joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Miyamoto Musashi

Miyamoto Musashi (宮本 武蔵, ca 1584 – 13. juuni 1645), tuntud ka kui Shinmen Takezō, Miyamoto Bennosuke ja Niten Dōraku, oli legendaarne Jaapani mõõgavõitleja ja rōnin. 

Musashi võitis kordagi kaotamata kokku 60 kahevõitlust, püstitades sellega ületamatuks jäänud rekordi. Lähimale jõudis 33 võiduga Muromachi ajastu mõõgavõitleja Itō Ittōsai. 

Ta pani aluse niten ichi-ryūks (二天一流) kutsutavale mõõgavõitlustehnikale, milles võitleja kasutab korraga kahte (s.t pikka ja lühikest) mõõka. Oma elu lõpuaastatel kirjutas ta võitluskunstide taktikast ja filosoofiast rääkiva raamatu "Go Rin no Sho" (五輪の書; Viie ratta raamat), mis on populaarne tänapäevalgi.

Elukäik 
Musashi noorpõlve kohta on teada võrdlemisi vähe. Ta ise väidab "Go Rin no Shos", et sündis Harima provintsis (tuntud ka kui Banshū). Tema õpilaste poolt koostatud "Niten Ki" (varaseim Musashi biograafia) toetab samuti Musashi enda väidet, märkides: "(Ta) sündis 12. Tenshōl (1584), ahviaastal, Banshūs".

"Go Rin no Sho" järgi oli Musashi täisnimi ja tiitel Shinmen Musashi-no-Kami Fujiwara no Harunobu (新免武蔵守藤原玄信). 

Musashi isa oli mõõgavõitleja, ken- ja jittejutsu võitlusstiilide meister, Shindem Munisai. Musashi alustas mõõgavõitluse ja samuraitraditsioonide õppimist isa käe all juba lapsepõlves. Musashi vanaisa Hirata Shōgen oli Mimasaka provintsi Yoshino piirkonna valitseja Shinmen Iga no Kami vasall.

Õpetused 

Musashi loos kahte mõõka kasutava kenjutsu-tehnika, mida nimetatakse niten Ichi-ryūks (二天一流). Musashi ise kutsus tehnikat niten ichiks (二天一, "kaks taevast ühena") või nitō ichiks (二刀一, "kaks mõõka ühena"). Tehnika seisneb selles, et võitleja kasutab korraga kahte mõõka, millest üks on pikk ja teine lühike (tavaliselt katana ja wakizashi).

Mõnede ajaloolaste arvates oli tehnika inspireeritud jaapani taiko trummide mängimiseks kasutatavast tehnikast. Teiste arvates jäljendas Musashi oma isa võitlustehnikat, mis kasutas korraga katanat ja jittet.

Teosed 
 Hyodokyo
 Hyoho Sanjugo Kajo (Kolmkümmend viis juhist strateegia osas)
 Hyoho Shijuni Kajo (Nelikümmend kaks juhist strateegia osas)
 Dokkōdō
 Go Rin No Sho (Viie ratta raamat)

Vaata ka 
 Yagyū Munenori
 Gosho Motoharu
 Sõjafilosoofia
 33 sõjastrateegiat
 Sõja seadused
 Sõjast
 De re militari
 Arthashastra
 Go Rin No Sho

Viited

Välislingid 

 Miyamoto Musashi The Samurai Archives. (inglise keeles)
 Miyamoto Musashi The History of Fighting. (inglise keeles)

Jaapani kunstnikud
Jaapani kirjanikud
Kalligraafid
Sündinud 1584
Surnud 1645
Ida-Viru maakonna teenetemärk

Ida-Viru maakonna teenetemärk on Ida-Viru maakonna teenetemärk.

Ida-Viru maakonna teenetemärgiga autasustatakse isikuid Ida-Viru maakonnale osutatud eriliste teenete või väljapaistvate saavutuste tunnustamiseks. Autasustamise otsustas ja autasu andis kätte kuni 2017. aastani Ida-Viru maavanem, alates 2018. aastast annab teenetemärki välja Ida-Virumaa Omavalitsuste Liit.

Ida-Viru maakonna teenetemärgi laureaadid
2001: Ain Kiviorg, Märt Marits, Eerik-Juhan Truuväli, Aleksandr Bokk, Veljo Kingsep, Aavo Keerme, Paul Muttanen, Riho Breivel, Kadri Põldma, Vello Kusmin, Valeri Kiviselg, Juhan Voist
2002: Margarita Ostroumova, Tiit Vähi, Stanislav Sorokin, Valdek Murd, Anatoli Paal (postuumselt), Toomas Ilves, Roland Peets, Toivo Sander, Herman Piirsalu, Lauri Pastak
2003: Tõnis Seesmaa, Anatoli Demenko, Ivar Rooks, Jaan-Mati Punning
2004: Rein Aidma, Maie Metsalu, Rein Annik, Ants Liimets, Vello Lilium, Vladimir Prudnikov, Avo Randlo, Mati Pokkinen
2005: Mati Jostov, Anatoli Polupan, Tiit Kuusmik, Enno Vinni, Enn Loko, Vallo Reimaa, Ahto Võhma
2006: Gösta Lars-Erik Nyström, Peeter Kaldur, Priit-Andres Pärtna, Bruno Uustal, Aleksander Žegulov, Arno Kodu, Aleksandr Saltõkov, Aadu Kukk, Sulev Reelo
2007: Tõnis Kaasik, Enn Käiss, Urve Takjas, Hans Mõttus, Urve Kilk, Toomas Tamm, Kalmer Sokman, Katri Raik, Lembit Tõnis, Ago Gaškov, Ago Silde
2008: Arno Rossman, Väino Viilup, Viktor Andrejev, Kalev Prillop, Tarmo Kollo, Tauno Suurkivi, Urve Erikson
2009: Etti Kagarov
2010: Avo Kiir, Tiina Kasema
2012: Galina Moldon
2013: Priit Sternhof, Ants Üleoja, Aleksandr Dusman, Andrus Simson
2014: Piiskop Laatsarus
2017: Jaak Eelmets, Ants Kutti, Aivar Saarela, Veikko Luhalaid, Erika Kõllo, Einar Aun, Raivo Reinbärk, Irina Golikova, Artur Põld, Vallo Koppel, Margus Ets, Peeter Pau, Raivo Murd, Krista Pedak, Tauno Võhmar, Kadri Jalonen, Ailar Holzmann, Aleksei Fjodorov, Sergei Stepanov, Oiva Veikko Kalervo Pohjaranda, Joseph L. Shmidt, Andrei Katkov, Anne Uttendorf
2018: Kalev Naur, Agur Tehver, Kalle Jänes
2019: Aadu Pekk, Evgeny Malov, Virve Linder, Aare Niglas
2021: Teet Kuusmik, Marje Muusikus

Viited

Välislingid
Ida-Virumaa teenetemärk

Eesti teenetemärgid
Ida-Viru maakond
Pürenee rööpmelaius

Pürenee rööpmelaius ehk ibeeria rööpmelaius on Hispaania ja Portugali raudteedel kasutatav 1668 mm suurune rööpmelaius.
Hispaania raudteekaart (punasega on tähistatud mitteteenindatavad liinid)

Ligilähedane 1676 mm rööpmelaius 
Indias, Pakistanis, Argentinas ja Tšiilis on kasutusel 1676 mm rööpmelaius, mis on ibeeria rööpmelaiusest vaid 8 mm võrra laiem. Seetõttu on Tšiili ja Argentina raudteedel lubatud kasutada Hispaania ja Portugali veeremit.

Viited 

Raudtee
Edzard Schmidt-Jortzig

Edzard Schmidt-Jortzig (sündinud 8. oktoobril 1941 Berliinis) on Saksamaa jurist, õigusteadlane ja poliitik, ta kuulub Vaba Demokraatliku Partei ridadesse. Ta oli aastatel 1996–1998 Saksamaa justiitsminister.

Ta sündis aastal 1941 Berliinis, kuid lõpetas aastal 1961 gümnaasiumi Lüneburgis Alam-Saksimaa liidumaal. Seejärel õppis ta õigusteadust Bonni ülikoolis, Lausanne'i Ülikoolis ja Kieli ülikoolis.

