joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Siim Lind

Siim Lind (kuni 1940 Siegfried Lind; 30. jaanuar / 11. veebruar 1899 Orgmetsa mõis, Albu vald, Järvamaa – 30. aprill 1984 New Bedford) oli eesti arstiteadlane.

Õppis Simuna Noorsoo Kasvatuse Seltsi Koolis, Tartu Aleksandri Gümnaasiumis, 1919. aastal lõpetas Hugo Treffneri Gümnaasiumi.

Aastatel 1919–1924 õppis (matrikli nr. 2, lõpetas) Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas. 1935. aastal kaitses Tartu Ülikoolis arstiteaduse doktori kraadi väitekirjaga "Kõhutüüfuse ja paratüüfuse B epidemioloogiast ning nende vastu võitlemise korraldustest välismail ja Eestis". Ta oli Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane.

Ta osales Vabadussõjas. Aastatel 1923–1925 töötas Tartu Ülikooli tervishoiu instituudi abijõuna, 1925–1927 Tartu Ülikooli hügieeni instituudi assistent, 1927–1928 2. Diviisi haigla laborijuhataja Tartus. 1928–1931 Haridus- ja sotsiaalministeeriumi Tervishoiuvalitsuse inspektor, 1931–1932 abidirektor, 1932–1940 Tartu linna tervishoiuarst. 1936–1940 Tartu Ülikooli eradotsent ja dotsent, 1944 professor. 

Põgenes 1944 Saksamaale, oli DP-laagri arst Kemptenis ja Ludwigsburgis, 1949 siirdus USA-sse.

Viited

Kirjandus
 Album academicum universitatis Tartuensis 1918–1944. II köide. Tartu 1994. Lk. 5.

Eesti arstiteadlased
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna professorid
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna vilistlased
Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmed
Hugo Treffneri Gümnaasiumi vilistlased
Vabadussõja veteranid
Eestlased Ameerika Ühendriikides
Eestlased Saksamaal
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1899
Surnud 1984
Ferdinand Linnus

Ferdinand Linnus VR II/3 (kuni 1935 Ferdinand Leinbock, 8/20. mai 1895 Riidaja vald, Viljandimaa – 23. veebruar 1942 Unžlagi vangilaager, Suhhobezvodnoje, Gorki oblast) oli eesti etnoloog, esimene Eesti etnoloogiadoktor (1938) ja Eesti sõjaväelane (leitnant). Võttis osa Vabadussõjast.

1929–1941 oli ta Eesti Rahva Muuseumi direktor.

Ta uuris muuhulgas Eesti vanemat mesinduse ajalugu (metsamesindust).

Valesüüdistuse alusel arreteeriti Linnus 25. juunil 1941 ning ta suri tüüfusesse eeluurimisvanglas Venemaa Gorki oblasti Unžlagis.

Pere
Tema etnoloogist poeg Jüri Linnus (19. jaanuar 1926 Tartu – 12. juuni 1995 Tartu) töötas Nõukogude okputasiooni ajal samuti ERMis, tollase nimega Eesti NSV Riiklikus Etnograafiamuuseumis, muuseumi teadussekretärina.

Viited

Välislingid 
Lühibiograafia
Ohvitseride andmekogu
 

Eesti etnoloogid
Õpetatud Eesti Seltsi liikmed
Eesti Rahva Muuseumi direktorid
Kaitseliidu Tartu maleva liikmed
4. Üksiku Jalaväepataljoni koosseis
Vabadussõja veteranid
Vabadusristi II liigi 3. järgu kavalerid
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna õppejõud
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna vilistlased
Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmed
Eestistatud nimega inimesed
Perekonnanimede kaitseregister
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1895
Surnud 1942
Holsteini meri

Holsteini meri oli endine veekogu, mis hõlmas praeguse Lääne- ja Põhjamere basseini. Meri eksisteeris Kesk-Pleistotseenis, ehk eelviimasel jäävaheajal (umbes 380 000 – 240 000 aastat tagasi).

Meri on nimetatud Saksamaa põhjaosas asuva liidumaa Schleswig-Holsteini järgi, kus vastava mere setteid esmakordselt kirjeldati.
Eestist pole Holsteini mere setteid veel leitud.

Viited 

Läänemeri
Els Aarne

Els Aarne (õieti Else, kuni 1936 Aarmann, 1940. aastast Paemurru; 30. märts 1917 Makiivka (praegu Ukraina, Donetski oblast) – 14. juuni 1995 Tallinn) oli eesti helilooja ja pedagoog.

Ta lõpetas Tallinna Konservatooriumi 1939 muusikapedagoogika erialal (Gustav Ernesaksa klass), 1942 klaverierialal (Theodor Lemba klass) ja 1946 kompositsiooni erialal (Heino Elleri klass). 1939–1945 oli ta Tallinna Õpetajate Seminari, 1944–1974 Konservatooriumi ja lühemat aega Tallinna Muusikakeskkooli muusikateoreetiliste ainete ja üldklaveriõppejõud.

Kirjutanud peamiselt kammermuusikat, aga ka kaks sümfooniat, koorimuusikat ja puhkpillimuusikat.

Ta oli Eesti Heliloojate Liidu liige aastast 1945.

Els Aarne isa oli tehnikateadlane Jaan Aarmann, abikaasa Mart Paemurru. Peeter Paemurru on tema poeg.

Viited

Välislingid 
 

Eesti heliloojad
Eesti muusikapedagoogid
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1917
Surnud 1995
Robin Hobb

Robin Hobb (kodanikunimega Margaret Astrid Lindholm Ogden; sündinud 5. märtsil 1952 Californias) on USA ulmekirjanik. Ta kirjutab peamiselt imeulmet, kuid on kirjutanud ka teadusulmet.

1983–1992 kasutas ta pseudonüümi Megan Lindholm. Robin Hobbi nime all hakkas ta kirjutama 1995. aastal. Praeguseks kasutab ta mõlemat varjunime ja elab USA-s Washingtoni osariigis Tacomas. 2003. aasta seisuga on tema 9 esimest Robin Hobbi nime all avaldatud romaani müüdud üle miljoni eksemplari.

Teosed 
Megan Lindholmina
"The Ki and Vandien Quartet"
Harpy's Flight (1983) 
The Windsingers (1984) 
The Limbreth Gate (1984) 
Luck of the Wheels (1989) 
"Tillu and Kerlew"
The Reindeer People (1988) 
Wolf's Brother (1988) 
Teised raamatud
Wizard of the Pigeons (1985)
Cloven Hooves (1991) 
Alien Earth (1992) 
The Gypsy (1992) koos Steven Brustiga
Lühijutud 
 Cut (Loe online)

Robin Hobbina
Farseeri triloogia 
Salamõrtsuka õpilane (1995)
Kuninglik salamõrtsukas (1996)
Salamõrtsuka teekond (1997)
Liveship Traders Trilogy
Ship of Magic (1998)
The Mad Ship (1999)
Ship of Destiny (2000)
The Tawny Man Trilogy
Fool's Errand (2002)
Golden Fool (2003)
Fool's Fate (2003)
Soldier Son Trilogy
Shaman's Crossing (2005)
Forest Mage (2006)
Renegade's Magic (2007)
Lühijutud
The Inheritance
Homecoming    

Ameerika Ühendriikide ulmekirjanikud
Sündinud 1952
Ühine põllumajanduspoliitika

Ühine põllumajanduspoliitika, ÜPP (inglise Common Agricultural Policy, CAP) oli esimene ühine Euroopa poliitika, mis võeti vastu Rooma leppega 1958. aastal.

Seda nähakse kui kompensatsiooni Prantsusmaale tolliliidu eest, mis hõlmas Saksamaale huvipakkuvaid tööstustooteid.

Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika eesmärk on kindlustada piisav heaolu põllumajandussektoris töötavatele inimestele ja mõõdukad põllumajandustoodete hinnad tarbijatele. Põllumajanduspoliitika, mis tagab maailmaturu hindadest kõrgemad hinnad ühisel põllumajandustoodete siseturul, vastutab hinnatoetussüsteemide eest ja jagab toetusi.
Kõrgemad hinnad on konkurentsivõimelised, sest imporditud põllumajandustoodetele kehtestatakse tollimaks ja lõivud.
Euroopa Liidu ekspordifirmad saavad ekspordihüvitist ühisest Euroopa Liidu eelarvest, kui nad müüvad põllumajandustooteid väljaspool Euroopa Liitu.

