele, et pensione ei suurendata, kuid töötavatelt pensionäridelt pensione ära ei võeta.

Viited

Meeleavaldused
1993. aasta Eestis
Transilvaania vürstkond (1711–1867)

Transilvaania vürstkond, aastast 1765 Transilvaania suurvürstkond, oli Habsburgide monarhia kroonimaa ja Austria keisririigi osa.

Ajalugu 

Suures Türgi sõjas okupeeris Habsburgist keiser Leopold I Osmanite vasalli Transilvaania vürstkonna ja sundis Ungari kuningana vürst Mihály I Apafit tema ülemvõimu tunnistama. Pärast Mihály surma aastal 1690 andis keiser Leopold välja Diploma Leopoldinum, mis liitis Transilvaania territooriumi Habsburgide monarhiaga. Aastal 1697 loobus Mihály poeg ja pärija, vürst Mihály II Apafi lõpuks Transilvaaniast Leopoldi kasuks; üleminek Habsburgide maade hulka kinnitati 1699. aasta Karlowitzi rahuga Püha Liiga ja Osmanite riigi vahel.

Pärast Rákóczi vabadussõja nurjumist sõlmiti aastal 1711 Szatmári rahu: Habsburgide kontroll Transilvaania üle kindlustus ja Transilvaania vürstid asendati Habsburgide keiserlike kuberneridega (Gubernatoren). Aastal 1765 kuulutasid Maria Theresia ja tema poeg keiser Joseph II välja Transilvaania suurvürstkonna, kindlustades Transilvaania eristaatust Habsburgide monarhias, mis loodi Diploma Leopoldinumiga aastal 1691.

Umbes 1734. aastast alates muutus Lõuna-Transilvaania saksakeelsete väljasaadetute Siebenbürger Landler asustusalaks, kes olid krüptoprotestandid Habsburgide Ülem-Austria, Steiermargi ja Kärnteni pärusvaldustest, kes pagendati Habsburgide monarhia idapiirile. Ala ümber Sibiu (Hermannstadt) oli Transilvaania sakside poolt koloniseeritud keskajast saati; siin pidid Landler leppima piirkondadega, mis laastati Suure Türgi sõja ajal.

Enamus Transilvaania rahvastikust olid rumeenlased, paljud neist talupojad, kes töötasid Ungari magnaatidele pärisorjuse ebakindlatel tingimustel. Kuid 1784. aasta Horea, Cloșca ja Crișani ülestõus ning kõik poliitilise võrdsuse nõudmised olid tulutud.

1848. aasta revolutsioonide ajal kutsusid Ungari mässulised üles Transilvaania ja Ungari taasühendamisele — selle vastu olid Avram Iancu juhitud Rumeenia (Valahhia) revolutsionäärid —, aga ka pärisorjuse kaotamisele. Pärast Ungari ülestõusu purustamist jäi Transilvaania mitmeks aastaks sõjaväe haldusesse. Aastal 1853 kaotati Transilvaania sõjaväestatud piiriala, mis eksisteeris aastast 1762, ja liideti taas Transilvaaniaga.

Aastal 1866 hääletas Transilvaania Riigipäev Ungariga ühendamise poolt, mis saavutati jaanuaris 1867. Sellele järgnenud Austria-Ungari kompromissiga (Ausgleich) lõppes Ungari aadli, seekelite ja Transilvaania sakside sajanditepikune autonoomne staatus ja Transilvaania suurvürstkond liidendati Ungari kuningriigiga, mis ise oli István Püha krooni maade koosseisus Kaksikmonarhias.

Piirid 

Enne oma kaotamist aastal 1867 piirnes Transilvaania vürstkond loodes ja läänes Habsburgide Ungari kuningriigiga, kirdes Habsburgide Bukoviinaga, edelas Habsburgide sõjaväestatud piirialaga ning lõunas ja idas Moldaavia ja Valahhia ühendatud vürstkondadega.

Rahvastik

Kubernerid

Vaata ka 

 Transilvaania
 Transilvaania valitsejate loend
 Transilvaania saksid

Transilvaania ajalugu
Ungari ajalugu
Sviatlana Aliaksijevič

Sviatlana Aliaksandraŭna Aliaksijevič (ka Svetlana Aleksijevitš, valgevene keeles Святлана Аляксандраўна Алексіевіч, vene keeles Светлана Александровна Алексиевич; sündinud 31. mail 1948 Stanislavis) on vene keeles kirjutav valgevene ajakirjanik ja kirjanik, kes sai aastal 2015 Nobeli kirjandusauhinna.

