joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
AIESEC Eesti

AIESEC Eesti on rahvusvahelise noorteorganisatsiooni AIESEC Eesti haru. 

AIESEC Eesti haru asutati 1989 Tartus Tartu Ülikooli juures. Aastal 1993 viidi peakontor Tallinna.
AIESEC Eesti kontorid asuvad Tallinnas ja Tartus.

AIESECi partnerid Eestis on Coca Cola HBC, Põltsamaa Felix, Valio, CVO Recruitment & Simplika, Mercuri International, Huhtamaki.

Viited

Välislingid
AIESEC Eesti koduleht
AIESECi Facebook
AIESECi vabatahtlik töö ja praktika

Üliõpilasorganisatsioonid
ANK '64

ANK '64 oli aastatel 1964–1969 Tallinnas tegutsenud kunstirühmitus, millele panid alused Eesti Riikliku Kunstiinstituudi (ERKI) lõpetanud üliõpilased.

Rühmitusse kuulusid Jüri Arrak, Kristiina Kaasik, Tõnis Laanemaa, Malle Leis, Marju Mutsu, Enno Ootsing, Tiiu Pallo-Vaik, Vello Tamm, Aili Vint ja Tõnis Vint . 

Rühmituse nime ANK võis lahti lugeda mitmeti, noortele kunstnikele oligi see võimalusterohke sõnademäng. 

Rühmitus ei viljelenud mingit kindlat kunstistiili, kunstiteostes kajastati noortekultuuriga seotut, opkunsti. 

Rühmituse liikmed kuulasid ja ka pidasid loenguid 20. sajandi kunstist. Rühmituse liikmed olid seotud Leningradi ja Moskva underground-kunstnikega.

Esimene rühmituse näitus toimus 1964. aastal Estonia teatri ruumes.

Vaata ka
1960. aasta kunstirühmitis (Tartus)
SOUP '69
Eesti kunst

Viited

Välislingid 
 Jüri Arrak, Pildike ANKist, Eesti Ekspress, 21.04.1995
 Leonhard Lapin, ANKiga-ANKita, Eesti Ekspress, 21.04.1995
 Tõnis Tatar. Igatsus kommunikatiivse ühtsuse järele. Sirp, 12. detsember 2013]

Eesti kunst
Kunstirühmitused
Allan Pettersson

Gustaf Allan Pettersson (19. september 1911 – 20. juuni 1980) oli Rootsi helilooja.

Ta sündis sepa neljalapselises perekonnas Granhammari mõisas umbes 35 km kaugusel Stockholmist, kuid kasvas vaestes oludes üles Stockholmis, kuhu jäi kogu eluks. Ta ütles ise oma lapsepõlve kohta, et ta pidi muusika asemel õppima sepatööd, tema isa oli alkohoolik, kuid ema vaga naine, kes laulis ja mängis oma lastega.

1930. aastal hakkas ta õppima viiuli- ja vioolamängu ning kontrapunkti ja harmooniat Stockholmi konservatooriumis. Ta sai silmapaistvaks vioolamängijaks, kuid juba 1930. aastatel hakkas kirjutama ka laule ja kammermuusikat. Teise maailmasõja puhkedes õppis ta Pariisis vioolat. 1940. aastatel töötas ta viiuldajana Stockholmi Kontserdiühingu orkestris ja võttis komponeerimise eratunde Karl-Birger Blomdahlilt ja Otto Olssonilt. Tema tähtsamad teosed sellest kümnendist olid 24 laulu tsüklis "Barfotasånger" ('paljajalu laulud'; 1943–1945) ning kontsert viiulile ja keelpillikvartetile (1949).

1951. aastal kirjutas ta esimese oma seitsmeteistkümnest sümfooniast, kuid jättis selle lõpetamata. Samal aastal läks ta Pariisi kompositsiooni õppima. Rootsi naasis ta 1953. aastal ja sel aastal diagnoositi ta polüartriit. 1962. aastaks, kui valmis tema viies sümfoonia, oli ta tervis tõsiselt halvenenud. Petterssoni edukaim teos oli tema seitsmes sümfoonia (1966–1967), mille esitusi on rohkem salvestatud kui tema teisi teoseid ning mis tõi talle rahvusvahelise tuntuse.

1970. aastal oli ta pärast üheksanda sümfoonia valmimist üheksa kuud haiglaravil, kus alustas kümnenda kirjutamist. See valmis 1972. Oma elu viimasel kümnendil kirjutas ta veel kaheteistkümnenda sümfoonia (1973) segakoorile ja orkestrile, kantaadi "Vox Humana" Ladina-Ameerika luuletajate tekstidele (1974), kontserdid viiulile ja orkestrile (1977–1978) ning vioolale ja orkestrile (1979).

Petterssoni seitsmeteistkümnes sümfoonia jäi lõpetamata, kui ta 68-aastaselt suri.

Rootsi heliloojad
Sündinud 1911
Surnud 1980
Viru Keemia Grupp

Viru Keemia Grupp (VKG) on Eesti põlevkivitööstuse, elektritootmise ja avalike kommunaalteenuste valdusettevõte (inglise holding group).

AS Viru Keemia Grupp  kujunes ASi Kiviteri baasil, pärast ASi Kiviteri vara ostmist enne selle pankrotti. VKG kuulub Eesti suurimate tööstusettevõtete hulka. Viimase kümne aasta jooksul on tootmise kaasajastamisesse ja laiendamisesse investeeritud 800 miljonit eurot. Sealhulgas 2014. aastal 99 miljonit ja 2015. aastal 70 miljonit eurot.

Tegevusala 
VKG peamiseks tegevusalaks on põlevkiviõli ning soojus- ja elektrienergia tootmine. Kontsern on Eesti suurim põlevkiviõli ja -kemikaalide tootja. VKG katab kogu põlevkiviahela alates selle kaevandamisest ja ümbertöötamisest kuni peenkemikaalide turustamiseni.

Ettevõtte tütarettevõtted on VKG Oil AS, VKG Kaevandused OÜ, VKG Transport AS, VKG Energia OÜ, VKG Soojus AS, Viru RMT OÜ, VKG Elektrivõrgud OÜ, VKG Elektriehitus AS, VKG Plokk OÜ.

Viru Keemia Grupi juures tegutseb ka eraldi investeerimisüksus VKG Invest, mis keskendub peamiselt kinnisvarasse investeerimisse. Ettevõttele kuuluvad muuseas Stockmanni Tallinnas ja Riias asuvad kaubamajad.

Põlevkiviõli tootmine 
Põlevkiviõli tootmise tütarettevõte on VKG Oil. Ettevõte kasutab kahte erinevat protsessi: Kiviter ja Petroter.

Ettevõte testis ka, kuid otsustas mitte kasutusele võtta Alberta Taciuki protsessi. Kokku töötleb VKG Oil aastas 2 miljonit tonni põlevkivi ning toodab 250 000 tonni põlevkiviõli.

Viited

Välislingid 

 Ettevõtte koduleht

Eesti energeetikaettevõtted
Eesti keemiatööstusettevõtted
Eesti põlevkivitööstus
Eesti muusika

Eestlaste laulmist ja tantsimist mainis esmakordselt Saxo Grammaticus "Gesta Danorumis" (1179. aastal). Saxo jutustab eesti sõdalastest, kes laulsid öösiti eepilise lahingu ootel. 

Eesti folkmuusika traditsioon on üldiselt kaheks perioodiks jagatud. Vanemaid folklaule kutsutakse ka regilauludeks, mille poeetilist meetrikat, regivärssi, kannavad kõigi balti-soome rahvaste traditsioonid. Regilaulud olid eestlaste seas laialt levinud kuni 18. sajandini, mil need hakkasid rütmikate folklauludega asenduma. Kutselised Eesti muusikud kerkisid esile 19. sajandi lõpus Eesti rahvusliku ärkamise ajal. Tänapäeval on rahvusvaheliselt kõige tuntumad Eesti heliloojad Arvo Pärt ja Veljo Tormis.