Viimastel aastatel on viidud ellu palju reforme, et muuta ÜPP-d keskkonnasõbralikumaks ja sotsiaalpoliitikale suunatumaks. Äärmiselt bürokraatlikke reegleid määrab nõukogu kvalifitseeritud häälteenamus. ÜPP-d hallatakse läbi mitmete töögruppide ja juhtimiskomiteede, kuhu kuuluvad liikmesriikide esindajad. 

Alates Lissaboni lepingu jõustumisest otsustavad põllumajandust puudutavate õigusaktide vastuvõtmise Euroopa Liidu Nõukogu ja Euroopa Parlament koos.

2017. aasta septembris Tallinnas ja Matsalus toimunud Euroopa Liidu ühtse põllumajanduspoliitika tulevikku käsitleval konverentsil tõdeti, et praegune põllumajanduspoliitika ei taga põllumajanduse säästvat arengut ning see vajab põhjalikku muutust.

Vaata ka
 Arengukoostöö

Viited

Välislingid
 
 
 *Põllumajanduse tulevik - Eestimaa Looduse Fond

Allikas: Arengukoostöö- ja humanitaaralase terminoloogia sõnaseletusi

Euroopa Liit
Põllumajanduspoliitika
Harald Busch

Harald Busch (23. august 1902 Tallinn – 1. detsember 1924 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (nooremleitnant) ja piirivalvur. 

Busch võttis osa Vabadussõjast. Ta sai 1919. aastal lipniku ja 1923. aastal nooremleitnandi auastme.

Busch õppis Tartu Ülikoolis agronoomiat 1920–1922 ja õigusteadust 1922–1924. Ta kuulus Eesti Üliõpilaste Seltsi.

Busch astus 21. detsembril 1923 Piirivalve teenistusse, jätkates samal ajal õpinguid Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas. Ta täitis siseministri adjutandi ülesandeid.

1. detsembri riigipöördekatse sündmused
Busch tapeti kommunistide poolt 1924. aasta 1. detsembri riigipöördekatse ajal 10. rügemendi staabis.

Busch maeti sama aasta 4. detsembril. Matusetalitus toimus Tallinna Kaarli kirikus. Kirstud viidi vankritel mööda Kaarli puiesteed Vabaduse väljakule. Sealt viidi osa kirste Tallinna garnisoni ja Vana-Kaarli kalmistule. Busch maeti Vana-Kaarli kalmistule.

Isiklikku
Tema isa oli ajakirjanik ja kirjastaja August Busch.

Viited

Välislingid
Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944
Harald Busch. Eesti ohvitseride andmekogu

Eesti ratsaväeosade koosseis
Vabadussõja veteranid
Eesti piirivalvurid
Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmed
1. detsembri riigipöördekatse ajal Eesti Vabariigi eest langenud
Vana-Kaarli kalmistule maetud
Sündinud 1902
Surnud 1924
Ottomar Maddison

Ottomar Julius Martin Maddison (19/31. märts 1879 Tallinn – 30. jaanuar 1959 Tallinn) oli eesti tehnikateadlane.

Elukäik 
Maddison õppis aastatel 1899–1906 Peterburi teedeinseneride instituudis ja 1918. aastal kaitses samas doktoriväitekirja. Sama õppeasutuse teenistuses oli ta aastatel 1909–1921, aastast 1920 oli ta tehnilise mehaanika professor. Peterburis oli ta ka esimese ja teise polütehnikumi ning sõjaväeinseneride akadeemia õppejõud.

1921. aastal naasis ta Tallinna, kus sai tehnikumi õppejõuks. Ühtlasi oli ta aastatel 1930–1936 Tartu ülikooli õppejõud, 1935. aastast mehaanika ja raudkonstruktsioonide professor. Aastatel 1936–1950 oli ta tehnikaülikooli professor ja aastast 1946 akadeemik.

Maddison oli tegev mitmes ühiskondlikus organisatsioonis, muu hulgas oli ta Riigi Põlevkivitööstuse nõukogu esimees (1927–1931), Tallinna linnavolikogu liige (1927–1934) ning Insenerikoja liige ja selle  Ta kuulus ka Rahvusvahelise Materjalide Proovimise Ühingu ja Rahvusvahelise Sildade ja Kõrgehitiste Ühingu alatistesse komiteedesse.

Tööd 
Instituudi lõpetamisest esimese maailmasõjani projekteeris Maddison Venemaal rohkelt suuri sildu. Koos Andrzej Pszenickiga projekteeris ta Peterburi Dvortsovõi silla ning koos Nikolai Beleljubskiga Kaasani lähe­dal ja Uljanovskis raudteesillad, mis olid esimesed suurte silletega sillad Venemaal. Samuti projekteeris ta kaks silda üle Dnepri jõe, Almatõ lähedal terassilla üle Mašati jõe oru, Pavlodari lähedal silla üle Irtõši jõe ning raudteesildu ja viadukte mujal.

Tunnustus 
1945 Eesti NSV teeneline teadlane

Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 16. juuli 1950 otsusega võeti talt Eesti NSV teenelise teadlase aunimetus ära. Teenelise teadlase aunimetus taastati Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 27. oktoobri 1956 seadlusega.

Isiklikku 
Õigusteadlane Eugen Maddisoo oli Ottomar Maddisoni vend.

Viited

Välislingid 
 

Eesti tehnikateadlased
Venemaa sillaehitajad
Eesti NSV Teaduste Akadeemia liikmed
Tartu Ülikooli tehnikateaduskonna professorid
Tallinna Tehnikaülikooli ehitus- ja mehaanikateaduskonna professorid
Tallinna Tehnikainstituudi professorid
Tallinna kõrgema tehnikumi õppejõud
Insenerikoja nõukogu liikmed
Eesti NSV teenelised teadlased
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1879
Surnud 1959
Georg Martinoff

Georg Olaf Martinoff (8/21. aprill 1910 Tallinn – 7. oktoober 1981 Vancouver) oli eesti arstiteadlane (neuroloog).

Tema isa Bernhard Martinoff oli kaupmees. 1928. aastal lõpetas Georg Martinoff Tallinna Linna Poeglaste Reaalgümnaasiumi, 1928–1934 õppis Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas, 1940. aastal sai meditsiinidoktori kraadi väitekirjaga "Spontaansed subarahnoidaalsed verevalumid". Martinoff kuulus EÜS Põhjalasse.

Ta töötas Tartu Ülikooli närvikliinikus assistendina. 1944. aasta algul läks Soome, kus oli Helsingi nn Eesti intelligentide klubi president, ning siis Rootsi, kus oli 1946. aastal Eesti Rahvusfondi laekur ning juhtis ka Balti Humanistliku Ühingu bürood. Rootsist läks ta 1950. aastal Kanadasse, kus tegutses Vancouveris ärimehena.

Viited

Välislingid
TÜ üliõpilased
Foto

Eesti neuroloogid
Sündinud 1910
Surnud 1981
Korporatsioon Vironia liikmed
EÜS Põhjala liikmed
Eestlased Kanadas
Eesti ettevõtjad
Laste suremuskordaja

Laste suremuskordaja on kuni 5-aastaste (teise kontseptsiooni järgi 1–5-aastaste) laste suremuskordaja, tavaliselt väljendatuna 1000 elussünni kohta. 

See on riigi sotsiaalse arengu ning rahva heaolutaseme üks täpsemaid näitajaid, mis on kõrge vaestes riikides, aga ka näljahäda, haiguste või sõja tõttu kannatavates ühiskondades ning mis väheneb rahvastiku elatustaseme üldise tõusuga.