Aastal 1982 astus ta Vabasse Demokraatlikku Parteisse. Ta valiti aastal 1994 Bundestagi liikmeks. 17. jaanuarist 1996 kuni 26. oktoobrini 1998 oli ta Saksamaa justiitsminister.

Isiklikku 
Ta on aastast 1968 abielus ja on nelja lapse isa.

Välislingid 
 Edzard Schmidt-Jortzigi elulugu Bundestagi kodulehel (saksa keeles)

Saksamaa poliitikud
Saksamaa õigusteadlased
Sündinud 1941
Järvamaa vapimärk

Järvamaa vapimärk on Järva maakonna teenetemärk.

Järvamaa vapimärgiga autasustatakse isikuid Järva maakonnale osutatud eriliste teenete ja väljapaistvate saavutuste tunnustamiseks. Autasustamise otsustab ja autasu annab kätte Järva maavanem.

Järvamaa vapimärgi laureaadid
1998 Alar Ainumäe, Herbert Last, Jaan Eilart
1999 Endel Lieberg, Kalju Lepik, Karl Kranich
2000 Henn Sokk, Jaan Nõlve
2001 Helve Ratnik, Urmas Sisask
2002 Janne Vink, Peeter  Kibe, Jaak Mae
2003 Piret Rammo, Rein Valdru 
2004 Ants Käärma
2005 Ervin Runnel, Oskar Kreem, Toomas Šadeiko
2006 Eino Sepp, Aino Pung, Rein Köster 
2007 Arvi Kallakmaa, Evi Sikstus
2008 Taso Veere, Kalju Kertsmik
2009 Uno Aan, Jüri Ellram
2010 Andres Müürsepp, Tuve Kärner
2011 Kalev Aun
2012 Mati Hõbemägi
2013 Arvi Niglas
2014 Ülle Välimäe
2015 Arvo Pärt
2016 Urmas Jõgi
2017 Mart-Järvo Hirtentreu, Jaan Meikup
2018 Milvi Aun, Kersti Laastau
2019 Toomas Agasild, Mihhail Feštšin
2020 Kaia Iva, Teet Kallakmaa 
2021 Pipi-Liis Siemann

Viited

Välislingid
Järvamaa vapimärk

Eesti teenetemärgid
Järva maakond
BALTECH

BALTECH (lühend fraasist Baltic Sea region university consortium for Science and Technology) on Läänemere  maade ülikoolide koostöökoondis (konsortsium). Koondis võimaldab näiteks ülikoolidevahelist üliõpilaste liikumist, kaugõpet, samuti tugevdab ülikoolide koostööd tööstusettevõtetega (inglise keeles industrial liaison).

BALTECHi asutasid 1997 seitsme ülikooli rektorid. Need ülikoolid olid:
Tallinna Tehnikaülikool
Riia Tehnikaülikool
Kaunase Tehnikaülikool
Vilniuse Tehnikaülikool
Linköpingi Ülikool
Lundi Ülikool
Kuninglik Tehnikainstituut (Rootsi).

Viited

Välislingid
BALTECHi koduleht

Haridus
Robert Hardy

Timothy Sydney Robert Hardy (29. oktoober 1925 Cheltenham, Gloucestershire – 3. august 2017 Northwood, London) oli inglise näitleja, kes tegi pika karjääri teatris, filmides ja seriaalides.

Ta mängis näiteks professor Krempet Mary Shelley Frankensteinis ja Cornelius Fudge'i Harry Potteri filmides.

Eesti televaataja võib teda näinud olla näiteks teleseriaalides "Midsomeri mõrvad", "Inspektor Morse", "Lewis" või "Spioonid".

Suurbritannia filminäitlejad‎
Suurbritannia teatrinäitlejad‎
Suurbritannia telenäitlejad‎
Sündinud 1925
Surnud 2017
Eduard Hermann (käija)

Eduard Hermann (28. juuni/10. juuli (ukj) 1887 Sootaga vald, Äksi kihelkond, Tartumaa – 8. veebruar 1960 Chatswood, Uus-Lõuna-Wales, Austraalia) oli Venemaa ja Eesti kergejõustiklane (käija) ning poksija.

Ta alustas sportimist Tartus (hilisemas spordiseltsis Aberg).

Ta sõdis Venemaa eest Esimeses maailmasõjas, kuid sattus novembris 1914 Saksamaale sõjavangi.

Käijana
Ta osales Venemaa eest 1912. aastal Stockholmi olümpiamängude kergejõustikuvõistlusel 10 km käimises, kus ta katkestas võistluse. 

Ta osales Eesti eest 1920. aastal Antwerpeni olümpiamängude kergejõustikuvõistlusel 3000 meetri ja 10 km käimises, kuid diskvalifitseeriti mõlemal distantsil ebapuhta käigu tõttu.

Poksijana
Ta alustas poksimist 1920. aastal Tallinna "Spordis", kus tema treener oli Arkadi Harlampijev. 

Ta on esimene Eestis, kes põhjalikumalt kirjutas poksi ajaloost ning tehnikast ning ta on seega poksi teadusliku käsitluse üks teerajajaid Eestis.

Ta kuulus Spordi meeskonda selle esimesel avalikul võistlusel, kohtumisel 1. oktoobril 1921 Helsingi Poksiklubiga (see oli ka helsinglaste esimene avalik võistlus üldse). Ta kaotas keskkaalus (kuni 160 naela ehk 72,6 kg) oma kohtumise Helsingi Poksiklubi esindajale Tallqvistile.

Hilisem elukäik
Aastal 1926 siirdus elama Austraaliasse. Töötas algul Eesti sisserändajatest moodustatud maa- ja metsatööbrigaadi juhina, hiljem oli farmer.

Artikleid
Ed. Herman. "Rusikavõitlus". Eesti Spordileht nr 6, 31. juuli 1920. Lk 5–7
Ed. Hermann. "Lühikesed näpunäited algajatele Bokseritele". Eesti Spordileht nr 7, 19. september 1920. Lk 5–6

Viited

Kirjandus
Rein Pajur. "Poksi lugu". Tallinn 2009. Lk 173
Eduard Tinn. "Lurichi jälgedes. Eesti sport tsaariajast tänapäevani". Tallinn 2017. Lk 166

Välislingid

Eduard Hermanni sporditulemused
 Tallinna "Spordi" esimeste poksikursuste lõpetajad ja avavõistlustest osavõtjad. Keskel on võistluste kohtunikekogu – Edgar Klumberg, Arkadi Harlampijev ja Eduard Hermann, kohtunikest vasakul istub noorim kursuslane Peeter Matsov, Harlampijevi selja taga seisab Nikolai Matsov. Tallinn, 27. august 1921. Eesti Rahvusarhiivi Filmiarhiivi fotokogu, EFA.259.0-68989
 

Venemaa käijad
Esimese maailmasõja veteranid Eestis
Eesti käijad
1920. aasta suveolümpiamängude osalejad
Eesti poksijad
Eestlased Austraalias
Sündinud 1887
Surnud 1960
Aivar Teppo

Aivar Teppo (6. august 1958 Elva – 25. juuli 2017 Vedu) oli eesti lõõtspillimängija.

Aastal 2002 ilmunud CD-l "Lõõtsakuningad" on tema kaaslaseks Juhan Uppin.

Tema ärasaatmine toimus 30. juulil 2017 Tartu krematooriumi suures saalis ja ta maeti samal päeval Tartu Rahumäe kalmistule.

Tunnustus 

 1995 Eesti Kultuurkapitali rahvakultuuri sihtkapitali aastapreemia (lõõtspillimängu traditsioonide edendamine)

Välislingid
Raimu Hanson, Suri lõõtsakuningas Aivar Teppo, Tartu Postimees, 26. juuli 2017

Eesti muusikud
Tartu Rahumäe kalmistule maetud
Sündinud 1958
Surnud 2017
Fritz Todt

Fritz Todt (4. september 1891 Pforzheim – 8. veebruar 1942 Rastenburgi lennuväli, Ida-Preisimaa (tänapäeval Kętrzyn-Wilamowo lennuväli, Warmia-Masuuria vojevoodkond, Poola)) oli saksa ehitusinsener ja Saksamaa riigitegelane.

