Lõunaslaavlased

Lõunaslaavlased on slaavlaste allrühm, kes räägivad lõunaslaavi keeli. Nad asustavad pidevat piirkonda Balkani poolsaarel, Pannoonia tasandiku lõunaosas ja Ida-Alpides ning on lääneslaavi ja idaslaavi rahvastest rumeenlaste, ungarlaste ja austerlastega geograafiliselt eraldatud. Nende hulka kuuluvad bosnialased, bulgaarlased, horvaadid, makedoonlased, montenegrolased, serblased ja sloveenid. Nad on Kesk- ja Lõuna-Euroopa riikide Bulgaaria, Bosnia ja Hertsegoviina, Horvaatia, Põhja-Makedoonia, Montenegro, Serbia ja Sloveenia põhirahvastik. Nende territooriumid on alates 15. sajandist eraldatud ülejäänud slaavi rahvastest mitteslaavi riikide Austria, Ungari ja Rumeeniaga, mis on viinud lõunaslaavi rahvaste erinevale ajaloolisele edenemisele võrreldes lääne- ja idaslaavlastega.

Jugoslaavia ("Lõuna-Slaavia") riik ühendas ühte riiki lõviosa piirkonnast, kus enamus lõunaslaavi rahvaid olid põlised (väljaarvatud Bulgaaria ja bulgaarlased). Mõiste Jugoslaavia, kui üks riik kõigile lõunaslaavlastele, tekkis 17. sajandi lõpul ja tõusis esile 19. sajandi illürismi kaudu. Nimi moodustati slaavi sõnade jug (lõuna) ja sloveni (slaavlased) liitmisega.

Ajalugu

Varajased kirjeldused 

Vähe on slaavlaste kohta teada enne 5. sajandit. Nende ajalugu enne seda on vaid tinglikult hüpoteetiline läbi eel-Indo-Euroopa arheoloogiliste ja keeleliste uuringute. Enamus, mis me teame nende ajaloost pärast 6. sajandit, on Bütsantsi ajaloolaste töödest. Oma töös De Bellis kirjeldab Prokopios sclavini (peaksid olema slaavlased) kui ebatavaliselt pikki ja tugevaid, päevitunud jume ja punakasblondide juustega, kes elasid karmi ja lihtsat elu. Nad elasid onnides, sageli üksteisest eemal, ja muutsid sageli oma elukohta. Neid ei valitsenud üks juht, vaid nad elasid pikka aega "demokraatias". Ioannis Ephesusest kirjeldab oma töös Ecclesiastical History slaavlasi kui äärmiselt vägivaldseid inimesi. Arvatavasti uskusid nad paljudesse jumalatesse, kuid Prokopios vihjab, et nad uskusid ühte, võib-olla peajumalasse. Sageli on selleks olnud Perun, välgulooja. Slaavlased läksid lahingusse jalgsi, rünnates otse oma vaenlast, relvastatud oda ja väikese kilbiga, kuid nad ei kandnud turvist.

Selle informatsiooni on välja tõrjunud pseudo-Maurikiose töö Strategikon, mis kirjeldab slaavlasi kui arvukat, kuid korratut ja juhita rahvast, vastupidavat raskustele ja end orjastada või vallutada mittelaskvat. Mõistmatus võib olla tingitud lõunaslaavlaste seas harrastatud emaliinis pärimisest.

Nad tegid oma kodud metsadesse, jõgede ja märgalade äärde. Jordanes märgib, et slaavlaste "kodumaa on Doonaul, mitte kaugel põhjakaldast". Järgnev informatsioon varajaste slaavi riikide kohta ja slaavlaste kokkupuudetest kreeklastega tuleb keiser Konstantinos VII Porphyrogennetose teosest De Administrando Imperio, kogumikust Miracula Sancti Demetrii, Theophylaktos Simokatese Ajaloost ja teosest Annales regni Francorum.

Ränded ja eeldatud kodumaa 

Teadlased on slaavi Urheimat paigutanud traditsiooniliselt Pinski soodesse Ukrainas, või teise võimalusena Bugi ja Dnepri vahele. 5. sajandil on slaavlasi selle ajastu kirjalikes allikates mainitud elavat Doonaust põhjas. Alates 5. sajandist levisid nad väidetavalt kõigis suundades. Balkani poolsaar oli üks piirkondi, mis asus slaavlaste rännuteedel.