2006. aastal olid UNICEFi andmeil kõrgeima laste suremuskordajaga riigid järgmised:

 Sierra Leone – 270
 Angola – 260
 Afganistan – 257
 Niger – 253
 Libeeria – 235
 Mali – 217
 Tšaad – 209
 Ekvatoriaal-Guinea – 206
 Kongo DV – 205
 Burkina Faso – 204
 Guinea-Bissau – 200
 Nigeeria – 191
 Burundi – 181
 Sambia – 180
 Kesk-Aafrika Vabariik – 175
 Svaasimaa – 164
 Guinea – 161
 Rwanda – 160
 Kamerun – 149
 Benin – 148

Vaata ka
Laste suremus 

Allikas: Arengukoostöö- ja humanitaaralase terminoloogia sõnaseletusi

Demograafia
Andres Mathiesen

Andres Mathiesen (kuni 1932 Andrei Mathiesen; 19. november/1. detsember 1890 Sindi – 3. mai 1955 Stockholmi lähistel) oli eesti metsateadlane.

Haridus
1904. aastal lõpetas Sindi ministeeriumikooli, 1911. aastal Pärnu linna gümnaasiumi. 1915. aastal lõpetas Peterburi metsainstituudi. 1925–1926 viibis Rockefeller Foundationi stipendiaadina Austrias, Saksamaal, Šveitsis ja Itaalias. 

17. novembril 1928 kaitses ta esimesena Tartu Ülikoolis metsateaduse doktori (dr. rer. silv.) kraadi.

Töö
1915–1918 oli sõjaväeteenistuses. 1918 Tori-Võlla riigimetsa ülem, 1919 Lääne maakonna metsaülem. 1920 veebruarist Metsade Peavalitsuse ülema abi, hiljem ülema kohusetäitja. 1920 augustist Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonna metsaosakonna metsakorralduse õppetooli metsaasjanduse ja geodeesia õpetaja. Õpetas metsatakseerimise, dendroloogia, metsakorralduse ja geodeesia aineid. 1921. aastast metsakorralduse dotsendi kohusetäitja, 1924- aastast erakorraline professor, 1929. aastast metsakorralduse õppetooli korraline professor. 1922. aastast ka põllumajandusteaduskonna dekaani asetäitja, 1927. aastast teaduskonna sekretär, 1928–1937 põllumajandusteaduskonna dekaan. Tartu Ülikooli õppe- ja katsemetskonna juhataja.

Teadustegevus

Uurimusi
Tüve pikuti läbilõike pind kui faktor tüve massi määramiseks, 1925
Kastre-Peravalla kasepuistutest, 1926
Ülikooli õppemetskond, 1927
Mõõtmise täpsusest, 1927
Metsade boniteerimisest kuivendatud soodel, 1928
Riigimetsade Valitsuse uued massitabelid meetermõõtudes, 1930
Puistu kõrgus puistu vanuse asendajana metsakorralduses, 1935
Metsakorralduse arenemine Eestis, 1935
Jahinduse ja metsanduse vahekordadest, 1939

Õpikud ja käsiraamatud
Andrei Mathiesen, Karl Weerberg. Puude ja põõsaste määraja lehtede, pungade ja anatoomiliste tunnuste järgi, 1921
Geodeesia põhijooned, 1930
Metsamehe abiraamat, 1923
Dendroloogia käsiraamat, 1934

Vaata ka
Mathieseni park

Viited

Välislingid 
 

Eesti metsateadlased
Eesti metsaülemad
Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonna dekaanid
Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonna metsandusosakonna professorid
Põllutöökoja liikmed
Eesti Looduseuurijate Seltsi liikmed
Eesti Teadusliku Seltsi Rootsis liikmed
Looduskaitsemärgi kavalerid
Eestlased Rootsis
Stockholmi Metsakalmistule maetud
Sündinud 1890
Surnud 1955
Paul Mielberg

Paul Jegor Eugen Mielberg (6. (vkj)/ 18. märts 1881 Thbilisi – 16. aprill 1942 Gmünd) oli Eesti arhitekt, aastatel 1922–1936 Tartu ülikooli arhitekt.

Elukäik 
Ta lõpetas Peterburi Kunstiakadeemia 1910. aastal kunstniku-arhitektina. Ta töötas aastatel 1911–1916 Peterburis arhitektide Fredrik Lidvalli, Vladimir Seidleri ја Oskar Munzi juures. Aastatel 1916–1920 töötas Kiievi linnavalitsuse teenistuses.

Aastatel 1922–1936 oli ta Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonna ehitusõpetuse dotsent, seejärel eradotsent. Ta osales paljude Tartu Ülikooli hoonete ehitamisel. Paul Mielbergi akvarellid olid esil mitmel näitusel. 

Aastal 1940 lahkus ta Eestist.

Looming
Olisemad hooned, mille Mielberg Tartu ülikoolile projekteeris, olid võimla, mitu kliinikuhoonet ja instituutide hooned. Aastate 1928–1929 projekti järgi Jakobi ja Lutsu tänava nurgale rajatud läbi kahe korruse ulatuv võimla hävis 1941. aastal. 1935. aasta projekti järgi valmis silma- ja nina-kõrva-kurgukliinik Kuperjanovi tänava alguses ning instituudihoonetest valmis vaid kahas Harald Sultsoniga projekteeritud vana keemiahoone.

Mielberg projekteeris Tartusse ka elumaju, muu hulgas ülikooli professorite elumaja Raadil ja hospitaalkliinikute ametnike elumaja Maarjamõisas. 1920. aastatel oli tema projekteeritud elumajadele eeskätt omane heimatstiil ja juugendijärgne teisenemine, nii ka näiteks 1929. aastal Oru tänavale projekteeritud professor Piibu villa puhul. Suurem osa Mielbergi projekteeritud elumajadest on projekteeritud 1930. aastatel ja asuvad Tähtveres, need on ajastule omaselt eeskätt funktsionalismi sugemetega.

Mielbergi projekti järgi ehitati aastatel 1927–1928 Toomemäel ümber ülikooli ajaloomuuseum, tollane raamatukogu, muu hulgas viidi hoone sissepääs lõunaküljele, ehitati uus trepikoda ja raamatute vedamiseks lift. Samuti valmis 1924. aastal Mielbergi projekti järgi Pauluse kiriku uue altariruumi kujundus ning aasta-kaks hiljem omandas tema projekti järgi uue välisilme ülikooli vana kohvik, tollane üliõpilasmaja.

Viited

Eesti arhitektid
Eesti kunstnikud
Tartu Ülikooli arhitektid
Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonna õppejõud
Eestlased Venemaal
Eestlased Saksamaal
Sündinud 1881
Surnud 1942
Eivere mõis

Eivere mõis (saksa keeles Eyefer) oli rüütlimõis Anna kihelkonnas Järvamaal. Tänapäeval jääb kunagine mõis Paide linna territooriumile Järva maakonnas.

Ajalugu
Eivere mõisa mainiti esmakordselt 1552. aastal, mil see kuulus Zoegedele. 1621. aastal sai mõisa omanikuks Pärnu kreisiülem ooberst Richard Rosencrantz. Rosencrantzidele kuulus mõis 1726. aastani. 1776. aastal omandasid mõisa Pilar von Pilchaud. 1836–1919 kuulus mõis Stackelbergidele.

Mõisakompleks

Osa mõisa peahoone müüridest pärineb 18. sajandist, kuid on võimalik, et leidub ka 17. sajandist pärit müüriosi. 19. sajandil hoonet laiendati ja uuendati. Eivere mõisahoone sai praeguse väliskuju 1912. aastal lõppenud ehitustööde käigus.

1942. aastal viidi senise Imastu sõjainvaliidide kodu hoolealused invaliidid üle Paide lähedal asuvasse Eivere mõisa.

Kuni 2000. aastani asus endises härrastemajas lastekodu ja vanurite hooldekodu. 1999. aastal liideti Eivere Hooldekodu Koeru Hooldekoduga. 2003. aastal läks mõisahoone erakätesse ja seal alustati restaureerimistöid, mille eesmärgiks on taastada mõis sellisena, nagu see oli 20. sajandi alguses. Praegu asub härrastemajas hotell.

Mõni kõrvalhoone on säilinud, mõnest on alles varemed.

Välislingid
Eivere mõis Eesti Mõisaportaalis
Eivere hotelli koduleht

Järvamaa mõisad
Paide linn
Anna kihelkond
Stackelbergide mõisad
Patkulite mõisad
Julius Mägiste

Julius Mägiste (kuni 1922. aastani Julius Mälson, 6/19. detsember 1900 Kudina vald, Tartumaa – 11. märts 1978 Lund) oli eesti keeleteadlane.