Ta sündis 1948. aastal Ukrainas Stanislavis (praegune Ivano-Frankivsk) valgevenelasest isa ja ukrainlannast ema tütrena. Hiljem kolis pere Valgevenesse. Aastal 1965 lõpetas ta Kapatkievičys (Pietrykaŭ rajoonis Homieli oblastis) keskkooli. Seejärel töötas ta sama oblasti Mazyri rajooni koolides kasvatajana ning saksa keele ja ajaloo õpetajana, aga ka Naroŭlia linnas ajakirjanikuna ajalehes Prypiaćkaja Praŭda (Прыпяцкая праўда; tõlkes 'Prypiaći tõde'). 

Aastal 1972 lõpetas ta Valgevene Riikliku Ülikooli ajakirjandusteaduskonna, seejärel asus tööle Biaroza rajooni (Bresti oblastis) ajalehes "Majak kamunismy" (Маяк камунізму; tõlkes 'kommunismi majakas'). Aastatel 1973–1976 töötas ta vabariiklikus ajalehes Selskaja Gazeta (Сельская газета; tõlkes 'maaleht', Eesti Maalehe analoog), aastatel 1976–1984 juhatas ta ajakirja Nioman (Нёман; tõlkes 'Nemunase jõgi') publitsistikaosakonda.

Ta on kriitiline Valgevene presidendi Alaksandr Łukašenka suhtes.
2000. aastal ta emigreerus Valgevenest ning elas üle kümne aasta Itaalias, Prantsusmaal (Pariisis), Saksamaal (Münchenis) ja Rootsis. 2013 naasis ta kodumaale.

Teosed eesti keeles 
 "Tšernobõli palve: tuleviku kroonika" (Чернобыльская молитва (хроника будущего)). Vene keelest tõlkinud ja järelsõna: Andres Ehin. Sari Maalehe Raamat, Tallinn 2006, 336 lk; ISBN 9985643341; Ameerika raamatukriitikute auhind National Book Critics Circle Award 2006
 "Pruugitud aeg (punainimese lõpp)" (Время секонд хэнд). Vene keelest tõlkinud Veronika Einberg. Tänapäev, Tallinn 2014, 432 lk; ISBN 9789949275366
 "Sõda ei ole naise nägu" (У войны не женское лицо). Vene keelest tõlkinud Toomas Kall. Tänapäev, Tallinn 2016, 342 lk; ISBN 9789949850105

Valgevene kirjanikud
Ajakirjanikud
Nobeli kirjandusauhinna laureaadid
Sündinud 1948
Pikaantsu raudteepeatus

Pikaantsu raudteepeatus oli raudteepeatus Valga maakonnas Tartu–Valga raudtee ääres Sangaste vallas Vaalu küla territooriumil (tänapäeval Otepää vallas). 

Peatus asus Puka ja Keeni raudteejaama vahel (kilometraaž 482,66). Avamisel jäi peatus Kuigatsi valda.

Viimane reisirong peatus Pikaantsu raudteepeatuses 2008. aastal, enne Tartu–Valga raudtee remonti minemist. Pärast rongiliikluse taastamist (2010) reisirongid enam Pikaantsu peatuses majandus- ja kommunikatsiooniministeeriumi otsusega ei peatunud. Peatuskoht suleti seda kasutavate reisijate vähesuse tõttu.

Pikaantsu raudteepeatuses oli madal, 20 cm kõrgune ja 75 meetri pikkune perroon, mis lammutati raudteelõigu remondi käigus 2009. aastal. Väike puidust reisijate ooteruum oli lammutati mõni aasta varem.

Viited

Välislingid 
Foto: Pikaantsu raudteepeatus aastal 2003
Infot peatuse kohta; fotod (vene keeles)

Eesti raudteejaamad
Sangaste vald
Jonatan Karjus

Jonatan Karjus (sündinud 28. juunil 1991 Soomes Lohja linnas) on Eesti suhtekorraldaja. 