Seoses 6. sajandi Bütsantsi kroonikute mainitud slaavlastega märgib Florin Curta, et nende 'kodumaa' oli Doonaust põhjas ja mitte Valgevene-Ukraina piirialadel. Ta selgitab, et nende reisimisega põllumajanduse vorm (neil puudusid teadmised külvikordadest) "võis julgustada piirkondlikku liikumist". Materiaalne kultuur Doonau äärest viitab sellele, et 7. sajandi alguse ja 8. sajandi vahel oli siin slaavi ühiskonna evolutsioon. Kui bütsantslased taastasid 6. sajandi keskpaigas Doonau kaitse, langes slaavlaste rüüstatud kaupade saak. Vastukaaluks sellele majanduslikule isolatsioonile ja välisele ohule (s.o. avaaride ja bütsantslaste poolt) toimus poliitiline ja sõjaline mobilisatsioon. Arheoloogilised paigad 7. sajandi lõpust näitavad, et varajane asustus, mis oli pelgalt külade mittespetsiifiline kogum, hakkas arenema suuremateks liigendatud valdkondadega kogukondadeks (s.o. määratud alad avalikuks pidutsemiseks, samuti 'tööstuslik' ala käsitöölistele). Kui kogukonna eliit tõusis esile, hakkas see "kehastama grupi ühishuvi ja vastutust". "Kui seda grupiidentiteeti pidada rahvuseks ja kui seda rahvust pidada slaavlasteks, siis moodustus see kindlasti Justinianuse kindluste varjus, mitte Pinski soodes."

Bütsantslased rühmitasid arvukad slaavi hõimud üldjoontes kaheks rühmaks: sklaviinid ja antid. Mõlemaid neid kohati esmalt Doonau alamjooksu piirkonnas. Mõned, nagu bulgaaria õpetlane Vasil Zlatarski, viitavad, et esimene rühm asus elama Balkani poolsaare lääneossa, olles üks eelkäijaid keelerühmale, millest tekkisid bosnialased, serblased ja horvaadid, samas antide võsud asusid elama idapiirkondadesse (jämedalt öeldud), saades üheks bulgaarlaste esivanemateks. Doonault alustasid nad rüüsteretki Bütsantsi, alates 520. aastatest igal aastal. Nad laiendasid rüüstamist, röövisid saagi ja karja, võtsid vange ja hõivasid linnuseid. Sageli pidi Bütsants kaitsma oma rikkaid Aasia provintse araablaste, pärslaste ja türklaste eest. See tähendab, et isegi vähearvukate, korratute varaslaavlaste rüüsteretked olid võimelised põhjustama palju häda, kuid ei suutnud vallutada suuremaid kindlustatud linnu.

Suuremahuline slaavi asustus Balkani poolsaarel algas 570. aastate lõpul ja 580. aastate algul. Menander, 6. sajandi lõpu ajaloolane räägib 100 000 slaavlasest, kes valgusid Traakiasse (kuigi tõenäoliselt mõningase liialdusega) ja Illyricumi, võttes linnu ja rajades sinna oma kodu. Seda suuremahulist rahvastiku kolimist seostatakse avaaride piirkonda saabumisega, türgi rändrahvas, mis oli kaotanud sõja teiste nomaadide vastu kaugemal idas ja asus elama Pannoonia tasandikule, allutades paljud väikesed slaavi hõimud. Slaavlasi aitas ka asjaolu, et Bütsants oli sel ajal mässitud sõdadesse Sassaniidide Pärsiaga ja ei saanud saata vägesid Balkani poolsaarele.

580. aastateks, kui slaavi kogukonnad Doonaul said suuremaks ja organiseeritumaks ja kui avaarid avaldasid oma mõju, muutusid rüüsteretked suuremaks ja lõppesid püsivalt elama jäämisega. Enamus õpetlasi peab perioodi 581–584 suuremahulise slaavi asustuse alguseks Balkani poolsaarel. Umbes sel ajal räägib kroonika Miracula Sancti Demetrii suuremahulisest slaavi asustusest Thessaloniki ümbruses, kuigi slaavlased ei suutnud kunagi linna ennast võtta. Aastal 591 lõpetasid bütsantslased oma sõja pärslastega ja tõsise katse taastada põhjapiir tegi keiser Maurikios, kogenud strateeg. Kuigi suuresti edukas, ei suutnud Maurikios täielikult kõrvaldada avaare ning kukutati lõpuks ja mõrvati aastal 602 (osalt tema keeldumise tõttu lunarahast suure arvu vangide eest, kes siis avaaride poolt hukati). Varsti puhkes taas sõda pärslastega ja põhjapiir varises taas.