Fritz Todt oli pärit vabrikandi perekonnast. Pärast gümnaasiumi lõpetamist teenis ta 1910–1911 vabatahtlikuna sõjaväes ja alustas seejärel 1911. aastal Münchenis inseneriõpinguid. 1914–1918 osales ta ohvitserina Esimeses maailmasõjas. 1920. aastal lõpetas ta oma ülikooliõpingud Karlsruhes. 1921–1933 töötas ta ehitusfirmas Sager & Woerner, esmalt veevarustuse, seejärel teedeehituse alal. 1922. aastal astus Todt Natsionaalsotsialistlikku Saksa Töölisparteisse, 1931. aastal sai ta SA-s Oberführeri (vastab kolonelile) aukraadi. 1932. aastal kaitses Fritz Todt doktorikraadi. Natsionaalsotsialistide võimuletuleku järel sai Todt Saksa Teedeameti peainspektoriks. 1938. aastal sai ta Saksamaa ehitustööstuse peavolinikuks, samal ajal rajas ta ka riikliku ehitusorganisatsiooni Organisation Todt.

Alates 17. märtsist 1940 oli ta Saksamaa relvastuse ja laskemoona minister.

29. novembril 1941 ütles Fritz Todt Adolf Hitlerile, et sõda ei ole enam võimalik võita militaarsete vahenditega ja tuleks otsida poliitilisi lahendusi.

Fritz Todt hukkus lennuõnnetuses. Pärast Hitleri peakorteri külastamist Rastenburgis hakkas Todt lennukiga tagasi Berliini sõitma. Varsti pärast õhkutõusmist lennuk plahvatas ja kukkus alla. Kõik pardalviibunud hukkusid. On oletatud, et tegemist võis olla vandenõuga.

Viited

Saksamaa ehitusinsenerid
Saksamaa poliitikud
Sündinud 1891
Surnud 1941
Por una cabeza

"Por una cabeza" on populaarne tangolaul, mille kirjutasid 1935. aastal Carlos Gardel (muusika) ja Alfredo Le Pera (sõnad) filmile "Tango Bar". Filmi stsenaariumi kirjutas Le Pera ja peaosa mängis Gardel.

Ehkki autorid lõid laulu New Yorgis, olid nad mõlemad ladinaameeriklased: ajakirjanik ja kirjanik Alfredo Le Pera sündis Brasiilias Itaalia immigrantide järeltulijana, kuid veetis suurema osa elust Argentinas, nagu ka Prantsusmaal Toulouse'is sündinud Carlos Gardel – helilooja, näitleja ja laulja, keda tuntakse eelkõige tema kirjutatud ja lauldud Argentina tangode järgi. Autorite, muusikastiili ja hispaaniakeelsete sõnade tõttu peetakse "Por una cabezat" sünnikohale vaatamata Argentina muusikasse kuuluvaks.

Laulu pealkiri "Por una cabeza" tähendab tõlkes "peajagu" ning viitab hobusele, kes kaotab võiduajamise napilt, olles konkurendist vaid pea võrra taga. Laulus võrdleb mängur oma kiindumust võiduajamistesse oma kiindumusega naistesse.

Pala B-osa algusfraasi on võib-olla mõjutanud Mozarti "Rondo viiulile ja orkestrile C-duuris" (K 373).

Algselt kirjutati "Por una cabeza" A-duuris. Hiljem arranžeeriti see viiulile ja klaverile ning seda mängitakse vahel A-duuris, vahel G-duuris.

Le Pera ja Gardel said surma 24. juunil 1935 lennuõnnetuses, mis toimus Colombias Medellínis. Seetõttu on "Por una cabeza" praeguseks üks vähestest avalikus omandis klassikalistest tangodest. Film "Tango Bar" esilinastus New Yorgis vähem kui kahe nädala pärast, 5. juulil 1935.

"Por una cabeza" on leidnud korduvalt kasutamist filmides. Üks tuntumaid tangostseene selle saatel on filmis "Naise lõhn" ("The Scent of a Woman", 1992), kus tantsivad peaosa mängiv Al Pacino ja Gabrielle Anwar. Filmi "True Lies" (1994) alguses tantsivad "Por una cabeza" saatel Arnold Schwarzenegger ja Tia Carrera, lõpukaadreis Schwarzenegger ja Jamie Lee Curtis. Pala esineb ka filmides "All Kings Men" (2006), "Titanic" (1997), "Schindleri nimekiri" (1993) ja "Delicatessen" (1991).

Riigivisiidi ajal Argentinasse tantsisid "Por una cabeza" saatel 23. märtsil 2016 Buenos Aireses USA president Barack Obama ja esimene leedi Michelle Obama, kelle partneriteks olid vastavalt Mora Godoy ja José Lugones.

Viited

Välislingid

"Por una cabeza": sõnad, muusika, noodid, variandid, Todotango
Laulu algtekst ja inglise tõlge, Planet Tango
"Por una cabeza", Petrucci Music Library
"Por una cabeza" Itzhak Perlmani esituses Youtube, 04.06.2008

1935
Argentina muusika
Laulud
Tangod
Njurgun Timofejev

Njurgun Semjonovitš Timofejev (jakuudi keeles Ньургун Семенович Тимофеев; sündinud 7. veebruaril 1963 Jakutskis Jakuudi ANSV-s) on  jakuudi rahvusest Sahha poliitik.
 
Ta on  Ühtse Venemaa liige ja aastatel 2005–2008 oli ta Sahha (Jakuutia) Vabariigi Riigikogu (Il Tümene) esimees.

Haridus ja töökäik
Timofejev lõpetas 1985. aastal Jakutski Riikliku Ülikooli ja 1989. aastal  Tomski polütehnilise instituudi aspirantuuri. Ta on kaitsnud tehnikakandidaadi kraadi. Aastatel 1990–1991 töötas ta Jakuudi ülikoolis vanemteadurina.

Aastatel 1991–2005 töötas ta teemanditöötlusettevõtetes juhtivatel ametikohtadel, oli 1993–1996 ALROSA turundusettevõtte JPTA direktor, 1996–2005 ALROSA Moskvas asuva turundusettevõtte peadirektori asetäitja.  2000. aastal lõpetas ta Moskvas  Venemaa Föderatsiooni Presidendi Juures Asuva Venemaa Rahvamajanduse Akadeemia.

Timofejev oli Sahha (Jakuutia) Vabariigi Riigikogu (Il Tümene) III ja IV koosseisu rahvasaadik ja aastatel 2005–2008 Il Tümene esimees. 2012. aastal sai ta Sahha (Jakuutia) Vabariigi presidendi nõunikuks. 2017. aastal vabastati ta sellest ametist.

Tunnustus
2007 – peamine ülevenemaaline ühiskondlik auhind "Venemaa rahvuslik Olümpos" koos autiitliga "aasta spiiker 2006–2007"

Viited

Välislingid
Интервью Председателя Парламента Ньургуна Семеновича Тимофеева. 11. oktoober 2005. old.iltumen.ru 
советник президента. news.ykt.ru 

Sahha (Jakuutia) Vabariigi poliitikud
Sahha teadlased
Venemaa tehnikateadlased
Sündinud 1963
Gustaf Gründgens

Gustaf Gründgens (sünninimi Gustav Heinrich Arnold Gründgens; 22. detsember 1899 Düsseldorf – 7. oktoober 1963 Manila) oli saksa näitleja ja teatrilavastaja.