Rahva- ehk folkmuusika
Eesti regilaule on laialdaselt salvestatud ja õpitud, eriti neid, mida laulsid naised. Need võivad esineda mitmes vormis, sealhulgas ka töölauludena, ballaadidena ning eepiliste legendidena. Suure osa regivärsi varajasest teaduslikust uurimisest tegi 1860. aastail Friedrich Reinhold Kreutzwald, kes kasutas neid Eesti rahvuseepose "Kalevipoeg" koostamisel. Siiski oli regilaul 20. sajandiks enamikus Eestist kadunud, selle elavaid traditsioone esines veel ainult Setumaal ja Kihnus. 

Traditsioonilised tuulepillid (inglise wind instruments), mis põlvnesid pillidest, mida mängisid karjused, olid vanasti laialt levinud, kuid nüüdisajal mängitakse neid harva. Muid pille, sealhulgas viiulit, kannelt (zither: eesti tõlkes tsitter), kontsertiinat ja akordioni, kasutatakse polka või muu tantsumuusika mängimiseks. 

Kannel on eesti rahvapill, mis on praegu populaarsem Ameerika eestlaste seas kui oma kodumaal. Ometi kuuluvad Eesti kandlemängijate sekka Igor Tõnurist ja Tuule Kann.

Vaata ka 
 Eesti Eurovisiooni lauluvõistlusel
 Eesti ooperilauljate loend
 Eesti laulude nimestik

Viited

Välislingid 

 Eesti muusikalugu: lühiülevaade Eesti Muusika Infokeskus
 Evi Arujärv "Kui muusika on lukus" Sirp, 22. september 2017
Leszek Drogosz

Leszek Melchior Drogosz [l'ešek m'elhior dr'ogoš] (6. jaanuar 1933 Kielce – 7. september 2012 Kielce) oli Poola poksija ja filminäitleja.

Drogosz oli kokku kaheksakordne Poola meister – I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 1952. aastal ning  II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) aastatel 1954–1955, 1958, 1960–1961, 1964 ja 1967. Ta esindas aastatel 1952–1960 maavõistlustel Poolat 33 korda ning võitis neist 30 ja kaotas 3 kohtumist.

Drogosz sai II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) pronksmedali 1960. aasta Rooma olümpiamängude poksivõistlustel, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Juri Radonjakile (NSV Liit) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja.

Ta osales sulgkaalus (kuni 57 kg) 1952. aasta Helsingi olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Sergio Caprarile (Itaalia) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 1956. aasta Melbourne'i olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 2. ringis hilisemale kuldmedali- ja olümpiavõitjale Vladimir Jengibarjanile (NSV Liit) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.

Drogosz võitis I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 10. Euroopa meistrivõistlustel (Varssavi, 1953) ning II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) 11. Euroopa meistrivõistlustel (Lääne-Berliin, 1955) ja 13. Euroopa meistrivõistlustel (Luzern, 1959) kuldmedali ning tuli Euroopa meistriks.

Drogosz on tegutsenud ka filminäitlejana. Ta on mänginud 15-s Poola filmis, sh ka mitmes poksiteemalises filmis.

Viited

Välislingid
 
Leszek Drogosz filmid lehel Internet Movie Database. Inglise keeles

Poola poksijad
Poola näitlejad
Sündinud 1933
Surnud 2012
Tor Ulven

Tor Ulven (14. mai 1953 Oslo – 18. mai 1995 Oslo) oli norra kirjanik.

Ulven debüteeris 1977. aastal luulekoguga "Skyggen av urfuglen" ("Iidse linnu vari"), tema varast loomingut mõjutas suures osas André Breton ja sürrealism. 1980. aastatel kujunes Ulvenil välja oma eripärane kirjutamisstiil, mis on väga minimalistlik. Tema luule tegeleb peamiselt surma, tühjuse ja eksistentsiaalse ängiga. Peale luuletuste on ta ka kirjutanud ka lühiproosat, esseesid ja ühe romaani. Tor Ulvenit peetakse üheks 20. sajandi Norra olulisemaks ja omapärasemaks autoriks.

Teosed
 1977 Skyggen av urfuglen (luulekogu)
 1980 Etter oss, tegn (luulekogu)
 1981 Forsvinningspunkt (luulekogu)
 1987 Det tålmodige (luulekogu)
 1988 Gravgaver (lühiproosa)
 1989 Søppelsolen (luulekogu)
 1990 Nei, ikke det (novellid)
 1991 Fortæring (proosaluule kogu)
 1993 Avløsning (romaan)
 1994 Vente og ikke se (novellid)
 1995 Stein og speil (proosaluule kogu)
 1996 Etterlatte dikt (luulekogu)
 1997 Essays (esseed)
 2000 Samlede dikt (kogutud luuletused)
 2001 Prosa i samling (kogutud proosateosed)

Teosed eesti keeles
 2012 "Sinagi kuulud kiviaega. Også du hører til steinalderen", tõlkinud Carolina Pihelgas (kakskeelne valikkogu)

Tunnustus
 1987 Gyldendals legat
 1990 Hartvig Kirans minnepris
 1993 Obstfelderprisen
 1995 Doblougprisen

Viited

Norra kirjanikud
Norra luuletajad
Sündinud 1953
Surnud 1995
Georg (Saksi hertsog)

Georg, ka Georg Habemik (saksa Georg der Bärtige; 27. august 1471 Meißen – 17. aprill 1539 Dresden) oli Saksi hertsog 1500–1539 Wettini dünastia albertiini liinist. 

Georg sündis Meißenis hertsog Albrecht Vapra pojana ning seoses isa viibimisega sõjaretkedel osales hertsogiriigi valitsemises juba 1488. aastast. Tema noorem vend Heinrich päris võimu osa Friisimaa üle, ent 1505. aastal leppisid vennad kokku, et Georg saab võimu ka Friisimaa valduste üle, samas kui Heinrich piirdub Freibergi ja Wolkensteini ametkondade valitsemisega Saksimaal.

Georg oli haritud valitseja, ta oskas ladina keelt ning huvitus usuasjust. 1520. aastatel kujunes temast üks veendunumaid Martin Lutheri poliitika vastaseid, sest kuigi ta toetas katoliku kiriku reformimist, ei soovinud ta nii radikaalseid uuendusi nagu Luther. Kuni surmani püüdis Georg reformatsiooni oma valdustes takistada ning lasi Leipzigi ja Dresdeni trükikodades välja anda rohkelt luterlusevastast kirjandust, mõni nendest traktaatidest oli ka tema enda kirjutatud. Georgi kirikureformipoliitika polnud siiski kuigi edukas, sest luterluse keskus Wittenberg asus tema valduste vahetus läheduses ning 1520. ja 1530. aastatel oli keiser Karl V poliitiline tegevus impeeriumis väga piiratud, kuna ta viibis enamasti Hispaanias.

Georg oli 38 aastat abielus Poola kuninga Kazimierz IV tütre Barbaraga. Kui too 1534. aastal suri, kasvatas Georg endale leina märgiks habeme, mille tõttu sai ka oma hüüdnime. Georgi katoliiklik reformipoliitika ei jätkunud pärast tema surma, sest tema mõlemad pojad, Johann ja Friedrich, surid enne teda. Tema valdustes päris võimu luterlikult meelestatud vend Heinrich Vaga, kes viis seal läbi reformatsiooni.

Georgi teine noorem vend Friedrich oli 1498–1510 Saksa ordu kõrgmeister. Saksi kuurvürst Friedrich Tark oli tema onupoeg.

Saksimaa hertsogid
Sündinud 1471
Surnud 1539
Wettinid
Henn Tiivel

Henn Tiivel (sündinud 14. mail 1937 Valgamaal Helme vallas) on Eesti rahvatantsujuht ja üldtantsupidude korraldaja.

Esimene kokkupuude tantsuga oli tal Hummuli algkoolis, kus õpetaja Juta Talviste õpetas talle ja teistele õpilastele võimlemist, tantsu ja ringmängu . Kõrghariduse omandas Tallinna Pedagoogilises Instituudis, mille lõpetas tööõpetuse, joonistamise ja joonestamise õpetaja kutsega. 