Ta lõpetas 2010. aastal Antsla Gümnaasiumi ja 2016. aastal Tallinna Ülikooli riigiteaduste erialal. 

Karjus töötas aastatel 2012-2013 Eesti Reformierakonna arendusjuhina. Aastatel 2014-2015 oli ta ajaleht Postimees reporter. 

Aastast 2016 on ta tegutsenud suhtekorraldajana.

Ühiskondlik tegevus 
Karjus on kuulunud Eesti Reformierakonda. 

Karjus on olnud Eesti Orienteerumisliidu juhatuse liige ja noorte ettevõtlusklubi Ärikatel meeskonna liige.

2011–2012 oli Karjus Tallinna Ülikooli üliõpilaskonna volikogu liige ja volikogu majanduskomisjoni liige; Riigiteaduste instituudi nõukogu liige ja arendustoimkonna liige; Riigiteaduste instituudi üliõpilasnõukogu Civitas juhatuse esimees.

2013–2014 teenis Eesti kaitseväes ajateenijana ning sai nooremseersandi auastme ja vanemparameediku väljaõppe.

Isiklikku 
Karjus on orienteerumise Eesti meistrivõistlustelt noorte ja juunioride klassides võitnud 2 kuld-, 2 hõbe- ja 7 pronksmedalit. Karjus kuulub orienteerumisklubisse OK Võru.

Publikatsioonid

Raamatud 

 "Veetka talu lugu, ehk, Kuidas linnatüdrukust metsamoor sai" (kaasautor). Tervise Kodu 2016

Artikleid 
 Pille Laiakask, Jonatan Karjus: pole hääli, pole probleeme?! Postimees, 27. veebruar 2011
 Jonatan Karjus: mis on maratoni fenomen? Postimees, 14. september 2014
 Jonatan Karjus: demokraatia ajakirjanike õlgadel Postimees, 31. oktoober 2019

Viited

Eesti ajakirjanikud
Eesti orienteerujad
Sündinud 1991
Gustav Sergo & Ko

Gustav Sergo & Ko (ka G. Sergo & Ko) oli Eesti laevaühing, mis tegeles eelkõige reisilaevandusega. 

Ühingu peaosanik ja direktor oli Gustav Sergo, koos Rudolf Sergo (1897–1942), Bernhard Sergo (1911–1963) ja Mihkel Sergoga (1878–1954). Kompanii põhialuse moodustas Sergode suguselts eesotsas Johannes Sergo poeg Gustaviga, peale selle kuulusid kompaniisse veel viimase kaks venda Rudolf ja Mihkel Sergod ning Hans Sergo poeg Bernhard Sergo. Kompaniis olid osanikud veel Hiiumaa mees Johannes Koor, Ulrich Alguist Noarootsist ja Haapsalu mehed Aleksander Läntsi, Erich Wast ja Johannes Tammekänd. 

1925. aastal ostis ühing Gustav Sergo & Ko esimese laeva - 8000tonnise auriku „Vendlus", mis aga varsti uppus. 1927. aastal osteti juba 600-tonnine aurik „Valve", millega aeti äri 1929. aastani, kuni laev maha müüdi. 1930. aastal ostis ühing Taanist 2 väikest jääklassiga aurikut (Gustav ja Rudolf), mis hakkasid sõitma Väinamerel. 1930. aasta novembris alustas aurik Gustav Hiiumaa Rohuküla–Heltermaa laevaliinil. ja aurik Rudolf Virtsu ja Kuivastu vahel.

Ühingule väljastas tegutsemisloa Veeteede Valitsus. Ühingul oli mandril kolm töötajat.

Aurik Rudolf hakkas sõitma Virtsu–Kuivastu laevaliinil, mille piletihind oli 60 senti. 1933. aastal langetas ühing Virtsu–Kuivastu laevaliini piletihinda 30 sendile. Aurik Rudolfi pileti ostnu sai kapten Mihkeli loal kruusi õlut tasuta. Konkurentsi tõttu müüs Balti Päästeselts ühingule laeva Polaris. Ühing ristis laeva Viireks. Pärast laeva ostu tõstis ühing Virtsu-Kuivastu liini hinna 75 sendile ning lõpetati tasuta õlle pakkumine.