Gustaf Gründgens oli pärit töösturi perekonnast. 1917. aastal mobiliseeriti Gründgens Saksa sõjaväkke ja ta võttis osa Esimesest maailmasõjast Läänerindel. 1919–1920 õppis ta Düsseldorfi Teatri Lavakunstikoolis. 1920–1922 töötas Gründgens Halberstadti, Kieli ja Berliini teatrites. 1923–1928 oli ta Hamburgi Kammerteatri (Hamburger Kammerspiele) näitleja. 1928–1933 töötas ta näitleja ja lavastajana erinevates Berliini teatrites. Esimene filmiroll oli ta 1930. aastal. 1932. aastal mängis ta esmakordselt oma kõige kuulsamat rolli Mefistot Goethe "Fausti" lavastuses. 1933. aasta veebruaris määras Hermann Göring Gustaf Gründgensi Preisi Riigiteatri kunstiliseks juhiks. 1933. aasta novembris sai Gründgens Riigi Kultuurikambri senaatoriks. 1934. aastal nimetati Gustaf Gründgens Preisi Riigiteatri intendandiks, 1935–1945 oli ta sama teatri peaintendant (sisuliselt direktor). Teatri mängukavas oli põhiliselt saksa klassika. 1945–1946 oli ta mitu kuud interneerituna Nõukogude vangilaagrites. 1946. aastal töötas ta Ida-Berliinis Saksa Teatri näitlejana. 1947. aastal tegutses ta Lääne-Berliinis kabareelavastajana. 1947–1951 oli Gründgens Düsseldorfi Linnateatri peaintendant. 1948–1950 oli ta Saksa Teatriliidu president. 1951–1955 oli ta Düsseldorfi teatri Neue Schauspiel tegevjuht. 1955–1963 oli 
Gustaf Gründgens Hamburgis Saksa Teatri (Deutsches Schauspielhaus) peaintendant ja kunstiline juht. Ta suri maailmareisi ajal Filipiinide pealinnas Manilas.

Isiklikku
1926–1929 oli Gustaf Gründgens abielus kirjanik Thomas Manni tütre Erika Manniga. 1936–1946 oli Gründgens abielus näitlejanna Marianne Hoppega.

Gustaf Gründgens kirjanduses
Gustaf Gründgens on Klaus Manni (Erika Manni venna) 1936. aastal Amsterdamis ilmunud romaani "Mefisto : romaan ühest karjäärist" peategelase Hendrik Höfgeni prototüüp. 1956. aastal avaldas romaani Saksa DV kirjastus Aufbau Verlag. Pärast Gustaf Gründgensi surma kavatseti romaani välja anda ka Lääne-Saksamaal. Gustaf Gründgensi kasupoeg ja ainus pärija lavastaja Peter Gorski pöördus 1964. aasta märtsis Hamburgi Maakohtusse, et "Mefisto" väljaandmist takistada. 9. juunil 1966 keelustas Hamburgi Ülemmaakohus "Mefisto", Saksamaa Liidukohus kinnitas kohtuotsuse 20. märtsil 1968. Keelust hoolimata avaldas kirjastus Rowohlt Verlag romaani 1981. aastal. Romaani eestikeelne tõlge ilmus 1986. aastal.

Viited

Saksamaa näitlejad
Teatrilavastajad
Sündinud 1899
Surnud 1963
Tohuwabohu

Tohuwabohu oli huumoriajakiri, mis ilmus 1922. aasta novembris Tallinnas. 

Ajakirja asutasid Gori, Otto Krusten ja Harald Vellner. Ajakirja andis välja Otto Krusten, toimetaja oli Gori ja vastutav toimetaja G. Tõnisson. Ajakirja päise kujundas Otto Krusten. 

Trükiti Tallinnas trükikojas Waba Maa. Ajakiri maksis 20 marka ja seda ilmus vaid üks number.

Viited

Eesti endised ajakirjad
Eesti huumoritrükised
Aleksander Blaubrück

Aleksander Blaubrück (alates 1940 Hugo Aleksander Kajara) pseudonüümiga H. Sinisild (3. detsember 1895 Tartu – 13. oktoober 1971 Tartu), oli eesti kooliõpetaja, karikaturist, tarbekunstnik.

Voorimehe poeg. Aastatel 1911–1914 õppis Treffneri gümnaasiumis, mida ei lõpetanud. Aastatel 1914–1918 õppis Petrogradi A. Stieglitzi kunstikooli rakenduskunsti, mida samuti ei lõpetanud. 

1918–1919 oli kooliõpetaja Simbirski kubermangu eesti asunduses. 1919–1926 oli joonistamis- ja laulmisõpetaja Türil, Tallinnas, Paides ja Väike-Maarjas. Samal ajal (1925–1926) avaldati tema karikatuure ja illustratsioone pilkeajakirjas Sädemed. 1926 oli ERMi taluplaanide joonistaja ja vahepeal 1927 täiendas end Itaalias. Tagasi tulles oli kuni 1940 aastani ajakirja Taluperenaine toimetuse liige, kus joonistas lõike- ja mustrilehti ning kirjutas nõuandvaid artikleid kodukujunduse alal. Tegi ka kaastööd karskusliidu ajakirjale Külvaja ja (illustratsioone jm) ajakirjale Eesti Naine. 1927–1931 avaldas artikleid ja reisikirju Tartus kuukirjas Olion. Samal ajal kujundas raamatukaasi ja illustreeris raamatuid. Esimesel Nõukogude okupatsiooniaastal 1941 oli tõlkija kirjastuses Teaduslik Kirjandus ja joonestaja Tartu tööstuskombinaadis. Saksa okupatsiooni 1941–1944 ajal töötas puutöölisena firmas "Mäng ja kool". 1944–1945 oli H. Heidemanni nimelise trükikoja majandusjuhi kohatäitja ja laohoidja. 1945–1957 kunstiõpetaja Tartu kergetööstus- ja ehitustehnikumides ja 1957–1968 Eesti etnograafiamuuseumi kunstnik.

Hugo Kajara suri 13. oktoobril 1971 Tartus ja maeti Raadi kalmistule.

Viited

Välislingid
Eesti Pedagoogika Arhiivmuuseum – Hugo Kajara portreepilt

Eesti kunstnikud
Eesti karikaturistid
Eestistatud nimega inimesed
Raadi kalmistule maetud
Sündinud 1895
Surnud 1971
Beckeri mõis

Beckeri mõis (läti keeles Beķera muiža või Beķermuiža) oli mõis Lätis Riia linnas Voleri asumis, mille peahoone asus Daugavgrīvas ielā ja Beķeri kraavi vahel. Saksa keeles Beckershof.

Ajalugu

Piirkonna esimeseks teadaolevaks omanikuks oli Gotthard Kettler. Aastal 1586 müüs ta mõisa maad 3000 Riia marga eest Hermann Beckerile, kelle järgi mõis ka oma nime sai. Tema pärijaks oli Wilhelm Becker. Mõisa maad läksid Rootsi-Poola sõja käigus Rootsi riigile ja hakkasid kuuluma Daugavgrīva kihelkonda. Algselt asus mõisakompleks Daugava kaldal, hiljem aga jõe säng muutus.

XIX sajandil kutsuti mõisa ka Pahleni või Purvāja mõisaks. Selle maad olid soised. Mõisale kuulus ka Daugavgrīvasse viiva tee ääres asuv kõrts.

Aastal 1924 arvati mõisa maad Riia linna koosseisu. Hiljem rajati mõisakompleksi asemele aianduskooperatiiv, mis kannab Beķermuiža nime.

Viited

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil (läti keeles)

Riia mõisad
Kurzeme rajoon
Daugavgrīva kihelkond
Nikolai Luginov

Nikolai Aleksejevitš Luginov (jakuudi keeles Николай Алексеевич Лугинов; sündinud 14. augustil 1948 Kobjai rajoonisis Jakuudi ANSV-s) on jakuudi kirjanik (proosa- ja näitekirjanik) ning kultuuritegelane, Jakuudi rahvakirjanik.

Ta on Jakutskis asuva Oiunski kirjandusmuuseumi direktor ja Sahha vaimsuse akadeemia asepresident. 
 
Kirjanduslikku tegevust alustas ta 1974. aastal. 1979. aastal sai ta NSV Liidu Kirjanike Liidu liikmeks. 2001. aastal sai tema romaan "Чыҥыс Хаан ыйааҕынан" ('Tšingis-khaani käsu kohaselt') Venemaa suure kirjandusauhinna. 2009. aastal linastus selle teose ainetel vändatud Venemaa, Mongoolia ja USA koostööna valminud mängufilm "Taina Tšingis Haana" ("Тайна Чингис Хаана"). Filmi lavastas jakuudi režissöör Andrei Borissov.