Henn Tiivel on osalenud alates 1970. aastast üldtantsupidude korraldamisel.  Oli aastal 2009 üldtantsupeo idee autor ja peo aujuht.  

Tiivel on olnud pikaaegne Tartu Ülikooli Rahvakunstiansambli treener.

Ta nõustab Pärnus tegutsevat rahvatantsurühma Tuurit-Tuurit .

Ta on töötanud ka Tartu 5. Keskkoolis joonestamise ja kunstiajaloo õpetajana.

Tunnustus
2004 Valgetähe III klassi teenetemärk
2009 Anna Raudkatsi rahvatantsustipendium

Viited

Välislingid
Tantsijad räägivad oma keelt Järva Teataja, 22. aprill 2006.
 Henn Tiivel – 75. Kultuur ja Elu nr 2, 2012

Eesti tantsupedagoogid
Valgetähe III klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti õpetajad
Sündinud 1937
Järva Teataja

Järva Teataja on Eesti kohalik ajaleht, mis ilmub Järva maakonnas ja kajastab maakonna sündmusi. Ajalehe väljaandja on AS Eesti Meedia.

Järva Teataja asutati 1926. aastal põllumeeste ja asunike häälekandjana, kuid muutus mõne aastaga kogu Järvamaa häälekandjaks. 

Lehest saab lugeja aimu Järva maakonna inimestest, majandusest, poliitikast, kultuurist, koolielust, spordisaavutustest. Ajaleht ilmub kolm korda nädalas: teisipäeval, neljapäeval ja laupäeval. 

Ajalehe toimetus asub Paides. Ajalehe peatoimetaja on Tiit Reinberg.

Nimed
Lehel on aegade jooksul olnud mitmeid nimesid:
1926–1940 Järva Teataja
1941 Töötav Järvalane
1941–1944 Järva Teataja
1944–1945 Uus Järvalane
1945–1950 Järvalane
1951–1956 Stalinlik tee
1956–1989 Võitlev Sõna
aastast 1989 Järva Teataja

Viited

Välislingid
Järva Teataja veebiväljaanne (vaadatud 19.01.2013)
AS Eesti Meedia koduleht

Järva maakond
Paide
Eesti ajalehed
Leegajus

Leegajus oli aastatel 1971–1995 tegutsenud eesti rahvamuusikaansambel. 

Ansambel viljeles ehedat rahvalaulu ja rahvapillimuusikat. Esitati ka leedu, läti, vene, liivi, vadja, isuri, karjala, vepsa, soome muusikat. Eheda rahvamuusika saavutamiseks tegid nad eeltööd muuseumifondides.

Enamiku tegutsemisaja jooksul (1972–1992) oli neil umbes 20 liiget.

Ansambli kunstilised juhid on olnud Igor Tõnurist, Kristin Kuutma.

Tunnustused
1977 NSV Liidu taidlusfestivali laureaat

Viited

Viited 

Eesti rahvamuusikaansamblid
M252 miinipilduja

M252 on Ameerika Ühendriikides Suurbritannia algversiooni L16 järgi valmistatud 81mm kerge miinipilduja.

Miinipilduja on tüüpilise ehitusega. Kasutusele võetud vanema miinipilduja M29 asemel 1986.–1987. aastal. 2011. aastal valmis uus kergematest materjalidest versioon M252A1.

Taktikalis-tehnilised andmed:

 Kaliiber 81 mm
 Raua pikkus 1270 mm
 Laskekaugus 93-5935 m
 Maksimaalne laskekiirus 20 lasku/min
 Kestev laskekiirus 8–15 lasku/min
 Kaal 41,3 kg
 Meeskond 5 inimest

Miinipildujad
B-455

B-455 on Iisraelis Soltami tehases (Soome Tampella tehase mudeli järgi) valmistatud 81 mm miinipilduja.

Põhilised taktikalis-tehnilised andmed 

 Kaliiber 81 mm
 Maksimaalne laskekaugus 4900 m
 Laskekiirus 15–20 lasku/min
 Kaal 45 kg
 Meeskond 5

Välislingid 

 http://www.mil.ee/et/kaitsevagi/tehnika/relvad/81-mm-miinipilduja

Miinipildujad
Anthony Head

Anthony Stewart Head (sündinud 20. veebruaril 1954 Londonis Camden Townis) on inglise näitleja ja muusik. 

Suurbritannias sai ta tuntuks osalemisega Nescafé Gold Blendi (USA-s Taster's Choice) telereklaamides. Tänapäeval teatakse teda eelkõige rollide tõttu teleseriaalides "Vampiiritapja Buffy" (Buffy õpetaja Rupert Giles) ja "Merlin" (vana kuningas Uther Pendragon). Muuhulgas on ta mänginud ka filmides "Sweeney Todd: Fleet Streeti deemonlik habemeajaja" ning "Raudne leedi" (asepeaminister Geoffrey Howe).

1984. aastast on Anthony Headi elukaaslane Sarah Fisher. Neil on kaks last, Emily ja Daisy Head, kes on samuti näitlejad. Anthony Headi vanem vend on laulja Murray Head.

Anthony Headi isa oli dokumentaalfilmirežissöör Stewart Murray Head (1919–2009) ja ema näitleja Helen Shingler.

Muusika
 "Sweet Transvestite" (1991, singel) 
 "Music for Elevators" (2002, album)

Välislingid
 Anthony Headi koduleht

Suurbritannia näitlejad
Suurbritannia muusikud
Sündinud 1954
Kivijärve mõis

Kivijärve mõis (saksa keeles Kibbijerw) oli mõis Tartumaal Laiuse kihelkonnas. Tänapäeval kuulub kunagise mõisa asukoht Jõgeva maakonda. Kivijärve karjamõis oli Lemuvere (saksa keeles Lemmofer).

Ajalugu
Mõisa on esmakordselt mainitud 1406. aastal. Hiljem kuulus see von Strykkide, von Bockide, Wrangellide jt suguvõsadele. 1799. aastal ostis mõisa leitnant Woldemar von Pistohlkors, 1809–1859 oli see Samson-Himmelstjernade käes. Viimane omanik enne võõrandamist oli Erich von Oettingen.

Mõisaansambel
Mõisa peahoone on hävinud, ümberehitatuna on säilinud mõned kõrvalhooned.

Viited

Kirjandus
Praust, Valdo. Tartumaa mõisad. Tallinn: Tänapäev, 2008. Lk 138-9.
Särg. Alo. Jõgevamaa mõisad ja mõisnikud. Tallinn: Argo, 2012.
Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 250 .

Pahlenite mõisad
Tartumaa mõisad
Laiuse kihelkond
Jõgeva vald
Pistohlkorside mõisad
Strykide mõisad
Mr. Bean (seriaal)

"Mr. Bean" on Briti komöödiasari, mille peategelane on Mr. Bean (osatäitja Rowan Atkinson).

Sarja stsenaariumi on kirjutanud Rowan Atkinson, Robin Driscoll, Richard Curtis ja Ben Elton. 

Esimene jagu anti eetrisse 1. jaanuaril 1990. Kokku tehti 15 jagu, viimane neist läks eetrisse 15. detsembril 1995. Iga jao pikkus oli 25 minutit.

Sarja järjena ja Mr. Beani tegelaskuju kasutades on hiljem tehtud animasari ja kaks täispikka mängufilmi.

Mr. Beani tegelaskuju arendas Atkinson, kui ta õppis Oxfordi ülikoolis elektrotehnika magistriõppes. Üks Beani varasemaid esinemisi toimus Montréalis Kanadas 1987. aastal, kus Atkinson osales "Just for Laughs" komöödiafestivalil. Atkinson soovis seal aga kindlasti osaleda prantsuskeelses programmis, mispeale festivali korraldajad olid imestunud, kuna Atkinsoni sketšis ei olnud üldse prantsuskeelset dialoogi. Selgus, et Atkinson nägi seda testesitusena, soovides näha, kui populaarne oleks Beani tegelaskuju, kes peaaegu üldse ei räägi ja peamiselt tugineb kehakeelele, mitteingliskeelse publiku hulgas.