1932. aastal osteti juure kaks uut aurikut — „Hansi" ja „Juku", ning uute laevaliinidena avati nüüd ühendused Kärdla, Sõrve, Orisaare, Triigi ja Kuressaare–Tallinna laevaliinil.

Ühingule kuulus reisiaurik Ruhno, mis sõitis alates 1930ndate keskelt maist septembrini liinil Tallinn-Haapsalu-Kuivastu-Pärnu-Riia-Stockholm. Lisaks on ühing juhtinud liine Tallinn-Helsingi, Tallinn-Visby-Kopenhaagen, Tallinn-Heltermaa-Orissaare-Triigi-Sõru-Orjaku, Tallinn-Käsmu/Võsu-Sillamäe-Narva Jõesuu-Narva. 1935. aastal osteti kaubaaurik „Hiiula", mis sõitis välissadamate vahel. Reisiaurikuga „Aegna", asuti soomlastega võistlema Tallinn-Helsingi laevaliinil, võistlus lõppes sellega, et käiku jäi vaid Sergode "Aegna" ja soomlaste aurik „Suomi".

Aastaks 1936 oli ühingul 5 liini- ja 2 tramplaeva. 1936. aastal osteti juurde reisiaurikud Kumari ja Ruhno, mis suvekuudeks pandi käiku Stockholm-Haapsalu-Pärnu-Riia vahele kurseerima. 1938. aastal rakendati Ruhno Tallinn-Kopenhaageni laevaliinile, Kumari aga rakendati aga käiku Narva-Kotka laevaliinil.

1937. aastal ostis ühing Gustav Sergo & Ko majandusraskustesse sattunud laevaühingu Balti Päästeselts koos kõikide laevadega (sh. Kassari, Eestimaa, Grenen, Dagmar, Endla, Beta jt). 

Enne 1940. aastat kuulus ühingule 16 laeva.: Abruka, Aegna, Gustav, Hiiula, Juku, Kessu, Rudolf, Ruhno, Sõmeri, Vaindlo, Vilsandi, Viire,  Vohi, Priidik. 1940. aastal ühing natsionaliseeriti. Pärast II maailmasõda tegutses ühing veel mõnda aega Rootsis kaubaveonduses.

Viited

Välislingid

Eesti reederid
Valge Luik (vangla)

Valge luik (; tuntud ka kui VK-240/2, ) on Venemaal Permi krais Solikamskis asuva eriti range režiimiga koloonia mitteametlik nimetus. Kinnipidamisasutuses kannavad karistust vangid, kellele on Venemaal mõistetud eluaegne karistus. Vangla ametlik nimetus on 

Valge Luik on üks viiest Venemaa kinnipidamisasutusest, kus kannavad karistust eluaegsed vangid.

Karistusasutus rajati 1938. aastal ning algselt oli see kasutusel poliitvangide, peamiselt vaimulike, kinnipidamiskohana. Hiljem on seda kasutatud ka tavaliste vangide kinnipidamiskohana.

Asutusega Valge Luik on seotud mitmeid legende, see on olnud elupaigaks paljudele allilma autoriteetidele (vargad seaduses, alates 1955. aastast), sarimõrvaritele ja terroristidele.

Viited

Välislingid
 Solikamski vangla Valge luik (inglise keeles)

Venemaa vanglad
Kaspars Gerhards

Kaspars Gerhards (sündinud 7. veebruaril 1969 Jelgavas) on läti ökonomist ja poliitik (kuuludes erakonda Isamaale ja Vabadusele/LNNK). Alates 23. jaanuarist 2019 on ta põllumajandusminister Arturs Krišjānis Kariņši valitsuses.

Ta lõpetas aastal 1993 Läti Ülikooli majandusteaduskonna. Akadeemiliselt kuulub ta Korporatsiooni Lettonia.

20. detsembrist 2007 kuni 12. märtsini 2009 oli ta Läti majandusministriks (Ivars Godmanise valitsuses). 12. märtsist 2009 kuni 3. novembrini 2010 oli ta Läti transpordiministriks (Valdis Dombrovskise esimeses valitsuses). 5. novembril 2014 sai ta Läti keskkonnaministriks (Laimdota Straujuma teises valitsuses).

Läti põllumajandusministrid
Kolme Tähe ordeni kavalerid
Läti Ülikooli vilistlased
Sündinud 1969
Ibar

Ibar on jõgi Montenegros, Kosovos ja Serbias. 