Elulugu 
Julius Mägiste oli pärit talupidaja perekonnast. Ta õppis Tartus Hugo Treffneri Gümnaasiumis  1913–1915 ja Aleksandri Gümnaasiumis 1915–1918, lõpetas Hugo Treffneri Gümnaasiumi 1919. aastal. 1919–1923 õppis Julius Mägiste Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas algul antiikkeeli ja seejärel soome-ugri keeli, lõpetas magistrina eesti ja läänemeresoome keelte alal.

Ta oli 1920. aastal üliõpilasseltsi  "Veljesto" ja Akadeemilise Emakeele Seltsi asutajaid.

Aastatel 1923–1926 oli ta Tartu Ülikooli stipendiaat (doktorant). Dr. philos. kraadi sai ta 1928. aastal väitekirjaga "oi-, ei- deminutiivid läänemeresoome keelis". Ta oli õppeülesandetäitja aastast 1925 ja erakorraline professor aastast 1929. Aastatel 1932–1944 oli Julius Mägiste Tartu Ülikooli professor. Põgenes 1944. aastal Saksamaale, sealt asus 1945. aastal elama Rootsi. Täitis alates 1947. aastast Lundi Ülikoolis õppeülesandeid, oli aastatel 1950–1967 dotsent. Julius Mägiste algatusel loodi Lundi Ülikooli juurde soome-ugri keelte seminar (instituut), mida ta juhatas aastatel 1954–1967.

Koostas 12-köitelise etümoloogiasõnaraamatu käsikirja "Estnisches etymologisches Wörterbuch" (üle 4000 masinakirjas lehekülje).

Mägiste oli ka Eesti Teadusliku Seltsi Rootsis Lõuna-Rootsi Osakonna auliige.

Artiklid 
 Rahvuslike teaduste edust Eestis, Looming 1937, nr 3, 4

Viited

Kirjandus 
 Paul Ariste, "Julius Mägistet meenutades" – Keel ja Kirjandus 1985, nr 12, lk 744–746
 Valve-Liivi Kingisepp, "Julius Mägiste elutöö ühest tahust" (vana kirjakeele uurimisest) – Keel ja Kirjandus 1997, nr 10, lk 661–673
 "Kirjad üle mere". Mart Lepiku kirjavahetus Julius Mägiste, Karl Ristikivi ja Bernard Kangroga. Koostanud ja kommenteerinud Sirje Olesk. Sari Litteraria, nr 19, Eesti Kirjandusmuuseum, Tartu 2000, 160 lk
 Paul Alvre, "Julius Mägiste sünnist 100 aastat" – Keel ja Kirjandus 2000, nr 12, lk 884–886
 Tryggve Sköld, "Julius Mägiste: mõningaid mälupilte". Tõlkinud Lembit Vaba – samas, lk 886–888
 "Julius Mägiste 100: 19.12.1900–11.03.1978". Koostanud ja saatesõna: Valve-Liivi Kingisepp, Tartu Ülikool 2000, 206 lk

Välislingid 

 
Julius Mägiste virtuaalnäitusel "Kolm keelemeest"
TÜ üliõpilased

Eesti keeleteadlased
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna professorid
Lundi Ülikooli õppejõud
Õpetatud Eesti Seltsi liikmed
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna vilistlased
Hugo Treffneri Gümnaasiumi vilistlased
EYS Veljesto liikmed
Eestistatud nimega inimesed
Perekonnanimede kaitseregister
Vabadussõja veteranid
Eestlased Rootsis
Sündinud 1900
Surnud 1978
Villem Tamm (Auvere)

Villem Tamm (7. november 1862 – 2. märts 1940 Auvere) oli Auvere mõisa omanik.

Auvere mõisnikud
Eesti inimesed
Sündinud 1862
Surnud 1940
Kerttu Soans

Kerttu Soans (kodanikunimega Kerttu Soans-Tammisto; sündinud 9. oktoobril 1961 Tallinnas) on eesti kirjanik, ajakirjanik, dokumentalist ja maalikunstnik.

Kerttu Soans lõpetas 1979. aastal Keila 1. Keskkooli ning Tallinna Pedagoogilise Instituudi kunstiõpetajana ja Tartu Ülikooli ajakirjanikuna kaugõppes 1992. aastal.

Ta on töötanud Eesti Raadios, mitmes ajalehes ja ajakirjas. Alates 1999. aastast on ta vabakutseline kirjanik. 

Ta on Kirjanike Liidu liige.

Looming

Raamatud
"Olivia ja esimene maailm" (2003 ja 2005). Lühijutud. See raamat on ilmunud ka vene keeles (2005).
"Kruubi-Ruudi ja tema inimesed" (2004, üks 5 lasteraamatust, mis kandideeris Eesti Kultuurkapitali kirjanduse aastapreemiale)
"Teistmoodi Sirel" (2005, üks 5 lasteraamatust, mis kandideeris Eesti Kultuurkapitali kirjanduse aastapreemiale)
"Mari ja Jüri 10 ametit" (2007)
"Tere, Nööp!" (2008)
"Külaline vannis" (2008, üks 6 lasteraamatust, mis kandideeris Eesti Kultuurkapitali kirjanduse aastapreemiale)
"Kui ma armastasin tislerit" (2008, jutustused täiskasvanutele, koos kunstnik Kadi Kuremaga) 
"Ingli kübaratrikk" (2009, kahe kaanega raamat, teise poole - "Martti ja Kuldtiib" - autor on Tiia Kõnnussaar). 
"Käolehm ja tibu" (2010)
"Suur või väike Ingel?" (2015, kahe kaanega raamat, teise poole – "Martti läheb kooli" – autor on Tiia Kõnnussaar).
"Inimene puudlinahas" (2016), illustraator Kadi Kurema

Kõigi nimetatud lasteraamatute (väljaarvatud "Ingli kübaratrikk" ja "Suur või väike Ingel?", mille illustratsioonid on teinud Katrin Ehrlich) kunstnik on Urmas Viik. 

Armen Tõuguga kahasse on Kerttu Soans kirjutanud antroposoofiast lähtuva kasvatusalase raamatu "Indigolapsed. Kas uus põlvkond?" See raamat on tõlgitud leedu, vene ja heebrea keelde ja saksa keelde.

2006. ilmus Eesti Raadio 80. aastapäevaks kogumik "Rääkiv plekk-kruus ja teisi raadiojutte", mille koostas Kerttu Soans.

Filmid
Kerttu Soans on olnud "Eesti lugude" sarjas nelja dokumentaalfilmi stsenarist ja režissöör: "Kahe näoga saar", "24/1 ehk alla 7-aastastele keelatud", "Suurem kui sport", "Randvere Leonardo".

Tunnustus
Kolmel korral (raamatutega "Kruubi-Ruudi ja tema inimesed" (2004), "Teistmoodi Sirel" (2005) ja "Külaline vannis" (2008) on Kerttu Soans valitud Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastapreemia nominendiks. Kahel korral on ta valitud Keila linna kultuuripreemia nominendiks.

Isiklikku
Tema vanemad on Olev Soans ja Helvi Jürisson. Tal on tütred Olivia ja Sirel. Tema abikaasa on ajaloolane Peeter Tammisto. Tema poolvend on Peeter Volkonski.

Viited 

Eesti kirjanikud
Eesti ajakirjanikud
Keila Kooli vilistlased
Tallinna Ülikooli vilistlased
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna vilistlased
Sündinud 1961
Elmar Emil Leppik

Elmar Emil Leppik (aastani 1950 Lepik; 21. november/3. detsember 1898 Painküla-Väljaotsa küla, Laiuse khk – 4. veebruar 1978 Beltsville, Maryland, USA) oli eesti bioloog, botaanik, fütopatoloog ja algoloog.

Ta lõpetas Tartu Ülikooli aastal 1926 ja kaitses väitekirja aastal 1928 Zürichis. Aastast 1929 töötas ta Tartu Ülikooli õppejõuna, aastail 1938–1944 professorina. Ta oli ühtlasi Tartu Fütopatoloogia Jaama juhataja aastast 1929. 
Aastast 1947 töötas ta Saksamaal ning aastast 1950 Ameerika Ühendriikides. 