Tunnustus
1998 – Sahha rahvakirjanik
2001 – Venemaa suur kirjandusauhind ("Чыҥыс Хаан ыйааҕынан")
2008 – Sahha (Jakuutia) Vabariigi aukodanik
2013 – Sahha (Jakuutia) Vabariigi Oiunski-nimeline riiklik preemia

Ta on saanud ka Venemaa Föderatsiooni teenelise kultuuritöötaja aunimetuse.

Viited

Jakuudi kirjanikud
Sündinud 1948
Sahha akadeemiline teater

Oiunski-nimeline Sahha akadeemiline teater (jakuudi keeles П. А. Ойуунускай аатынан Саха академическай театра; vene keeles Саха академический театр имени П. А. Ойунского) on Sahha peamine teater Jakutskis, mis esitab draamaetendusi jakuudi keeles. 

17. oktoobril 1925 esietendus Nikolai Neustrojevi näidend "Куһаҕан тыын" ('Kuri vaim'). Seda kuupäeva loetakse Jakuudi rahvusteatri sünniajaks.

1971. aastal reorganiseeriti Jakuudi Muusika- ja Draamateater kaheks iseseisvaks kollektiiviks: Jakuudi Draamateatriks ning Jakuudi Muusikateatriks.

1990. aastal nimetati teater Platon Oiunski auks ümber Oiunski-nimeliseks Sahha teatriks. 1995. aastal sai teater akadeemiliseks. Teatri esimeseks kutseliseks lavastajaks oli seal aastatel 1933–1961 töötanud GITIS-e lõpetanud jakuudi lavastaja ja näitleja Spiridon Grigorjev. Aastatel 1983–1990 töötas teatri pealavastajana ja 1990–2010 kunstilise juhi ja juhtiva lavastajana Andrei Borissov. 

1936. aastast hakkasid teatris tööle kutselised näitlejad – GITIS-e Jakuudi stuudio lõpetajad. Tuntumatest on teatris mänginud teiste seas Anna Kuzmina, Gerassim Vassiljev, Jefim Stepanov ja Stepanida Borissova.  

Lavastajana on Borissovi kõrval tegutsenud Ruslan Tarahhovski (pealavastaja 2010. aastast), Sergei Potapov ja Lena Ivanova-Grimm. 1998. aastast on teatri direktor Anatoli Nikolajev.

Tunnustus
2002 – Kuldse Maski kriitikaauhind olongho-lavastuse "Кыыс Дэбилийэ" eest

Viited

Välislingid
 
Koduleht. sakhatheatre.ru

Sahha teatrid
Hapaki mõis

Hapaki mõis (läti keeles Hapaka muiža) oli mõis Lätis Riia linnas Voleri asumis, mille peahoone asus Voleri ja Spilve asumi piiri lähistel Hapakase kraavi kaldal, Daugavgrīvas ielā ja Zilā iela ristmiku kandis. Saksa keeles Happackshof, Hapackshof.

Ajalugu

Piirkonna esimeseks teadaolevaks omanikuks oli Gotthard Kettler. 17. sajandi alguses oli seal mõisavalitsejaks Johann Timoteus Hapach, kelle järgi mõis ka oma nime sai. Mõisa maad läksid Rootsi-Poola sõja käigus Rootsi riigile ning hakkasid kuuluma Daugavgrīva kihelkonda. 

19. sajandil oli see üks suuremaid Pārdaugava ala mõisasid. Suurem osa selle maadest seisis kasutamata, hariti ligi 50 hektari suurust maalappi. Sisuliselt oli tegemist suvemõisaga. Selle viimaseks omanikuks oli Carlos Matthias Ludwig Konstantin Otto von Buxhoeveden.

Aastal 1924 arvati mõisa maad Riia linna koosseisu. Mõisa hooned hävisid XX sajandi esimesel poolel.

Viited

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil (läti keeles)

Riia mõisad
Kurzeme rajoon
Daugavgrīva kihelkond
Hamanni mõis

Hamanni mõis (Hāmaņa muiža) on endine mõis Lätis Riia linnas Āgenskalnsi asumis; selle peahoone asub aadressil Slokas ielā 41. Mõisa peahoone on arhitektuurimälestisena kaitse all.

Aastal 1874 omandas Zasa mõisale kuulunud paberivabriku hooned ja krundi traadivabrik (Westfälische Drahtindustrie, ka Rigaer Drahtindustrie). Seda asus juhtima Aachenist pärit Karl Hermann Rahlenbeck. Ta lasi ka variku juurde ehitada omale elumaja, mille juures asuvatest  maadest kujunes Hamanni mõis. Mõisa häärber valmis aastal 1886. Mõis sai oma nime selles piirkonnas varem asunud Hamanni tänava järgi, mis omakorda sai oma nime filosoof Johann Hamannilt. XX sajandi alguses tegutses mõisa juures väike pliiatsivabrik, samuti asus seal pudupood. Esimese maailmasõja ajal, aastal 1917, tehti peahoonele juurdeehitis, kus avati 300 kohaga kino  "Komētas". Mõisal oli ka oma elektrigeneraator. Aastal 1922 ostis mõisa Riia börsi komitee liige  Zāmuels Zakss. Pärast tema surma ehitati mõisa juurde poehoone, mis valmis aastal 1934. Teise maailmasõja järel asusid peahoones korterid. 

Häärberit ehtisid tornid, sambad ja veranda. Lisaks eelpool mainitud hoonetele asusid selle juures varem veel väike teenijatemaja ja tall-tõllakuur. 

Hoone kuulub Riia linnale. Aastal 1999 sõlmis linn kahekümne viieks aastaks rendilepingu alkoholi hulgimüügiga tegeleva firmaga SIA "Mono". Rendilepingus oli sees tingimus, et hoone tuleb rekonstrueerida. Aastal 2007 hoone põles ja tekkinud kahjustustega tegelemine osutus firmale üle jõu käivaks ülesandeks. Nii alustas linn aastal 2009 kohtuprotsessi rendilepingu lõpetamiseks. Linn võitis kohtuprotsessi aastal 2012.

Viited

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Riia mõisad
Zemgale eeslinn
Kurzeme rajoon
Willy Caballero

Wilfredo Daniel "Willy" Caballero Lazcano (sündinud 28. septembril 1981 Santa Elenas) on Argentina jalgpallur, väravavaht. Alates 2021. aastast mängib ta Inglismaa Premier League'i klubis Southampton.

Suurema osa klubikarjääri esimesest poolest mängis ta Hispaania klubides Elche ja Malaga. Aastatel 2014–2017 mängis ta Inglismaa kõrgliiga klubis Manchester City ja 2017–2021 Chelseas.

Koondisekarjäär 
2001. aasta tuli ta Argentina alla 20-aastaste koondisega juunioride maailmameistriks.

Ta kuulus Argentina olümpiameeskonda 2004. aasta suveolümpiamängudel Ateenas. Argentina meeskond tuli turniiril olümpiavõitjaks.

Caballero valiti Argentina koondisse 2005. aasta FIFA konföderatsioonide karikaturniiriks, kuid üheski mängus ta platsile ei pääsenud. Argentina sai turniiril teise koha.

Argentina rahvuskoondises tegi Caballero debüüdi alles 36-aastasena 23. märtsil 2018 sõprusmängus Itaalia vastu. Ta kuulus Argentina koondisse 2018. aasta maailmameistrivõistlusteks.

Saavutused
Boca Juniors
Primera División: Apertura 2003
Copa Libertadores: 2003
Intercontinental Cup: 2003

Manchester City
 Football League Cup: 2015–16

Chelsea
FA Cup: 2017–18
UEFA Meistrite Liiga: 2020–21
UEFA Euroopa Liiga: 2018–19

Viited 

Argentina jalgpallurid
Boca Juniorsi mängijad
Elche CF mängijad
Málaga CF mängijad
Manchester City mängijad
Chelsea FC mängijad
Southampton FC mängijad
La Liga mängijad
Premier League'i mängijad
Sündinud 1981
Sergei Potapov

Sergei Stanislavovitš Potapov (vene keeles Сергей Станиславович Потапов; sündinud 22. juunil 1975  Suntari rajoonis Jakuudi ANSV-s) on jakuudi teatrilavastaja ja filmirežissöör.