Jõe pikkus on 276 km, valgala 8059 km².

Ibari jõe ääres asub Mitrovicë.

Välislingid 

Montenegro jõed
Serbia jõed
Kosovo geograafia
Kõrgemad riigikaitsekursused

Kõrgemad riigikaitsekursused (lühend KRKK, inglise ENDC) on Eesti Kaitseministeeriumi korraldatavad kursused. Kursustel käsitletakse Eesti julgeoleku-, välis- ja kaitsepoliitikat, samuti suurendatakse koostööd ja ühiskondlikku sidusust riigi kaitse valdkonnas.

I KRKK toimus novembris 1999. KRKK-d toimuvad aastas kaks korda: kevadel ja sügisel.

Viited

Välislingid
KRKK koduleht

Kaitseministeerium
Eesti sõjandus
Eesti haridus
Andrew Wyeth

Andrew Newell Wyeth (12. juuli 1917 Chadds Ford, Pennsylvania – 16. jaanuar 2009 Chadds Ford, Pennsylvania) oli Ameerika Ühendriikide maalikunstnik.

Andrew Wyeth sündis kunstniku ja raamatuillustraatori N. C. Wyethi perekonnas. Joonistama hakkas ta juba varases lapsepõlves. 15-aastaselt hakkas ta kunsti õppima oma isa stuudios. Juba tema esimene isikunäitus New Yorgis 1937. aastal kujunes edukaks.

Andrew Wyethi maaliloomingu enamik on realistlikus stiilis. Suuremat osa tema loomingust seostatakse regionalism iga. Andrew Wyethi tuntuim maal on 1948. aastal valminud "Christina maailm".

Viited

Ameerika Ühendriikide maalikunstnikud
Sündinud 1917
Surnud 2009
Bel Kaufman

Bella Kaufman (sünninimi Bella Koifman, hüüdnimi Bel Kaufman; 10. mai 1911 Berliin – 25. juuli 2014 New York) oli Ameerika Ühendriikide kirjanik ja õpetaja.

Bel Kaufman sündis Berliinis (ta isa õppis sel ajal Berliini Ülikooli meditsiiniteaduskonnas) Vene juutide perekonnas. Bel Kaufmani emapoolne vanaisa oli jidišikeelne juudi kirjanik Šolem Alejchem. Pärast Esimese maailmasõja algust pöördus perekond 1914. aastal tagasi Odessasse.

1923. aasta detsembris asus Bel Kaufman koos oma vanematega elama Ameerika Ühendriikidesse. 1934. aasta jaanuaris lõpetas ta New Yorgis Hunteri Kolledži, magistrikraadi sai 1936. aastal Columbia Ülikoolis. Ülikooli lõpetamise järel töötas Kaufman õpetajana New Yorgi koolides.

Esimesed jutustused avaldas ta ajakirjanduses 1930. aastate lõpus. 1940. aastatel avaldas ta lühiproosat ajakirjas Esquire.

1965. aastal avaldas Bel Kaufman koolielu kriitiliselt kujutava romaani "Up the down staircase" (eesti keeles "Allakäigutrepist üles" (1968)). Raamatust sai menuk ja see tõlgiti paljudesse keeltesse. 1967. aastal valmis romaani põhjal samanimeline film.

1979. avaldas ta romaani "Love, etc." ja 2013. aastal jutukogu "La tigresse".

Viited

Ameerika Ühendriikide kirjanikud
Ameerika Ühendriikide üle 100-aastased
Sündinud 1911
Surnud 2014
Perekonna ja Traditsiooni Kaitseks

SA Perekonna ja Traditsiooni Kaitseks (lühend SAPTK) on 2011. aastal Tallinnas asutatud Eesti sihtasutus.

Sihtasutuse juhatuse esimees on jurist ja ühiskonnategelane Varro Vooglaid.

Põhikirja järgi on sihtasutuse eesmärk "seista kristlikule õpetusele tuginedes perekonda, moraaliseadust, inimväärikust ja -õigusi ning omandit austava traditsioonilise ühiskonnakorralduse ja Euroopa kultuuripärandi kaitsmise eest kõigis ühiskonnaelu valdkondades".

Sihtasutus oli vastu kooseluseaduse vastuvõtmisele.