Tal on rida olulisi töid teoreetilise bioloogia alal.

Teoseid
Lepik E. 1941. Einige Fragmente aus der geschichtlichen Entwicklung der ostbaltischen Pilzflora. Tartu R. Ülikooli juures oleva Loodusuurijate Seltsi aruanded (Annales societatis rebus naturae investigandis in Universitate Tartuensi constitutae) 47(1/2): 81–145.
Leppik E. 1955. Some viewpoints on the origin and evolution of flowering plants. Acta Biotheoretica 9(2): 45–56.
Leppik E. 1956. The form and function of numerical patterns in flowers. American Journal of Botany 43: 445–455.
Leppik, E. E. 1957. Hologeny, a complementary concept of phylogeny. Annales Societatis Tartuensis ad Res Naturae Investigandas Constitutae (series nova in excilio condita) 1: 41–51.
Leppik E. 1961. Phyllotaxis, anthotaxis and semataxis. Acta Biotheoretica 14(1/2): 1–28.
Leppik E. 1970. Phylogeny, hologeny and coenogeny, basic concepts of environmental biology. Acta Biotheoretica 23(3-4): 170–193.

Tema kohta
Kalling, Ken 2016. Professor Elmar Leppik taimemürkidest, mesilastest ja õie evolutsioonist. Eesti Loodus 5: 20–23.
Parmasto, Erast 1998. Elmar E. Leppik and Estonian mycology. Folia Cryptogamica Estonica 33: 1–4.
Pärtel, Kadri 2016. Elmar Leppiku raamatukogu. Eesti Loodus 5: 24–25.

Välislingid
Elmar Emil Leppik TLÜAR väliseesti isikud

Eesti bioloogid
Eesti botaanikud
Eesti mükoloogid
Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonna professorid
Eesti Looduseuurijate Seltsi liikmed
Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna vilistlased
Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmed
Vabadussõja veteranid
Eestlased Ameerika Ühendriikides
Sündinud 1898
Surnud 1978
Sotsiaalmaks

Sotsiaalmaks on Eestis riiklik maks pensionikindlustuse ja ravikindlustuse rahastamiseks . Sotsiaalmaksu maksavad tööandjad töötajatele väljamakstud töötasudelt ja muudelt tasudelt ning füüsilisest isikust ettevõtjad oma ettevõtlusest saadud tulult.

Sotsiaalmaksu määr on 33 protsenti maksustatavatelt summadelt, millest 20 protsendi suurune osa kantakse üle riikliku pensionikindlustuse vahenditesse ja 13 protsendi suurune osa riikliku ravikindlustuse vahenditesse. Kui isik on liitunud nüüdseks vabatahtliku kogumispensioni süsteemiga (pensioni II sambaga), siis jaguneb sotsiaalmaksu pensionikindlustuse osa 20 protsenti riikliku pensionikindlustuse ja kohustusliku kogumispensioni vahel, nii et riikliku pensionikindlustuse vahenditesse kantakse 16 protsendi suurune osa ja 4 protsendi suurune osa kantakse isiku pensionikontole Eesti väärtpaberite keskregistris.

Sotsiaalmaks moodustab osa tööjõukuludest. Igalt brutopalga 100 eurolt peab tööandja maksma täiendavalt 33 eurot sotsiaalmaksu ja 1 euro töötuskindlustusmakset (2014. a andmed). Seega tööandja tööjõukulud brutopalga iga 100 euro kohta on 134 eurot. 

Sotsiaalmaksu halduriks on Maksu- ja Tolliamet.

Viited

Välislingid
 Maksu- ja Tolliamet. Sotsiaalmaks
 Raamatupidamis- ja maksuinfoportaal. Sotsiaalmaks

Maksud
Puiatu Erikool

Puiatu Erikool oli erirežiimiline internaatkool raskestikasvatatavatele lastele Viljandimaal Pärsti vallas.

Alates 1958. aastast kuni 2008. aasta augusti lõpuni on koolis õppinud kokku 2347 õpilast.

Kool suleti 31. augustil 2009. Puiatu Erikooli õpilased, kes vajasid kasvatuse eritingimusi, viidi üle Tapa Erikooli, kus sinnamaani õppisid vaid vene õppekeelega eritingimusi vajavad noored.

Kooli nimed läbi aegade 
Alates 1. oktoobrist 1958 Puiatu Erirežiimiline Internaatkool
Alates 1. septembrist 1964 Puiatu Internaatkool
Alates 1. jaanuarist 1965 Puiatu Erikool

Direktorid 
1. oktoober 1958 – 1. märts 1959 ajutine direktor Kaljula Saare
24. veebruar 1959 – 3. märts 1973 Aleksis Kuut
1. märts 1973 – 4. mai 1973 direktori kohusetäitja Väino Loide
1. mai 1973 – 19. august 1974 Eduard Trull
19. august 1974 – 14. august 2005 Mart Kadaja
15. august 2005 – 6. august 2008 Toivo Luik
7. august 2008 – 31. august 2009 Arvo Reedik

Välislingid
Ministeerium lõpetab järelevalve Puiatu erikoolis – Postimees, 20. mai 2008.
Puiatu kooli juht saab õppetöö kehva korralduse eest noomituse – Postimees, 23. mai 2008.
Puiatu kooli juht saab õppetöö kehva korralduse eest noomituse – 23. mai 2008.
Puiatule sadas kaela trobikond etteheidet – Postimees, 26. mai 2008.
Puiatu kooli hirmuvalitsejad lahutatakse kaasõpilastest – Postimees, 27. mai 2008.
Teder taotles riigiprokurörilt kaheksa Puiatu töötaja käitumise uurimist – Postimees, 29. mai 2008.
Puiatu kooli kaheksal töötajal lasub laste peksmise kahtlus – Postimees, 30. mai 2008.
Vastne direktor lubab Puiatu erikoolis korra majja lüüa – Postimees, 30. juuli 2008.
Puiatu õpilased lõhkusid aknaid protesti märgiks – Postimees, 13. oktoober 2008.
Kolmest erikoolist jääb järele vaid üks – Postimees, 23. oktoober 2008.
Õiguskantsler pole endiselt rahul Puiatu erikooliga – Postimees, 20. november 2008
Õiguskantsleri hinnangul lokkab Puiatu erikoolis endiselt vägivald – Sakala, 21. november 2008.
Kahte Puiatu erikooli õpilast karistati sõimamise eest arestiga – Tartu Postimees, 6. jaanuar 2009.
Puiatu erikool pannakse kinni. – Eesti Ekspress 27. veebruar 2009
Riik suleb Puiatu Erikooli – Postimees, 27. veebruar 2009.
Karistamatus kannustab Puiatu kasvandikke mässama – Postimees, 11. mai 2009
Puiatu endine õpetaja süüdistab õiguskantslerit kooli sulgemises – Postimees, 3. august 2009

Eesti endised koolid
Pärsti vald
Mihály Hoppál

Mihály Hoppál (sündinud 31. oktoobril 1942 Kassas) on ungari etnoloog, šamanismi uurija ja semiootik.

Teoseid
Shamans and symbols: Prehistory of semiotics in rock art. Budapest: International Society for Shamanistic Research, 2013
Ethnosemiotics: Approaches to the study of culture. Budapest: Hungarian Association for Semiotic Studies, 2014

Eesti keeles ilmunud
"Šamaanid Aasias ja Euroopas". Eessõna Åke Hultkrantz, ungari keelest tõlkinud Sander Liivak. Tallinn: Varrak, 2003. ISBN 9985306791
"Etnosemiootika". Tõlge Eda Pomozi, autori eessõna ungari keelest tõlkinud Tõnu Kalvet. Tartu: Eesti Kirjandusmuuseum, 2008

Tunnustus
2017 Tartu Ülikooli audoktor semiootika ja folkloristika alal

Etnoloogid
Ungari semiootikud
Tartu ülikooli audoktorid
Sündinud 1942
Ardatov

Ardatov on linn Venemaal Mordva Vabariigis, Ardatovi rajooni halduskeskus. 

Asub Alatõri jõe ääres 114 km Saranskist kirdes. 

Asulat on esmakordselt mainitud 1671. Linnaõigused sai 1780.