Ta lõpetas 1996. aastal Kultuuri ja Kunsti Jakuudi Kolledži teatristuudio näitekunsti erialal. Aastatel 1996–1999 töötas ta Oiunski-nimelises Sahha teatris näitlejana. 2003. aastal lõpetas ta Moskvas GITIS-es lavastajana ja samast aastast töötab ta Sahha teatris lavastajana. Aastatel 2007–2010 oli ta Sahha akadeemilise teatri pealavastaja.

Eestis
Eestis on Potapov käinud lavastamas kahel korral: 2015. aasta suvel lavastas ta Märt Meose kutsel R.A.A.A.M. teatris August Kitzbergi "Libahundi" (Tiina rollis Kristiina-Hortensia Port) ja 2016. aasta suvel Tammsaare  Põrgupõhja uue Vanapagana ümberkirjutatud versiooni (Vanapagana rollis Ivo Uukkivi).

Tunnustus
2005 –  Kuldse Maski žürii eripreemia draamalavastuse Eugène Ionesco "Macbetti" eest
2006 – Vabariikliku teatrifestivali "Želannõi bereg" ("Желанный берег") võitja (lavastus Eugène Ionesco "Macbett")
2006 – Vabariikliku teatrifestivali "Sata" ("Сата") võitja (lavastus N. Argunovi "Deti boga solntsa" ("Дети бога солнца")
2007 – Vabariikliku filmifestivali "Kinopoljus" ("Кинополюс") võitja (film "Dõši" ("Дыши")
2011 – Vabariikliku filmifestivali "Arktika film" võitja kategoorias "parim mängufilm ("Pokuda budet veter" ("Покуда будет ветер")

Isiklikku
Tema vanaisa oli šamaan.

Viited

Välislingid
Потапов Сергей Станиславович. sakhatheatre.ru
Сергей Потапов. kinopoisk.ru
Pealelend – Sergei Potapov, Jakuudi lavastaja. 17. juuli 2015. sirp.ee
Jaak Allik. Jakuudi lavastaja leidis eestlaste valupunktid. 17. juuli 2015. sirp.ee
Jakuut Sergei Potapovi Eesti teine lend. 4. august 2016. teatritasku.ee

Sahha teatrilavastajad
Sahha filmilavastajad
Sündinud 1975
Mihhail Nikolajev

Mihhail Jefimovitš Nikolajev (jakuudi keeles Дьэкиим уола Ньукулаайап Мэхээлэ; vene keeles Михаил Ефимович Николаев; sündinud  13. novembril 1937  Ordžonikidze rajoonis Jakuudi ANSV-s) on Venemaa  ja Sahha riigitegelane,  Põhjatähe ordeni kavaler, Lomonossovi-nimelise Moskva Riikliku Ülikooli auprofessor.

Ta oli aastatel 1991–2002 Sahha (Jakuutia) Vabariigi president ja 2002–2010 Venemaa Föderatsiooni Föderaalassamblee Föderatsiooninõukogu aseesimees.

Päritolu ja haridustee
Mihhail Nikolajev on pärit Kesk-Jakuutiast, tema isa Jefim Nikolajev oli jakuut, kes valdas hästi vene keelt; ema Marija Mihhailovna oli pärit põlisest vene talupojaperest  Hangalassõst, kelle peres räägiti jakuudi keeles ka omavahel.  

Nikolajev lõpetas 1961. aastal  Omski Põllumajandusinstituudi veterinaararstina. Aastatel 1969–1971 õppis ta NLKP Keskkomitee juures asuvas Kõrgemas Parteikoolis.

Töökäik
Ta oli aastatel 1975–1979 Jakuudi ANSV Ministrite Nõukogu aseesimees ja 1979–1985 vabariigi põllumajandusminister. 1989. aastal valiti ta Jakuudi ANSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimeheks, 1990. aasta aprillis valiti ta Jakuudi ANSV Ülemnõukogu esimeheks.

20. detsembril 1991 valiti ta Jakuutia esimeseks presidendiks (Jakuudi-Sahha NSV president) kogudes 77 % valijate häältest. 16. jaanuarist 1992 sai ta ühtlasi vabariigi valitsuse (1991. aasta detsembrist Sahha (Jakuutia) Vabariigi Valitsus) esimeheks. Sahha (Jakuutia) Vabariigi 1996. aasta presidendivalimistel kogus ta esimeses voorus 59 % valijate häältest ja jätkas presidendina.

2002. aastast töötas ta Moskvas Venemaa parlamendis. Aastatel 2002–2010 oli ta  Föderatsiooninõukogu aseesimees ja 2011–2016 Riigiduuma saadik. Ta on Ühtse Venemaa liige.

2016. aastast on ta Sahha (Jakuutia) Vabariigi riiginõunik.

Tunnustus
1995 – Ammossovi-nimelise Jakuudi Riikliku Ülikooli auprofessor 
1995 – Kyung Hee Ülikooli (Seoul) audoktor 
1997 –  Herzeni-nimelise Venemaa Riikliku Pedagoogikaülikooli audoktor (hariduse alal)
1998 – Sōka Ülikooli (Hachiōji) audoktor 
1999 –  Lesgafti-nimelise Peterburi Riikliku Kehakultuuriülikooli audoktor 
2002 – Sahha (Jakuutia) Vabariigi aukodanik
2007 –  Põhjatähe orden
2012 – Sahha (Jakuutia) Vabariigi Ammossovi-nimeline riiklik preemia

Viited

Välislingid
Николаев Михаил Ефимович. s-vfu.ru 

Jakuudi ANSV partei- ja riigitegelased
Jakuudi-Sahha NSV poliitikud
Sahha (Jakuutia) Vabariigi pead ja presidendid
Põhjatähe ordeni (Sahha) kavalerid
Sündinud 1937
Jevgenija Mihhailova

Jevgenija Issajevna Mihhailova (vene keeles Евгения Исаевна Михайлова; sündinud 9. oktoobril 1949  Suntari rajoonis Jakuudi ANSV-s) on  jakuudi rahvusest Sahha riigitegelane ja pedagoogikateadlane, Venemaa Haridusakdeemia akadeemik.

Ta oli aastatel 2007–2010  Sahha (Jakuutia) Vabariigi asepresident. Alates 2010. aastast on ta  Ammossovi-nimelise Kirde Föderaaalülikooli rektor.

Ta on  Ühtse Venemaa liige.

Haridus ja töökäik
Mihhailova lõpetas 1972. aastal Jakutski Riikliku Ülikooli matemaatika erialal ja 1996. aastal  Venemaa Haridusakadeemia Psühholoogiainstituudi. Ta on psühholoogiakandidaat 1996. aastast. 2000. aastal kaitses ta pedagoogikadoktori kraadi.

Ta töötas õpetaja ja haridusametnikuna. Aastatel 1997–2002 töötas ta Sahha (Jakuutia) Vabariigi haridusministrina ja  2003–2007 Sahha (Jakuutia) Vabariigi valitsuse aseesimehena. 2007. aastal valiti ta Sahha (Jakuutia) Vabariigi asepresidendiks. 

2010. aastal määras Venemaa Föderatsiooni Valitsus oma korraldusega Mihhailova  Ammossovi-nimelise Kirde Föderaaalülikooli rektoriks. Seoses sellele ametikohale asumisega võttis Sahha parlament Il Tümene vastu otuse tema asepresidendivolituste ennetähtaegsest lõppemisest.

Tunnustus
1993 – medal "Venemaa vabaduse kaitsjale"
2000 – Venemaa Föderatsiooni teeneline õpetaja
2001 – Sahha (Jakuutia) Vabariigi aukodanik
2009 – Sahha (Jakuutia) Vabariigi Ammossovi-nimeline riiklik preemia 
2011 – valiti Venemaa Haridusakdeemia korrespondentliikmeks
2015 – valiti Venemaa Haridusakdeemia akadeemikuks

Isiklikku
Jevgenija Mihhailova on abielus. Tal on neli last.

Viited

Sahha haridustegelased
Sahha (Jakuutia) Vabariigi poliitikud
Sahha pedagoogikateadlased
Sündinud 1949
Kronmanni mõis

Kronmanni mõis (Kroņmaņa muiža, ka Kronmaņa muiža) oli mõis Lätis Riia linnas Voleri asumis, mille peahoone asus Daugava ääres Krēmeri 17a maja lähistel. Saksa keeles Kronmannshof.