Avaarid saabusid Euroopasse 550. aastate lõpul. Kuigi nad ei jäänud püsima, mõjutasid avaarid suuresti sündmusi Balkani poolsaarel. Nad asusid elama Pannoonia tasandikule, peamisest slaavi asualast läänes. Nad purustasid gepiidide kuningriigi (germaani hõim) ja surusid langobardid Itaaliasse, avardades sisuliselt Balkani poolsaare lääneosa. Nad panid maksma oma võimu paljude slaavlaste üle, kes olid jagunenud arvukateks pisihõimudeks. Paljud slaavlased asusid avaaride baasi Pannoonia tasandikul ja moodustasid tõhusa jalaväe. Teised slaavi hõimud jätkasid rüüsteretki sõltumatult, koordineerides mõnikord rünnakuid avaaride liitlastena. Veel mõned sattusid keisri maadele, kui põgenesid avaaride eest. Avaarid ja nende slaavi liitlased kaldusid keskenduma Balkani poolsaare lääneosale, samas sõltumatud slaavi hõimud olid ülekaalus idas. Pärast edutut Konstantinoopoli piiramist aastal 626 avaaride maine vähenes ja liitu vaevasid kodusõjad avaaride ning nende bulgaari ja slaavi vasallide vahel. Nende võim ahenes Pannoonia tasandiku piirkonnani. Arheoloogilised tõendid näitavad, et oli slaavi, avaari ja isegi gepiidi kultuuride segunemine, viidates, et hilisemad avaarid olid erinevate rahvaste sulam. Avaaride khaaniriik kukkus kokku pärast jätkuvaid kaotusi frankide, bulgaaride ja slaavlaste käest (u. aastal 810) ning avaarid hääbusid. Järelejäänud avaarid sulandati slaavlaste ja bulgaaride poolt.

Teoses De Administrando Imperio mainib Bütsantsi keiser Konstantinos VII Valget Horvaatiat (originaalis Βελοχρωβάτοι i Χρωβάτοι) kui kohta, kust 7. sajandil alustas osa horvaadi hõime oma teekonda Balkani poolsaarele (täpsemalt, tänapäeva Horvaatiasse ja Bosnia-Hertsegoviinasse) Bütsantsi kutsel (keiser Herakleios I) piiride kaitseks. Varaseim Horvaadi riik oli Dalmaatsia vürstkond. Dalmaatsia vürsti Trpimir I kutsuti aastal 852 horvaatide hertsogiks. Aastal 925 ühendas Dalmaatsia hertsog Tomislav kõik horvaadid ja ülendas Horvaatia kuningriigiks. Ta organiseeris riigi, annekteerides Pannoonia vürstkonna, säilitades samuti tihedad sidemed Pagania ja Zahumljega.

Aastaks 700 asustasid slaavlased enamust Balkani poolsaart, Austriast Peloponnesoseni ja Aadria merest Musta mereni, välja arvatud rannikualad ja mõned mägised piirkonnad Kreeka poolsaarel. Asustusmuster oli siiski kaugel ühtsest, peateede juures (nagu Morava org) oli suurem asustus. Kaugelt väiksem arv slaavlasi asus elama nendesse Kreeka osadesse, kus slaavlasi asus, ja kaugetesse mägipiirkondadesse, nagu Bosnia ja Montenegro. Siiski on arheoloogilised jäljed slaavlaste tungimisest Balkani poolsaarele vähesed, eriti perioodil enne 8. sajandit. See on viinud õpetlasi seadma kahtluse alla ajalooliste allikate õigsust, mis sageli kirjeldavad slaavlaste suuremahulist asumist kogu Balkani poolsaarele, sealhulgas Lõuna-Kreekasse.