Suurbritannia komöödiasarjad‎
ITV telesaated
Asser Murutar

Asser Murutar (24. oktoober 1934 Valga – 28. märts 2017 Tartu) oli eesti filosoof, komsomolitöötaja ja sotsioloog. 

1958. aastal lõpetas ta Eesti Põllumajanduse Akadeemia metsandusteaduskonna maakorraldusinseneri erialal.

Aastail 1966–1975 töötas ta Tartu Riikliku Ülikooli sotsioloogialaboris ning aastail 2000–2003 Eesti Põllumajandusülikooli maasotsioloogia ja ühistegevuse instituudis dotsendina. 

Ta on olnud ELKNÜ Keskkomitee instruktor, ELKNÜ Tartu Linnakomitee I sekretär, EPA NLKP ajaloo ja filosoofia vanemõpetaja, filosoofiakateedri juhataja, dotsent. 
Filosoofiakandidaat (1978).

1959. aastast tegeles võistluspurjetamisega ja võitis Väinamere regatte.

Isiklikku
Tema pojad on kirjastaja Alo Murutar ja psühholoog Vahur Murutar.

Tunnustus
2006 Valgetähe V klassi teenetemärk

Viited

Välislingid 
 Asser Murutar Valgamaa koduloolises andmebaasis

Eesti sotsioloogid
Eesti Maaülikooli õppejõud
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1934
Surnud 2017
Ruhja jõgi

Ruhja jõgi (Lätis nimega Rūja) on jõgi Eestis ja Lätis. Jõgi algab Eestist Sakala kõrgustikust Ruhijärvest. 

Eestis läbib jõgi Viljandimaa Mulgi valla Lilli küla. Jõe pikkus on 77 km (sellest Lätis 72 km). Jõgi suubub Asti järve.

Ruhja linnast edelas on Ruhja jõel suured kalatiigid.

Jõe järgi on nime saanud Rūja kihistik.

Välislingid

 
 

Mulgi valla jõed
Läti jõed
David Gregory

David Gregory (algselt Gregorie; 3. juuni 1659, Upper Kirkgate, Aberdeen, Šotimaa – 10. oktoober 1708, Maidenhead, Berkshire, Inglismaa) oli Šoti matemaatik ja astronoom. Ta oli Edinburghi Ülikooli matemaatikaprofessor, Savile'i astronoomiaprofessor Oxfordi Ülikoolis, Londoni Kuningliku Seltsi liige ning Isaac Newtoni teose "Philosophiæ Naturalis Principia Mathematica" kommentaator.

David Gregory sündis neljandana Kinnairdyst Banffshire'is pärineva arsti David Gregorie ja Orchistonist pärit Jean Walkeri viieteistkümnest lapsest. Ta oli astronoomi ja matemaatiku James Gregory nõbu. Nagu onu, õppis ka David Aberdeeni algkoolis ja Aberdeeni Ülikooli Marischali kolledžis (1671–1675), alustades õpinguid juba 12-aastaselt. Pärast ülikooliõpinguid (mis jäidki lõpetamata) külastas ta 16-aastasena mitmeid riike Euroopa mandril, sealhulgas Madalmaid (kus alustas meditsiiniõpinguid Leideni Ülikoolis) ja Prantsusmaad, naastes Šotimaale alles 1683. aastal. 24-aastaselt määrati ta Edinburghi Ülikoolis matemaatikaprofessoriks.

1690. aastal, mil Šotimaad kimbutasid poliitilised ja usulised rahutused (Gregorie'd olid episkopaalid ning seotud jakobiitlusega), otsustas Gregory kolida Inglismaale, kus ta 1691. aastal valiti Oxford Ülikoolis Savile'i astronoomiaprofessoriks, seda suuresti tänu Isaac Newtoni mõjule. Samal aastal sai temast ka Londoni Kuningliku Seltsi liige. 1692. aastal valiti ta ka Oxfordi Ballioli kolledži liikmeks.

Kui 1707. aastal ühendati Šotimaa Inglismaaga personaalunioonis, tehti Gregoryle ülesandeks korraldada ümber Šoti rahapaja töö.

Ta oli filosoof Thomas Reidi onu.

Gregoryl ja tema naisel Elizabeth Oliphantil oli üheksa last, kuid seitse neist surid täiskasvanuks saamata.

Gregory suri Maidenheadis Berkshire'is ning maeti Maidenheadi kirikaeda.

Viited

Välislingid 
 Significant Scots: David Gregory
 Papers of David Gregory

Londoni Kuningliku Seltsi liikmed
Šotimaa astronoomid
Šotimaa matemaatikud
Sündinud 1659
Surnud 1708
Leedi mõis

Leedi mõis (saksa keeles Ledis, varem Ropenhof) oli mõis Tartumaal Laiuse kihelkonnas. Tänapäeval jääb kunagine mõis Jõgeva maakonda.

Mõisa puidust peahoone on hävinud.

Ajalugu 
Mõisa mainiti esmakordselt 1408. aastal. 1653. aastal andis Rootsi kuninganna Kristiina selle kapten Adolf Grassile. 1685. aastal mõis redutseeriti. 1728. aastal tagastati see siiski Grasside suguvõsale. Hiljem kuulus mõis von Belowitele, Samson von Himmelstjernadele ja Mühlenitele, 1912. aastal ostis selle parun Karl Pilar von Pilchau. Viimane võõrandamiseelne omanik oli Alexander von Dehn.

Viited

Kirjandus
 Alo Särg "Jõgevamaa mõisad ja mõisnikud" Tallinn: Argo, 2012
Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 250 .

Tartumaa mõisad
Laiuse kihelkond
Zur Mühlenite mõisad
Mõra mõis

Mõra mõis (saksa keeles Morra, varem Ellenbachhof) oli kuni 1821. aastani rüütlimõis ja seejärel poolmõis Laiuse kihelkonnas, Tartumaal ja Tartu kreisis. 

Tänapäeval jääb kunagine mõis Jõgeva maakonna Jõgeva valda.

Ajalugu 
Mõisa mainiti esmakordselt 1533. aastal, mil selle omanik oli Ottomar Ellenbach. 1821. aastal müüs toonane mõisnik rittmeister von Langhammer selle 11 500 rubla eest eesti soost möldrile Hans Lorenzohnile., ning mõisa staatus muutus rüütlimõisast poolmõisaks.

Mõisa peahoone on hävinud.

Viited

Kirjandus
Särg, Alo. Jõgevamaa mõisad ja mõisnikud. Tallinn: Argo, 2012.
Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 250 .

Välislingid
Mõra mõis, Inventariseerimine • Muinsuskaitseameti digiteeritud arhivaalid

Tartumaa mõisad
Laiuse kihelkond
Jõgeva vald
Rääbise mõis

Rääbise mõis (saksa keeles Repshof) oli mõis Tartumaal Laiuse kihelkonnas, Jõgeva mõisa karjamõis. Tänapäeval jääb kunagine mõis Jõgeva maakonda.

Mõisa peahoone on hävinud.

Ajalugu 
Mõisa mainiti esmakordselt 1408. aastal, mil selle omanik oli Tyle Brincken. 1600. aastast kuulus mõis Gersdorffide suguvõsale, 1686. aastal redutseeriti ning 1720. aastatel tagastati. 1802. aastal omandas selle Laiuse pastor Heinrich Johann von Jannau, kes müüs Rääbise kohe edasi Otto Friedrich Jürgensonile. Hiljem oli mõis von Wahlide ja Walterite valduses, viimane võõrandamiseelne omanik oli Hermann von Walter.

Viited

Kirjandus
Alo Särg "Jõgevamaa mõisad ja mõisnikud" Tallinn: Argo, 2012.
Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 251 .