Mõisa hooned olid XX sajandi esimesel poolel säilinud, selle maad liideti Riiaga aastal 1924. Teise maailmasõja järel rajati mõisakompleksi kohale tehislik laht, mida kasutavad tänapäeval sadamana  AS "Krēmeri" ja teised väiksemad tööstusettevõtted. Mõisa karjamaadele loodi aastal 1992  sealse linnustiku kaitseks Krēmeri hoiuala.

Viited

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil (läti keeles)

Riia mõisad
Kurzeme rajoon
Daugavgrīva kihelkond
Lohfeldi mõis

Lohfeldi mõis (läti keeles Lofelta muiža või Lovelta muiža) oli mõis Lätis Riia linnas Bolderāja asumis, mille peahoone asus Hapaki kraavi kaldal, vabriku "Lignums" territooriumil. Saksa keeles Lohfeldshof.

Ajalugu
Aastal 1586 läänistas Gotthard Kettler sealsed maad Riia linna arstile Zacharias Stopiusele. Mõisa maad läksid Rootsi-Poola sõja käigus Rootsi riigile ja hakkasid kuuluma Daugavgrīva kihelkonda. Aastal 1621 müüs mõisa toonane omanik Karsten Möller selle 400 taalri eest Peter Anton Lohfeldile, kelle järgi mõis ka oma nime sai. mõisakompleksi hooned valmisid XVI sajandil. Aastast 1780 olid Lohfeldi mõisal ja Bolderāja mõisal pidevalt ühised omanikud ja neid käsitleti ühise maavaldusena.

Kuna Lohfeldi mõis kujunes kõrvalmõisaks, siis kaotas sealne hoonetekompleks oma tähtsuse. XVIII sajandil mattusid need rändluite alla.

Mõisa viimaseks omanikuks oli Carlos Matthias Ludwig Konstantin Otto von Buxhoeveden. Aastal 1924 arvati mõisa maad Riia linna koosseisu.

Viited

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil (läti keeles)

Riia mõisad
Kurzeme rajoon
Daugavgrīva kihelkond
Madame Butterfly

"Madame Butterfly" (itaaliakeelse originaalpealkirjaga "Madama Butterfly") on Giacomo Puccini aastatel 1903–1904 valminud kahe vaatusega ooper. Ooperi libreto kirjutasid Luigi Illica ja Giuseppe Giacosa John Luther Longi samanimelise novelli ainetel. Ooper kanti esimest korda ette 17. veebruaril 1904 Milano teatris La Scala. Ooperi tegevus toimub 20. sajandil Jaapanis Nagasakis.

Ooperi peategelane on geiša Cio-Cio-san, hüüdnimega Butterfly (jaapani keeles 蝶々 chōchō, 'liblikas'), kellesse armub USA mereväelane B. F. Pinkerton.

Ooperid
Kolka vald

Kolka vald (läti keeles Kolkas pagasts) on vald Lätis Talsi piirkonnas Kura poolsaare põhjatipus Liivi lahe ja Irbe väina kaldal. Vald piirneb sama piirkonna Dundaga vallaga ja Roja vallaga ning Ventspilsi piirkonna Tārgale vallaga.

Valla pindala on 117 km². 2016. aasta seisuga elas seal 966 inimest.  Valla keskus on Kolka küla, vallavanem on Aldis Pinkens.

Vald jääb Liivi ranna territooriumile. Tähtsamad jõed on Ķikans, Mazirbe jõgi ja Pitragsi jõgi. Kolka vald loodi aastal 1945. 2009. aastast kuulus vald Dundaga piirkonda, aastal 2021 liideti see aga Talsi piirkonnaga.

Kaitstavad objektid 

Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Kolka tuletorni hoonetekompleks,  Liivi rahvamaja, Košragsi küla ja Sīkragsi küla. Kohaliku kaitse all on Žonaki muinaskalmed, Košragsi muinaskalmed, Saunagsi keskaegne kalmistu, Pitragsi keskaegne kalmistu ja Mazirbe keskaegne kalmistu.

Looduskaitse all on Sīkragsi Männiemme, Mazirbe Libahundimänd, Maģirve mänd, Sīmi kadakas, Jaunvalki pihlakas (liigilt pooppuu, Jaunvalki sanglepp, Pitragsi mänd, Saunagsi sanglepp, Saunagsi pärn, Purvziedi künnapuu, Lāžase mänd, Roči mänd, Nītvigvalkase mänd, Kolka õigeusu kalmistu mänd, Lauči rändrahnud, Pahakask, Niedrītese või Žurki paju, Stārasti linnamäe tamm, Kirikumänd, Rootsi mänd, Droņi pärn, Droņi tamm, Lejasbeļavase Majatamm, Kaupiņi tamm ja Kolka hobukastan. Valdav enamus vallast jääb Slītere rahvusparki, valla rannad jäävad Irbe väina ja Riia lahe läänekalda kaitstavatele merealadele.

Asustus 

Aastal 2011 elas vallas 876 lätlast, 24 venelast, 2 valgevenelast, 8 ukrainlast, 3 poolakat ja 7 leedulast, lisaks veel 33 muude rahvaste esindajat.

Valla külad on:

Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.

Viited

Välislingid 

 Kaart valla üldplaneeringuga. Lääneosa
 Kaart valla üldplaneeringuga. Keskosa
 Kaart valla üldplaneeringuga. Idaosa

Läti vallad
Talsi piirkond
Aarend Sepp

Aarend Sepp (Jüri-Aarend Sepp) (sündinud detsembris 1943), eesti karikaturist ja multifilmioperaator.

Töötanud Tallinnfilmis multifilmioperaatorina. Tema karikatuure avaldati ajakirjas Pikker.
2014–2015 osales Tallinnas Metropoli galeriis Noolegrupi installatsiooninäitusel "Kunstnikud valmistuvad sõjaks".
1975. aastal pälvis Õhtulehe – Vetšernii Tallinna toimetuse ja Tuletõrje Valitsuse korraldatud tuletõrjekuu karikatuurivõistluse ergutuspreemia.

Karikatuure kogumikes
 1967 – "Karikatuure sõnadeta" – koostaja Edgar Spriit. Tallinn, ajakirja Pikker väljaanne
 1968 – "Fatamorgaana" (huumorivalimik) – koostaja Edgar Spriit. Kunst. Tallinn

Filmograafia 
 1972 – "Vari. Tee". Tallinnfilmi animafilm (operaator)
 1972 – "Veekandja". Tallinnfilmi animafilm (operaator)

Isiklikku
Tema poeg on kunstnik Meeland Sepp.

Viited

Eesti karikaturistid
Sündinud 1943
Haeska ohvrikivi

Haeska ohvrikivi (ka Arstimiskivi) on ohvrikivi Lääne maakonnas Haapsalu linnas Haeska külas. Kivi on arvele võetud kultuurimälestisena.

Kivi on põhiplaanilt rombjas ja selle pealmine osa on peaaegu lame. Kivi suurim läbimõõt (maapinna lähedalt) on 6,5 m ja suurim kõrgus (maapinna lähedalt) vaid 0,38 m.

Viited

Välislingid
Ohvrikivist portaalis Läänemaa Arheoloogia

Ohvrikivid
Haapsalu linn
Martna kihelkonna looduslikud pühapaigad
Vikipeedia blokeerimine Türgis

Vikipeedia blokeerimine Türgis toimus 29. aprillil 2017, kui Türgi valitsus tõkestas ligipääsu Vikipeediale kõikides keeltes ning kestis kuni 15. jaanuarini 2020.

Türgi valitsus blokeeris ligipääsu Vikipeediale pärast seda, kui Vikipeedia keeldus kustutamast ning muutmast artikleid, mis seostasid Türgi valitsust terroriorganisatsioonide toetamisega.

26. detsembril 2019 otsustas Türgi konstitutsioonikohus, et Vikipeedia blokeerimine rikub inimõigusi ning käskis blokeeringu eemaldada.