Koosolemine Balkani rahvastikuga 

Enne Rooma võimu tulekut elas Balkani poolsaarel iidsetest aegadest mitmeid põlisrahvaid. Lõuna pool Jirečeki joont olid kreeklased. Põhja pool olid illüürlased lääneosas (Illyricum), traaklased Traakias (tänapäeva Bulgaaria ja Ida-Makedoonia) ning daaklased Möösias (Põhja-Bulgaaria ja Kirde-Serbia) ja Daakias (tänapäeva Rumeenia). Nad olid peamiselt hõimulised ja ei olnud üldiselt teadlikud suurtest etno-poliitilistest kuuluvustest. Klassikalisel ajal sekkusid, vallutasid ja mõjutasid neid aeg-ajalt keldid, kreeklased ja roomlased. Rooma mõju piirdus esialgu siiski linnadega piki Dalmaatsia rannikut, laienedes hiljem väheste hajutatud linnadena Balkani sisemaale, eriti piki Doonau jõge (Sirmium, Belgrad, Niš). Rooma kodanikud kogu keisririigist asusid nendes linnades ja külgnevates maapiirkondades. Valdav tagamaa oli ikka veel asustatud põlisrahvastega, kes tõenäoliselt säilitasid oma hõimulise olemuse.

Pärast Rooma langust ja arvukaid barbarite sõjakäike rahvastik Balkani poolsaarel kahanes, nagu ka äri ja peamised elustandardid. Palju rahvast tapeti või võeti sissetungijate poolt vangi. See demograafiline langus oli eriti omane põliste talupoegade arvu langusele, kes elasid maapiirkondades. Nemad olid röövretkedel kõige haavatavamad ja ka kõige mõjutatavamad rahanduskriisist, mis vaevas languses keisririiki. Siiski ei olnud Balkani poolsaar hüljatud; märkimisväärne arv põlisrahvast lihtsalt jäi. Vaid teatud piirkonnad said rüüsteretkedest mõjutatud (näiteks maad suurte kaubateede ümbruses, nagu Morava koridor). Eelslaavi asukad põgenesid kindlustatud linnadesse ja saartele, samas teised põgenesid kaugemale mägedesse ja metsadesse, ühinedes oma romaniseerumata sugulastega ja võttes omaks rändkarjakasvatajate elustiili. Suuremad linnad suutsid läbi raskete aegade püsida, isegi õitseda. Arheoloogilised tõendid viitavad, et kultuur linnades muutus, kusjuures Rooma stiilis foorumitest ja suurtest avalikest hoonetest loobuti ja linnad muutusid (s.o. ehitati mägede või kaljude otsa ja kindlustati müüridega). Selliste linnade keskpunkt oli kirik. See muutumine Rooma kultuurist Bütsantsi kultuuriks toimus rööbiti uue valitseva klassi tõusuga: vana, maadomav aristikraatia andis teed sõjaväelise eliidi ja vaimulikkonna võimule.

Lisaks põlisrahvastele olid slaavlaste saabudes siin jäänukid eelmistest sissetungijatest, nagu hunnid ja erinevad germaanlased. Sarmaadi hõimud (nagu jazõõgid) on ürikute järgi samuti Banaati piirkonnas Doonaul elanud.

Kui slaavlased laienesid lõunasse Balkani poolsaarele, puutusid nad seal kokku arvukate rahvaste ja kultuuridega. Kuna nende elustiil pöörles põllumajanduse ümber, asusid nad eelistavalt elama maapiirkondadesse piki suurte maanteede võrku, mida mööda nad liikusid. Kuigi nad ei suutnud võtta suuri kindlustatud linnu, rüüstasid nad maad ja võtsid palju vange. Oma teoses Strategikon märgib pseudo-Maurikios, et slaavlaste puhul oli tavaline võtta äsjavõetud vangid oma ridadesse. Vaatamata Bütsantsi kirjeldustele "laastamisest" ja "rüüstamisest" on võimalik, et paljud põlisrahvad sulandusid vabatahtlikult slaavlastega. Slaavlastel puudus organiseeritud keskvõim, mis tegelikult kiirendas tahtliku slaavistamise protsessi. Tugevaim tõend sellisele koosolemisele on arheoloogilised leiud piki Doonaud ja Daakias, tuntud kui Ipoteşti-Cândeşti kultuur. Siin külad, mis ulatuvad tagasi 6. sajandisse, esindavad järjepidavust varaslaavi Penkovka kultuuriga; muutununa seguna daakia-geti, daakia-rooma ja/või bütsantsi elementidest samas külas. Selline koostoime andis eelslaavi elanikkonnale kaitset valitsejate ridadest, uue hõimu. Vastutasuks aitasid need kaasa lõunaslaavlaste geneetilisele ja kultuurilisele arengule. See fenomen viis lõpuks erinevate laensõnade vahetamiseni. Näiteks slaavi nimi "kreeklastele", Grci, tuleneb ladina sõnast Graecus, mis tekkis arvatavasti läbi kohaliku romaniseerunud elanikkonna. Ümberpöördult laenasid valahhid palju slaavi sõnu, eriti põllumajandusmõistetega seotud. Kas mõni algne traakia või illüüria kultuur ja keel oli slaavlaste saabumise ajal alles, on vaidluste teema. On raske analüüsida ülekaaluka kreeka ja rooma mõju tõttu piirkonnas. Siiski on kindel, et traakia ja illüüria identiteedid kadusid ajaloost sel perioodil.