Tartumaa mõisad
Laiuse kihelkond
Maydellide mõisad
Vaimastvere mõis

Vaimastvere mõis (saksa keeles Waimastfer) oli mõis Tartumaal Laiuse kihelkonnas, selle kõrvalmõis oli Tirma. Tänapäeval jääb kunagine mõis Jõgeva maakonda.

Mõisa härrastemaja oli ühekorruseline puumaja, Eesti Vabariigi ajal pruugiti seda koolina. 1995. aastal maja põles ja taastati ümber ehitatuna. Säilinud on ka maakividest ait.

Ajalugu 
Vaimastvere mõisa mainiti esmakordselt 1552. aastal. 1750. aastal omandas selle Christoph Jacob Schwartz, kuid pärast tema surma 26.08.1756. läks valdus 1775. aastal pettuse teel major Georg Friedrich von Hoyningen-Huenele. Schwartzi lese ja laste kaebuse põhjal otsustas Senat mõisa siiski 1779. aastal tagastada. 1796. aastal ostis selle asekuberner Balthasar von Campenhausen, kes tõusis hiljem Venemaa välisministriks. Hiljem kuulus Vaimastvere von Steinheilidele, Grünewaldtidele ja 1842. aastast maamarssal Alexander von Oettingenile. Mõisa viimased omanikud olid 1849. aastast von Braschid.

Viited

Kirjandus
Alo Särg "Jõgevamaa mõisad ja mõisnikud" Tallinn: Argo, 2012.
Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 251 .

Nierothide mõisad‎
Tartumaa mõisad
Laiuse kihelkond
Coritiba Foot Ball Club

Coritiba Foot Ball Club on 1909. aastal asutatud Brasiilia jalgpalliklubi, mis tegutseb Curitibas.

Staadion 
Kodustaadion on Estádio Major Antônio Couto Pereira, mis mahutab 37 182 inimest.
 Täisnimi: Major Antônio Couto Pereira staadion
 Mahutavus: 37 182 pealtvaatajat
 Avatud: 15. novembril 1932

Mängijad 
Uuendatud juuli 2013

Tehniline komitee 
 Tehniline: Marquinhos Santos
 Abitreener: Tcheco
 Abitreener: Marcelo Serrano
 Treener: Alexandre Lopes
 Treener: Glydiston Ananias
 Väravavahtide treener: Carlos Pracidelli

Saavutused

Brasiilia 
 Brasiilia meister:

 1985
 Parana meister:
Võidud (36): 1916, 1927, 1931, 1933, 1935, 1939, 1941, 1942, 1946, 1947, 1951, 1952, 1954, 1956, 1957, 1959, 1960, 1968, 1969, 1971, 1972, 1973, 1974, 1975, 1976, 1978, 1979, 1986, 1989, 1999, 2003, 2004, 2008, 2010, 2011, 2012
 Turniiri inimesed:
 1973

Euroopa 
 Pierre Colon
 1969
 Awkaba
 1983

Brasiilia jalgpalliklubid
Johannes Poopuu

Johannes Poopuu VR I/2, VR II/2 (9. juuli 1886 Mustjala vald Saaremaa – 11. märts 1929 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant).

Johannes Poopuu (sünnijärgne eesnimi Ivan) sündis 1886. aastal Saaremaal Mustjala vallas Ohtja külas.

Esimeses maailmasõjas võitles J. Poopuu jalaväeohvitserina. Vahistati 1918. aastal enamlaste poolt, kuid vabanes pärast Bresti rahu sõlmimist, 1918. aasta märtsis. Eesti Vabadussõja alguses oli ta Saare-, Hiiu- ja Muhumaa Kaitseliidu ülem. 

1919. aasta 20. veebruarist oli J. Poopuu Soomusrongide Divisjoni staabiülem ja augustist ümbernimetatud Soomusrongide Diviisi staabiülem. 

Pärast Vabadussõja lõppu teenis J. Poopuu Soomusrongide diviisi staabiülemana kuni diviisi reorganiseerimiseni 1921. aasta jaanuaris Soomusrongide Brigaadiks, kus jätkas teenistust staabiülemana kuni 1921. aasta 29. juulini, mil lahkus sõjaväeteenistusest.

Pärast sõjaväeteenistusest lahkumist tegeles J. Poopuu Saaremaal talupidajana ja ettevõtjana maaparanduses. 

1926. aastal astus J. Poopuu uuesti sõjaväeteenistusse ning oli 6. Jalaväerügemendi kompaniiülem ja VI pataljoni ajutine ülem. 

1928. aasta 1. oktoobrist nimetati J. Poopuu 1. Soomusrongirügemendi Laiarööpmelise soomusrongi nr. 3 ülema kohusetäitjaks.

Kolonelleitnant Johannes Poopuu suri 11. märtsil 1929 Tallinnas Tallinna Ohvitseride Keskkogu ruumides südamerabandusse ja on maetud Kudjape kalmistule Saaremaal.

Teosed
Johannes Poopuu, "Sõda Landeswehriga", 67 lk, Tallinna Eesti Kirjastus-Ühisus 1921.
Jüri Andreller, Eduard Laaman ja Johannes Poopuu, "Soomusrongide diviis vabadussõjas (1.-2. osa)", 357 lk, Grenader 2009, ISBN 9789949448210.

Kirjandus
Jaak Pihlak, "Karutapjad ja Vabaduse Risti vennad". Jaak Pihlak ja Viljandi Muuseum, 2010, lk 181-182.

Viited 

Sündinud 1889
Kaitseliidu Saaremaa maleva pealikud
Eesti soomusronglased
Vabadusristi I liigi 2. järgu kavalerid
Vabadusristi II liigi 2. järgu kavalerid
Surnud 1929
Kudjape kalmistule maetud
Endrik Tamm

Endrik Tamm (29. august 1894 Tõlliste vald Tartumaa – 2. veebruar 1988 Lakewood Ameerika Ühendriigid) oli eesti sõjaväelane (kapten).

Endrik Tamm sündis 1894. aastal Tartumaal Tõlliste vallas Plindsi talus. Ta osales Esimeses maailmasõjas jalaväeohvitserina.

1918. aastal alanud Eesti Vabadussõjas osales ta algul jalaväeüksustes, 26. juulist 1919 nimetati Kitsarööpmelise soomusrongi nr. 4 ülemaks, kellena teenis kuni Vabadussõja lõpuni, ja 1920. aasta mais läks sõjaväeteenistusest erru.

Pärast Vabadussõda töötas E. Tamm Tarvastus riigimaade valitsejana, pidas talu ning lõpetas 1938. aastal Tartu Ülikooli metsaosakonna.

1940. aastal toimunud Eesti okupeerimise järel varjas E. Tamm end metsavennana. Teise maailmasõja ajal Saksa okupatsioonivõimude poolt piirirügementide formeerimise ajal 1944. aastal oli E. Tamm Eesti 1. Tagavararügemendi adjutant. 1944. aasta sügisel evakueerus Saksamaale, kus pärast sõja lõppu kaitses 1948. aastal doktoritöö kaskede kasvatamisest.

1948. aastal asus E. Tamm Ameerika Ühendriikidesse, kus elas kuni surmani 2. veebruaril 1988 Lakewoodis.

Eesti soomusronglased
1. Jalaväerügemendi koosseis
5. Üksiku Jalaväepataljoni koosseis
Korporatsioon Fraternitas Estica liikmed
Vabadussõja veteranid
Sündinud 1894
Surnud 1988
Jõe mõis

Jõe mõis (saksa keeles Jaegel) oli rüütlimõis Tartumaal Maarja-Magdaleena kihelkonnas. Tänapäeval jääb mõisasüda Jõgeva maakonda. Jõe karjamõis oli Mäkaste (saksa Mekkast).