Vaata ka
Objektiiv

Viited

Välislingid
Ametlik veebileht

Eesti sihtasutused
Eesti ühiskond
Łyskava loss

Łyskava loss või Lõskava loss (valgevene keeles Лыскаўскі замак) oli kindlustatud loss Valgevenes Bresti oblastis Pružany rajoonis Łyskavas. Lossi varemed on ajaloomälestisena kaitse all.

Lossi arhitektuur

Loss asus 68 × 68 meetri suurusel maa-alala. Lossi ümbritsesid mullast vallid, mis on säilinud tänapäevani. Kõige paremini on säilinud läänepoolne vall, mis oli kaks meetrit kõrge ja kümme meetrit paks. Just selles vallis asus ka lossi sissepääs. Säilinud on ka lõunapoolne vall ja osa idapoolsest vallist. Lossihoovi nurkades asusid kaheksameetrise diameetriga tornid.

Vallist väljaspool piiras lossi vallikraav, mille taga asus uus vall. See oli neli meetrit paks ja 1–1,5 meetrit kõrge. Säilinud on see osalt lossi lõuna- ja lääneküljel. Sellest 90 meetri kaugusel asus kolmas vall, mille juures asus samuti vallikraav. See vall piiras lossi põhjast, lõunast ja läänest, idast kaitses lossi soine jõekallas. Vallides asunud läbipääsusid kaitsesid tornitaolised mullast kõrgendikud.

Lossi ajalugu

Pärast Viciebski vojevoodi Maciej Kłoczko surma andis ta naine Łyskava Bona Sforzale. XVI sajandil asus seal Leedu suurvürstide lauamõis; sinna rajati tõenäeoliselt juba XV sajandi lõpus ka loss. Hoone hävis Põhjasõja ajal, mil aastal 1706 toimus selle juures lahing.

Tänapäeval on säilinud üksnes lossi ümbritsenud muldvallid. Lossi kohta on rohkem infot saadud väljakaevamistel. Esimesed uuringud tehti XIX sajandil, XX sajandi seitsmekümnendatel aastatel uuris lossiaset Michaś Tkačoŭ. Selgus, et kultuurikihi paksus on 40 cm. Väljakaevamistelt leiti telliseid, mille küljes oli lubja ja savi jäänuseid, kahhelplaate ja keraamikat.

Mitme allika põhjal leiti just selle lossi varemetest Bychowieci kroonika käsikiri.

Viited

Välislingid 

Fotod lossivallidest ja info lossi kohta

Valgevene ajalugu
Leedu ajalugu
Valgevene ehitised
Łyskava
Tiit Erm

Tiit Erm (sündinud 18. novembril 1950) on eesti rahvamuusik ja muusikapedagoog. 

1987. aastast on ta Pärnu Muusikakooli kandleõpetaja.

Tiit Erm on Pärnu Kunstide Maja direktor, rahvamuusikaansambli Cantelo juhendaja ja meesansambli Mihklipojad juht.

Ta on olnud rahvusvahelise laste ja noorte vokaalsolistide festivali Kuldleheke direktor.

Tunnustus
2015 Pärnu teenetemärk (kaaluka panuse eest laste ja noorte huvihariduse edendamisel Pärnus)

Viited

Eesti rahvamuusikud
Eesti muusikapedagoogid
Sündinud 1950
Serafimovskoje kalmistu

Serafimovskoje kalmistu (vene Серафимовское кладбище) on kalmistu Peterburis Primorski rajoonis Staraja Derevnja metroopeatuse vahetus läheduses.

Tänapäeval võtab kalmistu enda alla 59 hektarit maad.

Kalmistule maetud tuntud isikuid
Dmitri Bubrihh, keeleteadlane
Aleksandr Demjanenko, näitleja
Nikolai Krjukov, näitleja
Igor Novikov, moodne viievõistleja
Nikolai Panin-Kolomenkin, iluuisutaja
Mihhail Svetin, näitleja
Vassili Struve, egüptoloog

Peterburi
Peterburi kalmistud
Leiger

Leiger on eesti rahvaluulest tuntud müütiline tegelane (vägilane ehk hiid). Leiger on hiiumuistendite peategelane Hiiumaa rahvaluules (Saaremaal on peategelane Suur Tõll).