Aja jooksul slaavistusid suure arvu slaavlaste tõttu enamuse Balkani poolsaare põlisrahvaste järeltulijad, peale Kreeka, kuhu hajus väiksem arv slaavlasi ja kes järgnevate sajandite jooksul kreekastusid (abiks olid aja jooksul 9. sajandil Kreekasse naasvad paljud kreeklased ning kiriku ja halduse roll). Romaanikeelsed kindlustatud Dalmaatsia linnades suutsid säilitada oma kultuuri ja keelt pikka aega, kuni Dalmaatsia romaani keelt kõneldi kuni kõrgkeskajani. Siiski sulandati ka nemad lõpuks slaavlaste hulka. Vastupidi suutsid roomadaaklased Valahhias säilitada oma ladina-põhise keele, vaatamata suurele slaavi mõjule. Pärast sajandeid rahulikku koosolemist sulandusid rahvusrühmad kokku rumeenlasteks.

Suhted Bütsantsiga 

Bütsantsi kirjalikud allikad (näiteks Ioannis Ephesusest jne.) mainivad slaavlasi rüüstamas Kreeka alasid 580. aastatel. Hilisemate allikate, nagu Miracula Sancti Demetrii, järgi piirasid dragoviidid, sagudaadid, velegeziidid ja berziidid aastatel 614–616 Thessalonikit. Siiski oli see sündmus tegelikult kohaliku tähtsusega. Avaaride ja slaavlaste ühised jõupingutused linn kaks aastat hiljem võtta nurjusid samuti. Aastal 626 piiras avaaride, bulgaaride ja slaavlaste ühisarmee Konstantinoopolit. Piiramisrõngas purustati, mis mõjutas avaaride khaaniriigi võimu ja prestiiži. Slaavlaste surve Thessalonikile nõrgenes pärast 617./618. aastat, kuni Thessaloniki piiramiseni (676–678) rinhiinide, sagudaadide, dragoviidide koalitsiooni poolt. Sellel korral velegeziidid ei osalenud ja tegelikult varustasid ümberpiiratud Thessaloniki kodanikke viljaga.

Arvukad keskaegsed allikad kinnitavad slaavlaste kohalolu Kreekas. Olles aastal 732 teel Pühale maale, Willibald "jõudis Monemvasia linna Slavinias". Seda konkreetset lõiku teosest Vita Willibaldi on tõlgendatud viitena slaavi kohalolekust Peloponnesose tagamaal. Viidates 744.–747. aasta katkule, kirjutas Konstantinos VII 10. sajandil, et "kogu [Peloponnesose] maa oli slaavistunud". Teine selle perioodi allikas, Monemvasia kroonika, slaavlaste asumisest Lääne-Peloponnesosele, kuid Ida-Peloponnesos koos Ateenaga jäi sel perioodil Bütsantsi kätte. Siiski on sellised allikad kaugel ideaalist ja nende usaldusväärsus on vaieldav. Näiteks, kui bütsantsist Peter Charanis usub Monemvasia kroonika olevat usaldusväärse, siis teised õpetlased rõhutavad, et see tegelikult ülehindab slaavi ja avaari rüüsteretkede mõju Kreekasse sel ajal.