2002. aastal oli 66,23% elanikest venelased ja 32,12% mordvalased.

Venemaa linnad
Mordva
AMZ Tur

AMZ Tur (poola keeles 'tarvas') on Poola ettevõttes AMZ Kutno 2007 projekteeritud ja toodetav soomusauto. 

Soomuk töötati välja Poola välismissioonidel teenivate sõjaväelaste vajaduste rahuldamiseks. See on ette nähtud sõjaväelaste transpordiks ja patrullmasinana ohukolletes, eriti Poola vägedele Iraagis ja Afganistanis.

AMZ Tur on 4,87 m pikk, 2,23 m lai ja 2,35 m kõrge. Tühimaass on 4,8, täismass 6,2 tonni. Mootori võimsus on 122 kW ja töömaht 2998 cm³. Sõidukis on ruumi 5 inimesele. Tema katusele saab paigaldada kuulipilduja. Turil on 6 käiku, sealhulgas tagasikäik. Tal on nelikvedu. Kütusepaaki mahub 220 liitrit kütust ja sellega saab sõita 600 km. Ilma ettevalmistuseta saab läbida kuni 70 cm sügavusi veekogusid.

Tur on projekteeritud turvalisema ja kaasaegsema alternatiivina NATOs kasutatud HMMWVle. Ta peab vastu plahvatusele, mis vastab 6 kg dünamiidile.

Turi mehaanilised osad (mootor, jõuülekanne, pidurid) on valmistatud peamiselt Itaalia ettevõttes IVECO.

Hoolimata sõjaväe vajadustest ei olnud 2009. aasta lõpuks tellitud ühtegi Turi. Soomustatud luuresõidukite hankekonkursil ei osaletud. 2008. aasta lõpuks oli valmistatud 5 prototüüpi ja neist 2 oli testide käigus hävitatud.

2008. aastal arendas AMZ Kutno uue suurema versiooni Tur II.

Lingid 

Tur II – ametlik veebileht
Tur – ametlik veebileht

Soomusautod
Poola relvad
Vanemuise tänav

Vanemuise tänav on tänav Tartu kesklinnas. 

Vanemuise tänav on paralleelne Riia tänavaga. See algab Ülikooli tänavalt ja kulgeb edelasse kuni Vaksali tänavani. Tänav ristub Wilhelm Struve, Akadeemia, Pepleri ja Kastani tänavaga.

Varem kuulus Vanemuise tänavasse ka lõik Emajõest Ülikooli tänavani, mis tänapäeval kannab Uueturu tänava nime. Vanemuise tänava pikkus on 1100 meetrit, koos Uueturu tänavaga 1350 meetrit.

Vanemuise tänava ääres asub rida tähelepanuväärseid hooneid: Vanemuise teatri uus ja vana maja, Tartu Kirjanduse Maja (kus oli nõukogude ajal Eesti NSV RJK Tartu osakond, nüüd aga Eesti Kirjanike Liidu Tartu osakond, Tartu NAK ja Eesti Kirjanduse Selts), Tartu Kunstimaja, Jaan Poska Gümnaasium (selles hoones kirjutati alla Tartu rahuleping, mida tähistab ka majale paigutatud mälestustahvel) Kirjandusmuuseum, Tartu Ülikooli Vanemuise tänava õppehoone (milles paiknevad Tartu Ülikooli Zooloogiamuuseum ja Geoloogiamuuseum), Mart Reiniku Gümnaasium ja korp! Fraternitas Estica konvendihoone.

Wilhelm Struve tänava ristumiskohal ulatub Vanemuise tänavani  Tartu Ülikooli Raamatukogu esine plats, mida ilmestavad purskkaevud ja Juri Lotmani mälestusmärk.

Tartu Ülikooli õppehoone vastas jääb Vanemuise ja Tiigi tänava vahele Vanemuise park, mille Vanemuise tänava poolses küljes seisab Jakob Hurda monument.

Ajalugu 

Aia tänav nimetati ümber Vanemuise tänavaks Tartu Linna Töörahva Saadikute Nõukogu Täitevkomitee 16. detsembri 1955. a otsusega nr 361.

Välislingid

Tartu tänavad
Kesklinn (Tartu)
Vaksali
Vanemuise park

Vanemuise park (ka Hurda park, Tiigi park) on park Tartus Vanemuise tänava ja Tiigi tänava vahel. Pargi servas kulgeb ka Õpetaja tänav.

19. sajandi algul oli Vanemuise park ühtlasi Tartu Ülikooli botaanikaaia esimene asukoht. 

Pargis asub Vanemuise tiik, mille järgi on nime saanud Tiigi tänav.

1994. aastal valmis pargi keskel asuv Jakob Hurda monument. Mälestusmärk koosneb madalast graniitalusest ning sellel paiknevast toolil istuva ja lahtist raamatut käes hoidva keeleteadlase graniitskulptuurist. Aluse keskmisele osale on raiutud keelemehe nimi, sellest vasakule sünni- ja paremale surma-aasta. Monumendi autorid on skulptor Jaak Soans ja arhitekt Rein Tomingas.

2016. aastal püstitati Tartu linnavalitsuse otsusel parki ka mälestusmärk pikaaegsele Tartu linnapeale Karl Luigele. Büsti autor on Tõnis Paberit, monumendi arhitekt Uku Põllumaa. Mälestusmärgi kohavaliku määras Luige kunagine elukoht Tiigi tänaval hoones, kus hiljem on paiknenud perekonnaseisuamet.

Pargi vastas Vanemuise tänava ääres asub Tartu Ülikooli Vanemuise tänava õppehoone. Pargi ääres asub ka Vanemuise teatri väike maja.

Viited 

Tartu pargid
Kesklinn (Tartu)
Tiigi tänav (Tartu)

Tiigi tänav on tänav Tartus.

Ta on paralleelne Vanemuise tänavaga, ulatudes Wilhelm Struve tänavast (varem oli see osa Tähe tänavast) kuni Vaksali tänavani.

Tiigi tänav ristub Akadeemia tänava, Pepleri tänava, Õpetaja tänava ja Kastani tänavaga.

Tänav on umbes 860 m pikkune.

Tiigi tänava algusotsas on Eesti Looduseuurijate Seltsi maja, tänava äärde jäävad Tartu Ülikooli Raamatukogu ja Vanemuise park.

Tänav on nime saanud Vanemuise tiigi järgi.

Pildid

Tartu tänavad
Kesklinn (Tartu)
Vaksali
Vaksali tänav

Vaksali tänav on tänav Tartus Vaksali linnaosas.

Tänav algab Riia tänavalt ristmikult, kust vastassuunas kulgeb Kase põik. Vaksali tänav kulgeb paralleelselt raudteega loodesse kuni F. Tuglase tänavani. Tänav on 2070 m pikk.

Vaksali tänavaga ristuvad Vanemuise tänav, Tiigi tänav, Julius Kuperjanovi tänav, Jaan Tõnissoni tänav, Vabriku tänav, Näituse tänav, J. Hurda tänav, J. V. Jannseni tänav, Hiie tänav ja A. H. Tammsaare tänav. Kui välja arvata Näituse tänav, mis ületab Vaksali tänava risti, ristuvad kõik ülejäänud nimetatud tänavad Vaksali tänavaga paremalt.

Vaksali tänava ääres asub Tartu raudteejaam.

Galerii

Viited

Välislingid

Tartu tänavad
Vaksali
Kakerdaja raba

Kakerdaja raba on Järvamaal Järva vallas asuv raba. Ta paikneb Epu-Kakerdi soostikus ja jääb Kõrvemaa maastikukaitsealale.

Rabas esineb arvukalt laukaid. Raba keskosas asub Kakerdi järv, mille pindala on 6,7 hektarit.

Raba on nimetatud järvekauri järgi, keda rahvasuus nimetatakse ka kakerdajaks.

Kakerdaja raba kuulub Epu-Kakerdi turbamaardlasse. Maardlas kaevandatakse turvast, kuid mitte Kakerdaja raba maa-alal.