Ajalugu
Jõe mõisa mainiti esmakordselt 16. sajandi keskel. 1595. aastal sai Johann von Wrangell selle lääniks Poola kuningalt Sigismund III-lt. Abielu kaudu läks mõis rittmeister Georg von Stackelbergi kätte, kellele kuulus ka Kambja mõis. 1627. aastal kinnitas mõisa kuuluvust Rootsi kuningas Gustav II Adolf. 1711. aastal sai omanikuks Holsteini kaardiväe kindralmajor Otto Magnus von Stackelberg, kes Venemaa keiser Peeter III soosikuna tõusis hiljem Eestimaa rüütelkonna juhiks. 1787. aastast, mil mõisa omandas Magnus Johann von Bock, kuulus Jõe samadele omanikele kui Saare ja Kudina mõis.

Mõisaansambel
Mõisa härrastemaja on hävinud..

Viited

Kirjandus
Särg, Alo. Jõgevamaa mõisad ja mõisnikud. Tallinn: Argo, 2012.
Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 277 .

Tartumaa mõisad
Maarja-Magdaleena kihelkond
Stackelbergide mõisad
Kaiavere mõis

Kaiavere mõis (saksa keeles Kayafer) oli rüütlimõis Tartumaal Maarja-Magdaleena kihelkonnas. Tänapäeval jääb mõisasüda Jõgeva maakonda.

Ajalugu
Esmateated Kaiaverest pärinevad 1417. aastast, mil Otto von Uexküll pärandas mõisa Tartu tsistertslaste nunnakloostrile. 1512. aastal andis Tartu piiskop Gerhard Schrove selle lääniks vendadele Johann ja Heinrich Luggenhusenile. Hiljem oli see Wrangellide omandis ning 1682. aastal redutseeriti. Edaspidi kuulus mõis von Rothausenitele, Rosenitele, Stackelbergidele, Nolckenitele, Knorringitele, Richteritele, Löwensternidele  ja viimasena parun Alexander von Tiesenhausenile.

Mõisaansambel

Härrastemaja on hävinud, pargis on säilinud moonakatemaja varemed ja mõned kõrvalhooned.

Karjamõisad
Kaiavere karjamõisad olid Kadrina, Lilu ja Pataste.

Viited

Kirjandus
Praust, Valdo. Tartumaa mõisad. Tallinn: Tänapäev, 2008. Lk 114-5.
Särg, Alo. Jõgevamaa mõisad ja mõisnikud. Tallinn: Argo, 2012.
Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 277 .

Välislingid 
Kaiavere mõisa valitsejamaja Kultuurimälestiste riiklikus registris

Tartumaa mõisad
Maarja-Magdaleena kihelkond
Gibraltari ibeeris

Gibraltari ibeeris (Iberis gibraltarica L.) on õistaim perekonnast Iberis ja sugukonnast ristõielised.

See on Gibraltari Ülemiste Kaljude looduskaitseala (Upper Rock Nature Reserve) sümbol, kuid pärineb tegelikult Põhja-Aafrikast. Euroopas esineb taim looduslikult ainult Gibraltaril. Gibraltari ibeeris kasvab lubjakivipragudes, ohtralt leidub seda Gibraltari kalju põhjaküljel. Õite värvus varieerub kahvatulillast valgeni, õisiku läbimõõt võib ulatuda 8 cm-ni.

Ibeeris on Gibraltari rahvuslill, seda kujutas ka 1988-89 väljastatud 50-pennine münt.

Pildid

Viited

Gibraltar
Gibraltari sümboolika
Ristõielised
Hilja Rüütli

Hilja Rüütli (pseudonüüm Aili Helm; 18. aprill 1921 Vana-Kuuste vald – 18. veebruar 2009 Tallinn) oli eesti proosakirjanik, velsker ja meditsiiniõde.

Ta lõpetas aastal 1935 Reola algkooli ja aastal 1939 Tartu Tütarlaste Gümnaasiumi; jätkas õpinguid aastatel 1940 ja 1941–1942 (heideti veebruaris 1941 poliitilistel põhjustel koolist) Tartu Kolledžis. Aastatel 1942–1944 õppis Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas ja aastatel 1944–1945 Tallinna Polütehnilise Instituudi majandusteaduskonnas ning aastatel 1957–1960 Tallinna Meditsiinikoolis, mille lõpetas velskrikutsega.

Ta töötas aastal 1940 Tartu raudteeambulantsis ja aastatel 1940–1944 Tartu Ülikooli bakterioloogiainstituudis keemiku abilisena. 1944 aasta augustis-septembris oli ta Tartu rindel soomepoiste pataljonis sanitariks. 

1945. aasta lõpul ta arreteeriti ja saadeti Vorkuta vangilaagrisse, kust vabanes aastal 1956, misjärel töötas Tallinna farmaatsiatehases töölisena. Aastatel 1956–1993 töötas ta Tallinna Pelgulinna Haiglas meditsiiniõena, oli aastatel 1958–1981 ülemõde. Ta on tegutsenud lektorina meditsiiniõdede täienduskursustel. Samuti oli ta Eesti Meditsiiniõdede Seltsi asutajaliige ning aastatel 1966–1974 esinaine, hiljem auliige.

Koos Helmut Tarandiga on ta kujutanud eesti poliitvangide elu romaanitetraloogias (neljas raamat "Kirjad pimedusest" pole raamatuna ilmunud).

Tema raamatud
 Kuradil ei ole varju: märkmeid nõukogude naistevanglast 1946. Lund, Eesti Kirjanike Kooperatiiv, 1979.
 Vägivallamaa: romaan. Lund, Eesti Kirjanike Kooperatiiv, 1982
 Režiim - see kõlab uhkelt: romaan. Lund, Eesti Kirjanike Kooperatiiv, 1984

Tunnustused
1996 Riigivapi III klassi teenetemärk

Eesti kirjanikud
Eesti tervishoiutöötajad
Riigivapi III klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1921
Surnud 2009
Edgar Teslon

Edgar-Paul-Ernst Teslon VR II/3 (19. juuni 1885 Tallinn – 25. märts 1969 Thisted, Taani) oli Eesti sõjaväelane (leitnant).

Edgar Teslon sündis 1885. aastal Tallinnas ning oli rahvuselt sakslane, osales Esimeses maailmasõjas ning sõja lõpuks ülendati alamleitnandiks.

1918. aastal alanud Eesti Vabadussõjas astus Eesti Rahvaväe 1. Jalaväepolku. 1918. aasta lõpus määrati ta Tallinna I löögipataljoni rühmaülemaks ja suunati Laiarööpmelisele soomusrongile nr. 3. LRSR-l nr. 3 määrati ta 1919. aasta jaanuaris rongiülema vanemaks abiks.

1919. aasta augustis nimetati E. Teslon Laiarööpmelise soomusrongi nr. 4 ülemaks, kellena teenis kuni 1920. aasta juunikuuni, mil soomusrong ajutiselt likvideeriti. LRSR nr. 4 likvideerimise järel teenis kitsarööpmeliste soomusrongide ülema abina.

Hiljem töötas E. Teslon G. Scheel & Co pangas ja 1941. aastal kolis Saksamaale.

Teise maailmasõja ajal Eestis valitsenud Saksa okupatsiooni ajal naasis ta Eestisse, kuid siirdus 1944. aastal Saksamaale ja sealt Taani, kus elas kuni surmani 25. märtsil 1969.

Eesti soomusrongiväeosade ülemad
Vabadussõja-aegsed sõjaväeosade ülemad
Vabadusristi II liigi 3. järgu kavalerid
Sündinud 1885
Surnud 1969
Maarika Järvi

Maarika Järvi (sündinud 29. jaanuaril 1964 Tallinnas) on eesti flötist, kes 1980. aastal emigreerus Ameerika Ühendriikidesse.

Õpingud
Maarika Järvi õppis flööti Tallinna Muusikakoolis. Pärast emigreerumist jätkas õpinguid Bostoni ja New Englandi konservatooriumis. Muusikamagistri kraadi sai ta Carnegie Mellon Universitys.