Vaata ka 
 Tsensuur internetis
 2016. aasta riigipöördekatse Türgis

Viited

Välislingid
 Wikipedia blocked in Turkey. Turkey Blocks, 29 aprill 2017. Kasutatud 9 august 2017. Inglise keeles.
 Monitors: Turkey Blocks Access to Wikipedia. VOA News, 29 aprill 2017. Kasutatud 9 august 2017. Inglise keeles.

Türgi ajalugu
Türgi poliitika
Tsensuur
Vikipeedia
Nikolai Kõtškin (vanem)

Nikolai Nikolajevitš Kõtškin vanem,  (vene keeles Николай Николаевич Кычкин; 26. märts 1940  Megino-Kangalassõ rajoon,  Jakuudi ANSV – 2009 ) oli jakuudi kabetreener ja kabetaja, Venemaa Föderatsiooni teeneline treener.

Ta on Kõtškinite treenerite dünastia pea. Koos abikaasa Marija Bõrdõnnõrovaga töötas ta edukalt Õtõk-Küölis, Tšuraptšas ja Jakutskis, kus nad koos kasvatasid üles arvukalt vabariigi juhtivaid sportlasi. Kõtškinit on korduvalt valitud Sahha aasta parimaks treeneriks. Kabetajana on ta neljal korral tulnud Jakuudi ANSV meistriks rahvusvahelises kabes (1965, 1971, 1972, 1982).

Koos abikaasa Marija Bõrdõnnõrovaga ja poeg  Nikolai Kõtškin nooremega töötas ta 1992. aastal taasavatud Korkini-nimelise Tšuraptša Vabariikliku Spordiinternaatkooli kabeosakonnas. Iga aastaga läksid seal sportlikud tulemused järjest paremaks. Nende kasvandike hulgast on sirgunud üks rahvusvaheline suurmeister (viiekordne maailmameister Gavril Kolesov), 3 rahvusvahelist meistrit, 5 FMJD meistrit, 3 Venemaa meistersportlast, 200 meistrikandidaati, kes kõik kokku on toonud 56 medalit maailma-, 45 Euroopa ja 310 Venemaa tasandi kabevõistlustelt.

Kõtškin on töötanud Ammossovi-nimelises Jakutski Riiklikus Ülikoolis kehakultuuri ja spordi kateedris dotsendina.

Mälestuse jäädvustamine
2010. aastast peetakse Jakutskis Nikolai Kõtškin vanema mälestuseks iga-aastast turniiri rahvusvahelises kabes. 2011. aastal oli see rahvusvaheline kabeturniir. Osalejatest tuntumad olid tookord Peterburi kabetaja viiekordne maailmameister Aleksandr Georgijev ja valgevene kabetaja kadettide maailmameister Andrei Toltšikov.

Tunnustus
1990 – Jakuudi ANSV teeneline treener
1997 – Sahha (Jakuutia) Vabariigi teeneline treener
2000 – Venemaa Föderatsiooni teeneline treener
2004 – Sahha (Jakuutia) Vabariigi Korkini-nimeline riiklik preemia

Isiklikku
Tuntud kabetreenerid on abikaasa Marija Bõrdõnnõrova ja poeg  Nikolai Kõtškin noorem. Treener on ka minia Aija Kõtškina. Noorem poeg Vassili Kõtškin, minia Matrena Kõtškina ja vanema poja tütar Aijanika Kõtškina on kabetajad.

Viited

Sahha treenerid
Sahha kabetajad
Sündinud 1940
Surnud 2009
Blackpink

Blackpink, stiliseeritult BLACKPINK või BLΛƆKPIИK (korea keeles 블랙핑크), on Lõuna-Korea tüdrukuteansambel. Bänd koosneb neljast liikmest: Jennie, Lisa, Jisoo ja Rosé. Nende ametlik debüüt oli 8. augustil 2016 albumiga "Square One".
Nende uusim album on "THE ALBUM", millel on 8 laulu.

BLACKPINKi asutas YG Entertainment ja ansambel tegutseb praegugi selle all.

BLACKPINKi fänniklubi nimi on BLINK või BLIИK.

Välislingid 
 Ametlik Youtube'i kanal
 Ansambel Facebookis
 Ametlik veebileht

Lõuna-Korea ansamblid
Keiler ja poeg

Keiler ja poeg oli trükikoda, mis tegutses 1899. aasta septembrist Tallinnas Väike Rannavärava Schumanni majas. Omanikeks olid K. A. Keiler ja tema poeg E. K. Keiler.

Viited

Eesti trükikojad
Tallinna endised ettevõtted
Babymetal

Babymetal (stiliseeritult BABYMETAL) on Jaapani kawaii-popi ja heavy metal'i ansambel, mis sai alguse 2010. aastal.

Ansambel koosneb kolmest teismelisest neiust.

Albumid 
 Babymetal (2014)
 Metal Resistance (2016)
 Metal Galaxy (2019)

Viited

Välislingid

Jaapani tüdrukutebänd püüab vallutada maailma lavasid, ERR, 27. august 2014

Heavy metal'i ansamblid
Jaapani ansamblid
Tarō Kōno

Tarō Kōno (jaapani keeles 河野 太郎 Kōno Tarō; sündinud 10. jaanuaril 1963 Hiratsukas) on Jaapani poliitik, ta on Liberaaldemokraatliku Partei liige. Ta oli 3. augustist 2017 Jaapani välisminister ja seejärel 11. septembrist 2019 kuni 16. septembrini 2020 Jaapani kaitseminister.

Ta sündis 1963. aastal Hiratsukas Kanagawa prefektuuris. Pärast keskkooli lõpetamist asus ta 1981. aastal õppima majandust Keiō ülikoolis, ent lõpetas õpingud 1985. aastal Georgetowni Ülikoolis bakalaureuse astmel.

Pärast Georgetowni Ülikooli lõpetamist asus ta tööle ettevõttes Fuji Xerox. 1991. aastal asus ta tööle ettevõtte filiaalis Singapuris, 1993. aastal ettevõttesse Nippon Tanshi.

1996. aastal valiti ta esimest korda Jaapani Parlamendi alamkoja liikmeks. Ta valiti sinna tagasi aastatel 2000, 2003 ja 2005.

Isiklikku 
Ta on abielus ja poja isa. Tema isa Yōhei Kōno oli aastatel 1994–1996 ja 1999–2001 Jaapani välisminister ning aastatel 2003–2009 Jaapani Parlamendi alamkoja spiiker. Nii tema isa Yōhei Kōno kui ka vanaisa Ichirō Kōno ja vanaonu Kenzō Kōno olid Jaapani kergejõustiklaste assotsiatsiooni presidendid.

2002. aastal, kui isa Yōhei Kōno jäi 30 aasta tagusest C-hepatiidi viiruse nakkusest haigeks, pakkus Tarō Kōno talle siirdamiseks osa oma maksast. See tõi kaasa avaliku väitluse, kuna isa keeldus pakkumisest. Lõpuks isa nõustus ja 2002. aasta aprillis toimuski 15-tunnine operatsioon. Kōno on sellest ajast toetanud elundidoonorluse seaduse muudatusi.

Jaapani kaitseministrid
Jaapani välisministrid
Sündinud 1963
Itsunori Onodera

Itsunori Onodera (jaapani keeles 小野寺 五典 Onodera Itsunori; sündinud 5. mail 1960 Kesennumas) on Jaapani poliitik, ta on Liberaaldemokraatliku Partei liige. Ta oli aastatel 2012–2014 ja 2017–2018 Jaapani kaitseminister.

Ta sündis 1960. aastal Kesennumas Miyagi prefektuuris. Ta lõpetas aastal 1983 bakalaureusena Tokyo Mereteaduse ja -tehnoloogia Ülikooli (:en:Tokyo University of Marine Science and Technology). Lisaks õppis ta Tōkyō Ülikoolis politoloogiat.

Ta on valitud mitu korda Jaapani Parlamendi alamkoja liikmeks. Esimest korda oli ta Jaapani kaitseminister 26. detsembrist 2012 kuni 3. septembrini 2014. Teist korda oli ta Jaapani kaitseminister 3. augustist 2017 kuni 2. oktoobrini 2018.

Isiklikku 
Ta on abielus ja kahe lapse isa.

Jaapani kaitseministrid
Sündinud 1960