Max Vasmer, silmapaistev keeleteadlane ja indoeuropist, täiendab hiliskeskaegseid ajaloolisi ürikuid, loendades 429 slaavi kohanime ainuüksi Peloponnesoselt. Mil määral nende kohanimede olemasolu peegeldab kompaktset slaavi asustust, on vaidluste teema, ja võib esindada kuhjuvat kohanimede kihistut, selle asemel, et omistada esmaasustuse etapp.

Kuigi keskaegsed kroonikud kinnitavad Bütsantsi territooriumite okupeerimist slaavi "hordide" poolt, on arheoloogilised tõendid tegelikust slaavi kohalolekust ja selle dateerimisest tänapäeval vaieldavad. Florin Curta juhib tähelepanu, et tõendeid olulisest slaavi kohalolekust ei ole enne 7. sajandit ja need jäävad kvalitatiivselt erinevaks sellest "slaavi kultuurist", mis leitud Doonaust põhja pool. Mõned autorid juhivad tähelepanu kiirele kohaliku Balkani kultuuri omandamisele varajaste slaavikeelsete rühmade poolt teatud kohtades, nagu Dalmaatsia. Matushaudade ja kalmistutüüpide uuringud näitavad siin traditsioonide katkematut järjepidevust hilisantiikajast, peegeldades piirnevat demograafilist levikut, mis kronoloogiliselt klapib slaavikeelsete rühmade saabumisega. Veelgi enam, kui keskaegsed allikad räägivad paikade "üleminekust slaavlastele", võiks see eelkõige tähendada, et Bütsantsi võim kadus, mitte et need piirkonnad oleks tunnistanud suuremahulist rännet; kahtlemata valitsesid paljud kohalikud rahvad lihtsalt iseendid. Tõepoolest, pärast Rooma kokkuvarisemist said kogukonnad Balkani sisemaal põhiliselt "slaavlasteks", luues uue identiteedi ja võttes omaks uue keele, mis orienteeritud Ida- ja Kesk-Euroopa suunas, mitte Kreeka-Vahemere maailma suunas.

Suhted slaavlaste ja kreeklaste vahel olid ilmselt rahumeelsed, peale (oletatavate) esimeste asustuste ja hootiste ülestõusude. Olles põllupidajad, kauplesid slaavlased kreeklastega ilmselt linnades. Veelgi enam, slaavlased kindlasti ei hõivanud kogu sisemaad ega kõrvaldanud kreeka rahvastikku; mõned kreeka külad jätkasid olemist sisemaal, valitsedes end ilmselt ise, võib-olla makstes slaavlastele makse. Mõned külad olid ilmselt segakülad ja üsna tõenäoliselt sai juba sel ajal alguse Peloponnesose kreeklaste poolt slaavlaste mõnel määral kreekastamine, enne kui Bütsantsi keisrid selle lõpule viisid.

Kui bütsantslased ei võidelnud oma idaterritooriumitel, said nad aeglaselt taastada keisri kontrolli. See saavutati teemasüsteemi kaudu, viidates haldusprovintsile, kuhu oli koondatud armeekorpus, mida juhtis strategos ("kindral"). Teema-süsteem ilmus esmakordselt 7. sajandi algul, keiser Herakleios I valitsusajal, ja kui Bütsants taastus, määrati see kõigile aladele, mis läksid Bütsantsi kontrolli alla. Esimene Balkani teema oli Traakias, aastal 680. Aastal 695 loodi teine teema, Hellas, ilmselt Kesk-Kreeka idaosas. Slaavlaste alistamine nendes teemades oli lihtsalt slaavi eliidi vajaduste rahuldamise küsimus ja pakkudes neile stiimulit nende kaasamisel keisri haldusesse.