Töö
Maarika on töötanud esiflötistina kolmes Hispaania orkestris. Solistina on esinenud veel mitme nimeka kollektiiviga, sealhulgas Inglise Kammerorkestri, Detroiti Sümfooniaorkestri ja Göteborgi Sümfoonikutega Rootsis, kammerorkestriga Lyra Borealis Torontos, Ankara Presidendi Sümfooniaorkestriga Türgis, ERSO, Tallinna Kammerorkestri ja Moskva Kammerorkestriga.

Salvestised
 "Musica Triste" (2002), millel on Eduard Tubina, Kuldar Singi, Heino Jürisalu ja Eino Tambergi flöödikontserdid;
 "Celestials" (2001), kuhu kuulub kaks spetsiaalselt temale kirjutatud uut kontserti, Peeter Vähi "Taevase järve laul" ("Chant of the Celestial Lake") ja Urmas Sisaski "Leoniidid" ("Leonides");
 "Méditations" (1995), kus koos mängivad flööt, vioola ja harf.

Isiklikku
Ta on Neeme Järvi tütar ning Paavo Järvi ja Kristjan Järvi õde.

Viited

Eesti flötistid
Järvide suguvõsa
Sündinud 1964
Sirli Hiius

Sirli Hiius (esinejanimega Sarah; sündinud 15. aprill 1974) on eesti laulja. 

Ta sai tuntuks 1990ndatel koos laulja Koit Toomega moodustunud ansamblist Code One.

Aastal 2012 valiti laul "Taevas valgeks läeb" lauluvõistluse "Eesti Laul 2013" poolfinaali.

Viited

Eesti lauljad
Sündinud 1974
Ligniin

Ligniin ehk ligneen on varieeruva struktuuriga biopolümeer, mis moodustab suure osa taimse materjali rakukestadest.

Maal levinud taimsest materjalist moodustavad põhimassi kolm biopolümeeri, mis on põhilised rakukesta ehitusmaterjalid. Need on tselluloos, ligniin ja hemitselluloos, vastavalt keskmiselt 33, 30 ja 20 protsenti biomassist. Puidus on nende sisaldus vastavalt 40-50%, 20-30% ja 20-30%. Erinevalt tselluloosist ja hemitselluloosist, mis on polüsahhariidid, on ligniin  varieeruva struktuuriga polümeer, milles prevaleerivad aromaatsed (benseeni) tsüklid. Ligniin seondub keemiliselt hemitselluloosi polüsahhariididega, seega aitab tugevdada rakukesta ja kogu taime. Lisaks nimetatud põhikomponentidele on rakukestades mitmeid ühendeid, mis modifitseerivad selle tugevust ja läbilaskvust.

Puitumine on polüsahhariidide ja ligniini ladestumine taime raku seintesse, mille tulemusena muutub taime vars jäigaks.

Paberitööstuses on olulisel kohal ligniini tselluloosist eraldamise tehnoloogia. Seejuures on ligniin kõrvalprodukt. Puidust saadud ligniini valge pehme hügroskoopse paberitaolise kihilise massina tarvitatakse meditsiinis vati asemel. Suur osa tööstuses eraldatud ligniinist läheb kütusena põletamisele. Aktuaalseks on saanud selle taastuva biopolümeeri uute kasutusvõimaluste leidmine.

Vaata ka 
 Rakukest
 Lignotselluloos
 Tõrv
 Tärpentin

Taimeanatoomia
Polümeerid
Biokeemia
Orgaanilised ühendid
Viljandi Linnakapell

Viljandi Linnakapell on Eesti esimene vanamuusikaansambel, mille 1971. aastal asutas Tõnu Sepp. Kutselise ansambli staatuse sai see 1989. aastal, repertuaaris on olnud muusika keskajast varabarokini. Ansambel on andnud kontserte Eestis, Soomes, Rootsis, Taanis, Saksamaal, Leedus ja Venemaal.

Ajaloost 
Viljandi Linnakapelli asutas 1971. aastal lastemuusikakooli flöödiõpetaja Tõnu Sepp. Ansambli algusaastatel lõid selles kaasa peamiselt Viljandi Näidislastemuusikakooli õpilased, samuti esines ansambel koos muusikakooli juures tegutsenud Viljandi Kammerkooriga. Ansambli koosseis kasvas 1989. aastal, kui saadi Viljandi kutselise ansambli staatus, eesmärgiga kaunistada Viljandi pidulikke sündmusi ja avardada linna muusikaelu.

Traditsioonilised Viljandi Linnakapelli öömuusika kontserdid toimusid enamasti iga aasta 30. detsembril. 

1982. aastal pandi alus Viljandi Vanamuusika festivalile.  

Pärast Tõnu Sepa lahkumist Viljandist on Linnakapelli juhtinud ansambli kauaaegseim liige Margus Kubo ja Peeter Klaas Hortus Musicusest, aastatel 1989–1991 ning alates 1998. aasta sügisest Hortus Musicuse flöödisolist, endine viljandlane Neeme Punder.

Viimane kontsert Viljandi Linnakapelli nimega toimus 23. oktoobril 2016 Tartu ülikooli ajaloomuuseumi valges saalis.

Repertuaar 
Ansambli repertuaari on kuulunud keskaja, renessansi ja varabaroki muusika. 21. sajandil esitas ansambel peamiselt Euroopa renessanssmuusikat. Lisaks vanamuusikale on ansambel esitanud ka Eesti heliloojate Urmas Sisaski, Rene Eespere ja Lepo Sumera nüüdismuusikat.

Diskograafia 
 Viljandi Linnakapell. Helikassett. 1994

Viited

Välislingid 
 Viljandi Linnakapell Facebookis (vaadatud 23.01.2013)
 Viljandi linna meistermuusikud (musitseerivad Viljandi linnakapell ja Viljandi Lastemuusikakooli õpilased). - arhiiv.err.ee (1989)
 Vanamuusika festivalilt: Viljandi linnakapell. - arhiiv.err.ee (1991)
 Viljandi Linnakapell (Viljandi Linnakapell esitab Viljandi Raekoja saalis saksa, prantsuse ja inglise 16.- 17. sajandi muusikat) - arhiiv.err.ee (1993)
 Vestlusi kultuurist. Viljandi Linnakapell. - arhiiv.err.ee (2008)

Eesti vanamuusikaansamblid
1971
Viljandi
Viljandi Nukuteater

Viljandi Nukuteater on Viljandis 1955. aastast tegutsev nukuteater.

1955. aastal asutas Alice Mägi Viljandi Rajooni Kultuurimaja nukunäiteringi, millest kujunes kindla struktuuri ja näitetrupiga iseseisev nukuteater, mida nimetati Viljandi isetegevuslikuks nukuteatriks. Teatri esimene etendus jõudis lavale 1956. aasta veebruaris. See oli Alice Mägi lavastatud I. V. Wembergeri "Kolm põrsakest". 1965. aastal sai Viljandi Rajooni Kultuurimaja nukunäitering esimesena Nõukogude Liidus isetegevuslikest nukuteatritest rahvateatri nimetuse. Sellest ajast pärineb ka teatri nimi.

Aastatel 1956-1977 oli teatri eestvedajaks/lavastajaks Votele Kuusik. Muusika kirjutas etendustele Osvald Ehala, nukud valmistas ja lavapildi kujundas Ilmar Andra. 1977. aastast on teatri direktor-kunstiline juht Altmar Looris.

1994. aastal on teater munitsipaalasutusena Viljandi Linnavalitsuse alluvuses ja kasutab statsionaarseid ruume aadressil Lossi 31.

Tunnustus 

 2020 Eesti Kultuurkapitali rahvakultuuri sihtkapitali aastapreemia (Nukumäng on tõsine asi ja suurte inimeste töö! Tunnustus teenekale ja loominguliselt silmapaistvale teatrile)

Viited

Välislingid
Nukuteatri koduleht (vaadatud 23.01.2013)

Eesti harrastusteatrid
Eesti nukuteater
Toomas Kümmel

Toomas Kümmel (sündinud 28. aprillil 1960 Pärnus) on eesti ajakirjanik.

Ta lõpetas aastal 1984 Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia-geograafia teaduskonna geograafia osakonna. 