Vaata ka 

 Kakerdi järv
 kakerdaja
Peraküla-Aegviidu-Ähijärve matkatee
Oandu-Ikla matkatee

Pilte

Viited

Välislingid 

 "Üle Kakerdaja raba" Eesti Loodus, 2006/6

 

Järva maakonna sood
Järva vald
Kamenka

Kamenka on paljude asulate ja geograafilste objektide nimi Venemaal, Ukrainas ja mujal:

Asulad

Venemaal 
Kamenka, linn Penza oblastis, Kamenka rajooni keskus
Kamenka, alev Arhangelski oblastis, Mezeni rajoonis
Kamenka, alev Leningradi oblastis Viiburi rajooni Poljanõ külaasunduses
Kamenka, küla Pihkva oblastis Petseri rajooni Petseri linnaasunduses
...

Jõed 
Kamenka, jõgi Moskvas, Jauza lisajõgi
Kamenka, jõgi Sverdlovski oblastis, Isseti lisajõgi
Kamenka, jõgi Ukrainas, Uži lisajõgi
Kamenka, vooluveekogu Kuriilide Šumšu saarel

Saar 
Kamenka saar, Pihkva järves
Uus-Irboska

Uus-Irboska (vene keeles Новоизборск) on küla Venemaa Pihkva oblasti Petseri rajoonis, Uue-Irboska valla keskus. 

Haldusterritoriaalselt kuulus Uus-Irboska 1918–1940 Petseri maakonda Eesti Vabariigi koosseisus.

Tekkis 19. sajandil Irboska raudteejaama juurde Irboskast umbes 10 km kirde pool. Sealne raudteejaam kandis 1920ndatest kuni 1970ndate alguseni nime Irboska. Tänapäeval kannab raudteejaam nime Uus-Irboska raudteejaam (Новоизборск). 

Aastatel 1944–1956 oli Uus-Irboska linna staatuses.

Vaata ka
Vana-Irboska

Pihkva oblasti külad
Lossi tänav (Tartu)

Lossi tänav (saksa keeles Schlossstrasse) on tänav Tartus, mis ühendab kesklinna ja Toomemäge.

Tänav lähtub Ülikooli tänavast, kulgeb edela suunas Toomemäkke, ristub vasakult Uppsala tänavaga ja lõpeb ristumisega Baeri tänavaga. See on 360 m pikk.

Üle Lossi tänava läheb kaks silda: Inglisild ja Kuradisild.

Lossi tänaval asuvad Heino Elleri nimeline Tartu Muusikakool (Lossi 15) ja Tartu Ülikooli Philosophicumi üks õppehoone (Lossi 3).

2018. aasta mais moodustati varem Lossi tänavale kuulunud tänavalõigust, mis ulatub Tartu Ülikooli ühiskonnateaduste instituudi hoonest (endine sünnitusmaja, varem Lossi 36) Vana Anatoomikumi hooneni Uppsala tänav, mis nüüd Lossi tänavaga ristub.

Ajalugu 
Arheoloog Vilma Trummali hinnangul oli praeguse Lossi tänava kohal tänav juba muinasaja lõpul, 11.–12. sajandil sai see puusillutise. Keskajal algselt Toomemäe järgi Doomi nime kandnud tänava ülemisest osast sai hiljem Schlossstrasse ehk Lossi tänav, alumine ots kandis Schmidestrasse ehk Sepa tänava nime. 

Eesti NSV ajal oli Lossi tänava nimeks Aleksander Lätte tänav (helilooja Aleksander Lätte järgi) 1. oktoobrist 1948 kuni tagasinimetamiseni 1987. aastal.

Galerii

Vaata ka
Riigikohtu hoone

Viited

Kirjandus
 Aili Raendi "Isikunimelised tänavad Tartus" Tln: Eesti Raamat, 1987, lk 49

 
Tartu tänavad
Soome Valge Roosi Rüütliordu

Soome Valge Roosi Rüütliordu (soome keeles Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunta; rootsi keeles Finlands Vita Ros' orden) on ühendus Soome Vabariigis, mille liikmeks võtmisega autasustatakse silmapaistvate teenetega tsiviilisikuid ja sõjaväelasi.

Suurrist koos ketiga antakse peamiselt riigijuhtidele ja seda on antud umbes sajale inimesele. President Mauno Koivisto ajal hakati andma Soome Vabariigi Presidendi abikaasale Soome Valge Roosi Suurrist. Tellervo Koivisto oli esimene soome naine, kes pälvis selle aumärgi.

Valge Roosi Rüütliordu asutas Soome riigihoidja Carl Gustaf Emil Mannerheim 1919. aastal. 

Nimetus tuleb Soome vapil olevast üheksast valgest roosist.

Aumärgid 
 Soome Valge Roosi Rüütliordu suurrist ketiga (kõrgeim autasu)
 Soome Valge Roosi Rüütliordu suurrist
 Soome Valge Roosi Rüütliordu I klassi komandör
 Soome Valge Roosi Rüütliordu komandör
 Soome Valge Roosi Rüütliordu I klassi rüütel
 Soome Valge Roosi Rüütliordu rüütel
 Soome Valge Roosi Rüütliordu teeneterist
 Soome Valge Roosi Rüütliordu I klassi medal kuldristiga
 Soome Valge Roosi Rüütliordu I klassi medal
 Soome Valge Roosi Rüütliordu medal

Ordeni eestlastest kavalerid 

 Valentin Grenz
 Andrei Erikson
Bruno Linneberg
 Richard Jõffert
 Johannes Ivasčenko
 Joann Masik
 Lennart Meri
 Helle Meri
 Toomas Hendrik Ilves
 Evelin Ilves
 Ieva Ilves
 Arnold Rüütel
 Ingrid Rüütel
 Kersti Kaljulaid
 Rudolf Roomann
 Arnold Arnemann
 Jüri Tuulik
 Konstantin Munt
 Oskar Dulder
 Aleksander Anto
 Albert Klaudius
 Oskar Bamberg
 August Schmuul
 Oskar Maasik
 Eskil Rosen
 Herbert Krikk
 Artur Normak
 Paul Lill
 Nikolai Kann
 Hans Pipar
 Jaan Hünerson
 Nikolai Viralu
 Hermann Salza
 Paul Saar (vaimulik)
 Karl Robert Pusta
 Hugo Bernhard Rahamägi
 Herman (Aav)
 Konstantin Päts
 Harald-Adam Velner
 Ernst Tiivel
 Oskar-Hugo Klement
 Otto Karell
 Rudolf Marnot
 Herbert Raidna
 Edgar Hõbemägi
 Karl Kornel

Soome teenetemärgid
Päikki Priha

Päikki Priha (sünninimi Palosuo; sündinud 2. juulil 1948 Helsingis) on soome tekstiilikunstnik, kunstiteaduste doktor. Doktorikraadi teemal «Soome Käsitöö Sõprade Seltsi kirikutekstiilid» kaitses Päikki Priha 1991. aastal.

Päikki Priha on Soome Tarbekunsti kõrgkooli tekstiili- ja rõivadisaini professor.

Looming
Päikki Priha loominguline tegevus algas kohe pärast Tarbekunsti kõrgkooli lõpetamist 1972. aastal. Tema loomingut on paljudes ühiskondlikes hoonetes.

Alates 1982. aastast on Päikki Priha kavandanud kirikutekstiile ligikaudu 40 kirikule, sealhulgas Kuopio, Helsingi, Lapua, Tampere ja Espoo piiskopkondade piiskopirõivad.

Aastatel 1998–2004 kavandas ta kirikutekstiilid Helsingi toomkiriku, selle kabeli ja krüpti jaoks.

Ta on kavandanud Sibeliuse Akadeemia, Jyväskylä ülikooli, Joensuu ülikooli ja Tarbekunsti kõrgkooli rektorite ametirüü.

Päikki Priha osaleb näitustel alates 1973. aastast. Tal on olnud ka mitu isikunäitust.

2.–27. mail 2009 eksponeeriti Päikki Priha kirikutekstiilinäitust "Seitse teerada" EELK Tallinna Jaani kiriku lõunasaalis.