Alles 100 aastat hiljem loodi kolmas teema. Aastatel 782–784 asus eunuhhkindral Staurakios Thessalonikist sõjakäigule lõunasse Tessaaliasse ja Peloponnesosele. Ta püüdis kinni palju slaavlasi ja kolis need mujale, peamiselt Anatooliasse (need slaavlased said tuntuks kui slaveesialased). Siiski pole teada, kas mõni territoorium läks selle kampaania tulemusel tagasi keisri võimu alla, kuigi tõenäoliselt mõni läks. Millalgi 790. ja 802. aasta vahel loodi Makedoonia teema keskusega Adrianoopolis (s.o. ida pool tegelikust geograafilisest üksusest). Tõsine ja edukas taastamine algas Nikephoros I (802–811) ajal. Aastal 805 loodi Peloponnesose teema. Monemvasia kroonika järgi sõdis Bütsantsi Kórinthose kuberner aastal 805 slaavlastega, ajas nad minema ja lubas põliselanikel naasta; Pátra linn saadi tagasi ja piirkond taasasustati kreeklastega. 9. sajandil jätkasid uued teemad tekkimist, kuigi paljud olid väikesed ja eraldatud algsetest, suurematest teemadest. Uued teemad 9. sajandil olid Thessaloniki, Dyrrhachion, Strymon ja Nikopolis. Nendest teemadest valgus Bütsantsi õigus ja kultuur sisemaale. 9. sajandi lõpuks oli enamus Kreekat kultuuriliselt ja halduslikult taas Kreeka, välja arvatud mõned väikesed slaavi hõimud mägedes, nagu Melingoi ja Ezeritai. Kuigi need jäid suhteliselt autonoomseks kuni Osmanite aegadeni, olid sellised hõimud erand, mitte reegel.

Pärast sõjaretki slaavlaste vastu kujunes Nikephoros I ajal alustatud taaskreekastamise protsess (sageli vägivaldselt) rahvaste küüditamiseks. Paljud slaavlased kolisid keisririigi teistesse osadesse, nagu Anatoolia, ja asusid sõjaväeteemistusse. Omakorda paljud kreeklased Sitsiiliast ja Väike-Aasiast toodi Kreeka sisemaale, et suurendada kaitsjate arvu keisri käsutuses ja vähendada slaavlaste osakaalu. Isegi mittekreeklasi toodi Balkani poolsaarele, nagu armeenlased. Kuna paljud Bütsantsi äärealad järgnevatel sajanditel kaotati, näiteks Sitsiilia, Lõuna-Itaalia ja Väike-Aasia, tulid nende kreekakeelsed asukad omal käel tagasi Kreekasse. Et Kreeka taaskreekastamine rahvastiku küüditamise ja kiriku kultuurilise tegevuse kaudu oli edukas, viitab, et slaavlased sattusid paljude kreeklaste keskele. On kaheldav, et selline suur arv oleks võidud siirata Kreekasse 9. sajandil; seega jäi kindlasti palju kreeklasi Kreekasse ja jätkas kreeka keele kõnelemist läbi kogu slaavi okupatsiooni perioodi. Taaskreekastamise edu viitab ka slaavlaste arvule Kreekas, mis oli palju väiksem, kui nende arv endise Jugoslaavia ja Bulgaaria alal. Näiteks ei kreekastatud Bulgaariat, kui aastal loodi 1018 Bütsantsi haldus bulgaarlaste üle, mis kestis üle sajandi, aastani 1186.

Lõpuks taastasid bütsantslased keisririigi piiri põhjas tänapäeva Makedoonia piirkonnas (mis teenis Bütsantsi põhjapiirina aastani 1018), kuigi sõltumatud slaavi külad jäid. Kuna slaavlased hõivasid oletatavasti kogu Balkani sisemaa, oli Konstantinoopol ära lõigatud Dalmaatsia linnadest, mis olid (nominaalselt) tema kontrolli all. Seega sõlmis Dalmaatsia tihedad sidemed Apenniini poolsaarega, kuna säilis kontakt mere kaudu (siiski oli ka siin häda slaavi piraatidega). Lisaks lõigati Konstantinoopol ära Roomast, mis aitas kasvatada kultuurilist ja poliitilist eraldatust Euroopa kahe kristluse keskuse vahel.

Kontroll slaavi hõimude üle oli nominaalne, kuna nad säilitasid oma kultuuri ja keele. Siiski ei moodustanud Makedoonia slaavi hõimud kunagi oma riiki ja ala käis sageli käest kätte Kreeka (Bütsantsi), Bulgaaria, Serbia ja ajutiselt isegi normannide vahel. Bütsantslased ei suutnud Makedooniat täielikult kreekastada, kuna nende edenemisele põhja seisis vastu Bulgaaria tsaaririik ja hiljem Serbia kuningriik, mis mõlemad olid slaavi riigid. Siiski valgus Bütsantsi kultuur kaugemale põhja, mida tänapäeval näitab Bulgaaria, Põhja-Makedoonia ja Serbia olemine ortodoksi maailma osa. Isegi Dalmaatsias, kus Bütsantsi mõju oli asendunud Veneetsia ja Rooma mõjuga, Bütsantsi kultuuri mõju säilis.