Tallinnas Kalamajas on vägilase auks nimetatud tänav: Leigeri tänav.

Eesti mütoloogia
Hiiumaa ajalugu
Vereta Jaht

Vereta Jaht on Eesti loodusfotovõistlus. See on päriusjahile sarnanev jaht, kus relvadeks on fotokaamerad, laskemoonaks mälukaardid ning jahisaagiks hulga looma- ja looduspilte. Vereta Jahi põhimõte on, et looduspiltnikud kogunevad kokku lepitud päevadeks ühte Eesti kindlasse paika.Vereta Jahi peakorraldaja on kõikidel aastatel olnud Tiit Hunt. Kõikidel aastatel on Vereta Jahti aidanud korraladada Overall Eesti AS ja RMK. Varem on korraldajate hulgas olnud ka  Eesti Loodusmuuseum.

Esimene võistlus oli 1997, järgmisel aastal jäi see vahele ja pärast seda on toimunud igal aastal.

2020 ja 2021 viidi jaht läbi kahes osas: kevadel said fotograafid liike püüda neile endale meelepärases keskkonnas ja sügisel toimus kokkulepitud kohas ühine traditsiooniline fotovõistlus.

Võistlusel tehakse pilte Eesti jahiloomadest, kelleks on olnud kobras, metssiga, metsis, põder, hirv, ilves, metsis, mäger, teder, saarmas, metssiga, metskurvits, ronk.

Vereta Jahi meistrid 

 1997 – Arne Ader
 1999 – Arne Ader (fotol kobras)
 2000 – Mati Kose (fotol karu)
 2001 – Margus Leivo (fotol metskits)
 2002 – Jarek Jõepera (fotol halljänes)
 2003 – Ingmar Muusikus (fotol metstilder)
 2004 – Heiko Kruusi (fotol hunt)
 2005 – Ingmar Muusikus (fotol suur-kirjurähn)
 2006 – Jüri Pere (fotol mäger)
 2007 – Ingmar Muusikus (fotol sookiur)
 2008 – Indrek Ilomets (fotol metssiga)
 2009 – Ingmar Muusikus (fotol saarmad)
 2010 – Indrek Ilomets (fotol soo-loorkull)
 2011 – Karl Tammiste (ilves, põder, metskits)
 2012 – Kaido Haagen (haug)
 2013 – Ingmar Muusikus (põder)
 2014 – Merje Aru (kuldnokk)
 2015 – Jarek Jõepera (halljänes)
 2016 – Ollar Kallas (mäger)
 2017 – Jarek Jõepera (metskits)
 2018 – Indrek Ilomets (metstilder)
 2019 – Ingmar Muusikus (kobras)
 2020 – Aare Udras (fotol värbkakk)
 2021 – Enel Lepik (fotol liuglev orav)
 2022 – Olavi Hiiemäe (fotol karu)

Viited

Välislingid 
 Tiit Hunt, Vereta Jaht 15, Eesti Loodus 5, 2012

Eesti jahindus
Eesti loodusfotokonkursid
Disaini- ja Arhitektuurigalerii

Disaini- ja Arhitektuurigalerii on Tallinnas aadressil Pärnu maantee 6 asuv kunstigalerii.

Näituseid
...
2010 "Evald Okas 95"
...

Tallinna galeriid
Eesti disain
Eesti arhitektuur
Emajõe raudteepeatus

Emajõe raudteepeatus oli raudteepeatus Tartu maakonnas Tähtvere vallas Vorbuse külas Tapa–Tartu raudtee ääres. Tänapäevase haldusjaotuse järgi jääb see Tartu linna territooriumile.

Peatus asus Kärkna ja Tartu raudteejaama vahel (kilometraaž 420,08), Jänese raudteesilla vahetus läheduses.

Viimane reisirong peatus Emajõe raudteepeatuses 2001. aastal.

Peatuskoht oli varustatud madala (kõrgus 20 cm) 57 meetri pikkuse reisijate ooteplatvormiga, mis lammutati Kärkna–Tartu raudteelõigu remondi ajal 2004. aastal.

Viited

Välislingid
 FOTO: Endine Emajõe raudteepeatus aastal 2002; Baltic Trains Picture Gallery
 Infot peatuse kohta; fotod (vene keeles)

Eesti raudteejaamad