Kirjandus
Maija Forss, Päikki Priha, Kirsti Rantanen, Suvi Ylinen Kankaanpainanta (Espoo : Weilin+Göös, 1979) ISBN 9513518817
Kirkollinen tekstiilitaide : tekstiilien käyttö ja suunnittelu toim. Päikki Priha (Helsinki, 1983) ISBN 9519384065
Päikki Priha Pyhä kaunistus : kirkkotekstiilit Suomen käsityön ystävien toiminnassa 1904-1950 (Helsinki : Taideteollinen Korkeakoulu, 1991) ISBN 9519384464
Päikki Priha Silkkinen seppele : Hanna Loimaranta, tuntematon kirkkotekstiilien taitaja (Helsinki : Taideteollinen korkeakoulu, 1994) ISBN 9519384677
Päikki Priha Rakkaat ystävät : Suomen Käsityön Ystävät 120 vuotta (Helsingissä : Ajatus, 1999) ISBN 951944078x
Langan varassa : Kirsti Rantasen merkkejä ja merkintöjä toim. Päikki Priha (Helsinki : Taideteollinen korkeakoulu, 2000) ISBN 9515580528

Tunnustused
2004. aastal sai Päikki Priha Soome evangeelse luterliku kiriku kultuuripreemia.
2010. aastal andis Helsingi toomkogudus talle kirikukunsti Engeli auhinna.
2015. aastal andis Soome Evangeelne Luterlik Kirik talle Mikael Agricola risti.

Välislingid
 Päikki Priha

 Marju Raabe Kirikutekstiilid mujal ja meil. – Eesti Kirik 09.11.2005
 Lea Jürgenstein Kirikutekstiilid peegeldavad koguduse hinge. – Eesti Kirik 05.04.2006
 Marju Raabe Seitse teerada Tallinna Jaani kirikus. – Eesti Kirik 20.05.2009

Tekstiilikunstnikud 
Soome kunstnikud
Sündinud 1948
Lääne-Eesti paekallas

Lääne-Eesti paekallas (ka Siluri paekallas) on Lääne-Eestist alguse saav horisontaalsihis mööda Läänemere põhja Ojamaani kulgev pankade ahelik.

Paekallas ei moodusta ühtset silmatorkavat ahelikuriba (erinevalt Põhja-Eesti pangast), vaid katkendlikke paeseid mühke. Esilekerkivam ja võimsam on see Ojamaal.
Eesti alale jäävaist tuntuim pangamoodustis on Panga pank (vanemas kirjanduses ka Mustjala pank).

Vaata ka 
Põhja-Eesti pank

Kirjandust 
Tuuling, I. & Tilk, K. Saaremaad ja Gotlandi ühendav klindivöönd. – Eesti Loodus. 2004:06

Regionaalgeoloogia
Türosiin

Türosiin ehk 4-hüdroksüfenüülalaniin (C9H11NO3; lühend Tyr või Y) on aminohape, üks 20 aminohappest, millest rakkudes sünteesitakse valke. Türosiinist toodab organism türoksiini ja muid olulisi fenoolseid ühendeid. Organism saab türosiini moodustada fenüülalaniini hüdroksüülimisel.

Türosiini leidub ka kaseiinis, millest Justus von Liebig selle 1846. aastal avastas.

Aminohapped
Ahja vald (1939)

Ahja vald moodustati alates 1. aprillist 1939. 

Valla piiridesse jäi senise Ahja valla maa-ala (välja arvatud valla Pedaspää osa, Lääniste ja Kõnnu külade maa-alad ning osa Imste ja Sonnatari külade maa-aladest) ja senise Rasina valla maa-ala (välja arvatud Uulika ja Sikakurmu külade piirkond ja osa Issaku soo maa-alast) ning senise Mooste valla Kruusa nr. 205, Annika nr. 83, Kruusavälja nr. 206, Kuusesaare nr. 207, Arnikaveski nr. 208 talude piirkonnad ja talude nr. 209 ja 215 maa-alad ning Ahja metsandiku osa maa-ala.

Vald kuulus Riigivolikogu 52. valimisringkonda, kust valiti Henn Treial.

Ahja vallavanem 1939. aastast oli Oskar Kripson.

Viited

Eesti vallad 1939
615

615. aasta (DCXV) oli 7. sajandi 15. aasta, Juliuse kalendri aasta, mis algas kolmapäeval.

Sündmused
19. oktoober - paavstiks sai Adeodatus I

Sündinud
...

Surnud
Bonifatius IV
Tuulegeneraator

Tuuleturbiin (ka tuuleelektrigeneraator; slängis tuugen (tuulik + elektrigeneraator)) on labamasin, mis muudab tuule ehk voolava õhu liikumise kineetilise energia turbiini võlli pöörlemisenergiaks ehk mehaaniliseks energiaks.

Tuuleturbiin koosneb maastikul masti otsa püstitatud mitmelabalisest rootorist.

Eristatakse üld- ja eriotstarbelisi tuuleturbiine. Eriotstarbelised, näiteks tuuleveskid, võivad olla kohandatud jahvatamiseks, elektrigeneraatorite ajamiteks, vee magestamiseks, tõstmiseks või pumpamiseks.

Üldotstarbelisi tuuleturbiine kasutatakse tuuleelektrijaamades. Rühmiti paigaldatud suuri tuuleturbiine nimetatakse tuuleparkideks.

Laialdaselt kasutatakse tuulikelektrigeneraatoreid võimsusega 1–2 MW, maailma suurimate eksemplaride võimsus on veidi üle 7 MW. Väiksemaid tuuleturbiine kasutatakse ka väiksema võimsusega elektrigeneraatorite 10 W ajamitena.

Ajalugu 

Juba Heron Aleksandriast konstrueeris tuuleratta, kuid seda ei hakatud kasutama. Odava orjatöö tõttu polnud töömasinate leiutamiseks ja täiustamiseks ühiskondlikku survet.

Tuulikud võeti praktikas kasutusele 7. sajandil Sistanis – see on piirkond, mis jääb Iraani, Afganistani ja Pakistani piirile. Nad levisid kiiresti. 1190. aasta paiku nägid neid Süürias ristisõdijad ja tõid nende ehitamise oskuse Euroopasse. Juba 14. sajandil kasutati tuulikuid Reini deltas maa kuivendamiseks.

Esimese tuuleturbiiniga elektrit tootva elektrigeneraatori valmistas 1887. aasta juulis šoti õpetlane James Blyth, et valgustada oma suvilat Marykirkis. Juba mõni kuu hiljem käivitas USA leiutaja Charles Brush esimese automaatse tuuleelektrijaama elektri tootmiseks Ohio osariigis Clevelandis. See oli 18 m kõrge, kaalus 3,6 tonni ja selle võimsus oli 12 kW.

Esimene 100 kW tuuleturbiin hakkas tööle 1931. aastal NSV Liidus Jaltas. See oli tänapäevase rõhtsa teljega tuuleelektrijaamade eelkäija. See oli 30 m kõrge ja ühendatud kohaliku 6,3 kV jaotussüsteemiga. Seadme kasutegur oli 32%, mis ei erine oluliselt tänapäeva tuuleelektrijaamade kasutegurist.

Esimene 1 MW tuuleturbiin hakkas tööle 1941. aasta sügisel USA-s Vermontis. Kuid see jõudis enne rikkiminekut töötada kõigest 1100 tundi. Sõja tõttu oli varuosadest ja materjalidest suur puudus, seega jäi turbiin remontimata.

Õnnetused 
Tuuleturbiinid asuvad tavaliselt inimasustusest kaugel ega vaja oma igapäevaseks hoolduseks spetsialisti juuresolekut. Seetõttu on nendega juhtunud õnnetuste korral inimohvrid suhteliselt haruldased. Kuna tuuleturbiinid on püstitatud kõrgetele mastidele, jäävad need tavaliste tuletõrjevahendite kustutusulatusest välja ja neid on süttimise korral keeruline kustutada. Esineb juhtumeid, kus üks või mitugi tuuliku laba on elektrigeneraatori põlengu tõttu kahjustada saanud või muul põhjusel murdunud. On juhtunud, et tuuleturbiinid pole tormituultele vastu pidanud ning on ümber kukkunud.

Pilte

Vaata ka
 vertikaalse teljega tuuleturbiin
 tiivik
 tuuleveski
 Eesti Tuuletehnoloogia Liit

Viited

Jõumasinad
Turbiinid
Tuuleenergia