Teinud kaastööd ajakirjale Heinakuu, nädalalehtedele Eesti Ekspress ja Eesti Aeg ning ajalehele Eesti Päevaleht.

Aastal 2009 oli ta Jõelähtme vallavanem. Ta kuulus 28. detsembrist 2008 kuni 15. veebruarini 2012 Isamaa ja Res Publica Liitu.

Isiklikku 
Toomas Kümmel on teist korda abielus. Tema esimesest abielust sündinud poeg Peeter on suusataja ja Tartu Ülikooli doktorant, teisest abielust on tal kaksikud pojad.

Raamatud 
 "Ain Seppiku süümeskandaal", 2003 ISBN 994910114X
 "Isamaa rüüstajad : dokumentaaluurimus suurimast pangaröövist tänapäeva-Eestis", 2004
 "Mõttetute riikide aabits II", 2020 ISBN 9789949733835

Viited

Välislingid 
 Teet Korsten "Toomas Kümmel – aus ja radikaalne" Põhjarannik, 7. juuni 2003
 Toomas Kümmeli ja Artur Talviku I Tšetšeenia sõja aegne videointervjuu Tšetšeenia presidendi Džohhar Dudajeviga, YouTube (ei ole enam saadaval)
 Kümmel: teadmatus VEB fondi ümber teeb Eesti rünnatavaks eesti.ca, 22. jaanuar 2013.

Eesti ajakirjanikud
Eesti filatelistid
Tartu Ülikooli bioloogia-geograafiateaduskonna vilistlased
Sündinud 1960
Litvinova balletistuudio

Litvinova balletistuudio oli aastatel 1918–1939 Tallinnas töötanud balletikool. 

Balletikooli asutas Jevgenia Litvinova (eesnimi ka: Eugenia), kes ise oli varem õppinud Peterburi Maria Teatris.

Ta korraldas õpilaste balletiõhtuid, esines nendega ka Riias ja Stockholmis. Tema õpilasteks olid Lilian Looring, Emmy Holz, Rahel Olbrei, Robert Rood, Nadežda Taarna, Anna Ekston, Alja Elbing, E. Sadde, Jelena Izerovitš, Liia Leetmaa ja Ada Ahi.

Viited 

Ballett
Tallinna endised koolid
Eesti tantsukoolid
20. sajand Tallinnas
Rahvuslik Keskerakond

Rahvuslik Keskerakond (lühend RKE) oli aastatel 1932–1934 tegutsenud Eesti partei. 

Erakond moodustati Eesti Rahvaerakonna, Kristliku Rahvaerakonna ja Eesti Tööerakonna ühinemisel.

Erakonna esimees oli Jaan Tõnisson.

V Riigikogu valimistel 1932. aastal kogus Rahvuslik Keskerakond 110 662 häält ehk 22,1%, millega nad said V Riigikogus 23 kohta. Oktoobris 1933 toimunud põhiseaduse muutmise rahvahääletusel oli erakond põhiseaduse muutmise vastu. Selle takistamiseks kehtestati üleriiklik kaitseseisukord ja ajakirjanduse "kontroll" (vältimaks sõna "tsensuur", kuna trükitoodete tsensuur oli põhiseadusega keelatud). Põhiseaduse muudatused võeti rahvahääletusel vastu suure häälteenamusega ja Jaan Tõnissoni valitsus pidi toetuse kaotanuna tagasi astuma.

Keskerakonna likvideerimine oli päevakorral juba 1933. aastal, kuid see lükkus peamiselt vormilistel põhjustel aastaid edasi. Erakond kaotati 6. mail 1938 jõustunud Ühingute ja nende liitude seaduse alusel (RT 1938, 42, 396 II) ja likvideeriti 20. septembril 1939. 

18. aprillil 1953 teatas end rahvusliku keskerakonna esimeheks nimetav Heldur Tõnisson, et rahvuslik keskerakond lahkub Eesti Rahvusnõukogu koalitsioonist. Pärast seda pole erakonnast midagi kuulda olnud.

Viited 

Eesti endised erakonnad
Kaljula Teder

Kaljula Teder (9. september 1905 Pihkva – 26. veebruar 1978 Tallinn) oli eesti ajakirjanik ja kodu-uurija.

Ta õppis aastatel 1913–1916 Pihkva eesti algkoolis, 1913–1916 Pihkva reaalkoolis ja 1918–1924 Võrumaa Rahvahariduse Seltsi Poeglaste Gümnaasiumi. Aastatel 1924–1936 õppis ta Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas; ta oli aastast 1924 Eesti Üliõpilaste Seltsi liige.

Aastatel 1924–1929 töötas Postimehe ja 1929–1940 Päevalehe toimetuses. 1941. aastal arreteeriti ja küüditati K. Teder koos perekonnaga Venemaale, kust ta pääses tagasi Eestisse pärast 11-aastast vangistust ja 5-aastast asumisel olemist. Seejärel töötas ta ekskursioonijuhina Tallinna Reisi- ja Ekskursioonibüroos (I kategooria) ja oli ekskursioonijuhtide väljaõppemetoodik.

Kaljula Teder oli Akadeemilise Õigusteadusliku Ühingu juhatuse liige. 1926. aastal valiti ta Eesti Akadeemilise Rahvasteliidu Ühingu FJE peasekretäriks. Ta oli Eesti Fotoklubi liige, aastatel 1963–1968 selle esimehe asetäitja. K. Teder oli alates 1963. aastast TLM kodu-uurimise ringi juhatuse liige – ringi asutamisest kuni oma surmani.

Kaljula Teder tegeles eesti kodu-uurimise oluliste teemadega. Selle töö tulemusena ilmus raamat "Fotograafia teerajajaid" (1973), millest avaldati USA-s 1977. aastal rikkalikke illustratsioonidega ingliskeelne kokkuvõte. Käsikirja jäi ulatuslik "Fotograafia arengust Nõukogude Eestis". 1969. aastal korraldati Tallinna Linnamuuseumis põhiliselt tema materjalide põhjal Eesti esimene fotograafiaajaloo näitus, mis sai aluseks fotomuuseumi kogudele ja püsiekspositsioonile. K. Teder oli kaasautor Tallinna tuletõrje ajalugu käsitlevas väljaandes "Võitluses leekidega" (1975), tema oluline uurimus on ka "Kohvist, kohvikutest ja kohvikultuurist".

Kaljula Teder on maetud Tallinna Pärnamäe kalmistule.

Publikatsioone
Kaljula Teder. "Eesti fotograafia teerajajaid. Sada aastat (1840–1940) arenguteed". (Monograafiline uurimus fotograafia tekkimisest, üldajaloost ja fotograafia arengust ning vastavast ühistegevusest Eestis. Illustreeritud. Võõrkeelsete resümeedega.) Tallinn, Eesti Raamat 1972. 146 lk.
Kaljula Teder. Early photography in Eastern Europe. London 1977.

Viited

Kirjandus
Marju Vilbaste. Tallinna Linnamuuseumi kodu-uurimise ring (1963–2000). Ringi liikmete biograafiline teatmik.

Välislingid
 Kultuurilooline haud

Sündinud 1905
Eesti fotograafid
Eesti koduloolased
Surnud 1978
Pärnamäe kalmistule maetud
Eesti Väärtpaberikeskus

AS Eesti Väärtpaberikeskus (lühend: EVK) on 1995. aastal asutatud väärtpaberituru infrastruktuuri ettevõte. EVK kuulub rahvusvahelisse NASDAQ OMX gruppi. EVK omanik on Tallinna Börs.

Eesti Väärtpaberikeskus haldab elektroonset Eesti väärtpaberite keskregistrit ja Eesti kogumispensioni registrit.

EVK on kandnud ka nime Eesti Väärtpaberite Keskdepositooriumi Aktsiaselts.

Viited

Välislingid
Eesti Väärtpaberikeskuse koduleht (vaadatud 23.01.2013)

Eesti ettevõtted
Eesti rahandus