Slaavi riigid

Karantaania 

7. sajandi lõpuks okupeerisid slaavlased enamust Balkani poolsaarest. Kui nad aastal 720 langobardide poolt Laurianas võideti, lõppesid nende püüded tungida läände, kus nüüd on Itaalia Friuli. Aastal 623 mässasid ühendatud slaavi hõimud avaaride vastu, kes olid nõrgenenud kaotusega Konstantinoopoli all. Seda juhtis esimene ajalooliselt tuntud slaavi ühiskonnakorraldus – Samo hõimuliit. Pärast Samo surma kaotas slaavlaste ja teiste asukate väike Karantaania vürstkond oma sõltumatuse ja muutus poolfeodaalse Frangi riigi osaks avaari hõimude ohtliku surve pärast idast.

Bosnia 

Tänapäeva teadmised poliitilisest olukorrast Balkani poolsaare lääneosas varakeskajal on segased. Oma saabumisega tõid slaavlased kaasa hõimu sotsiaalse struktuuri, mis 9. sajandi lõpul frankide piirkonda tungimisega ilmselt lagunes ja andis teed feodalismile. Umbes sel ajal slaavlased ka ristiti. Bosnia ja Hertsegoviina oli oma geograafilise asukoha ja maastiku tõttu tõenäoliselt üks viimaseid alasid selle protsessi läbiviimiseks, mis arvatavasti lähtus linnadest piki Dalmaatsia rannikut.

Kõrgkeskaja poliitiline olukord viis Bosnia ala vaidlusaluseks Ungari kuningriigi ja Bütsantsi vahel. Pärast järjekordset võimunihet nende kahe vahel 12. sajandi algul leidis Bosnia end väljaspool mõlema kontrolli ja kujunes sõltumatuks riigiks kohalike baanide võimu alla.

Kulin, kuigi nominaalselt Ungari vasall, oli esimene Bosnia valitseja, kes oli de facto suverään. Kulini valitsemist tähistas vaidluse algus Bosnia kirikuga, mis oli põlismaine bogomiilide usulahk, mida pidasid ketserlikuks nii Rooma katoliku kui ka Serbia õigeusu kirik, kellel oli riigis lubatud tegutseda. Vastuseks Ungari katsetele kasutada kiriku poliitikat nõudmaks suveräniteeti Bosnia üle, korraldas Kulin kohaliku kiriku juhtidele kogunemise, et need loobuks ketserlusest, ja võttis aastal 1203 omaks katoliikluse. Vaatamata sellele jäid Ungari ambitsioonid muutmatuks kaua pärast Kulini surma aastal 1204, vähenedes alles pärast edutut sissetungi aastal 1254.

Bosnia ajalugu sealt kuni 14. sajandi alguseni tähistas võimuvõitlus Šubići ja Kotromanići perekondade vahel. See konflikt jõudis lõpule aastal 1322, kui baaniks sai Stjepan II Kotromanić. Kuni oma surmani aastal 1353 oli ta edukas vallutama territooriume põhjas ja läänes, samuti Zahumlje ja Dalmaatsia osi. Tema järglaseks oli tema vennapoeg Tvrtko, kes pärast pikka võitlust aadli ja pereliikmetega saavutas aastal 1367 täieliku kontrolli riigi üle. 26. oktoobril 1377 kroonis Tvrtko I end "Serbia, Bosnia, Pomorje ja lääne maade" kuningaks. Arheoloogiliste leidude põhjal krooniti ta Miles Visoko lähistel, kirikus, mis ehitati Stjepan II Kotromanići valitsusajal, ja kuhu ta oma onu Stjepan II kõrvale ka maetud on. Pärast tema surma aastal 1391 vajus Bosnia siiski pikka langusperioodi. Osmanite riik oli juba alustanud vallutusi Euroopas ja kujutas suurt ohtu Balkani poolsaarele läbi kogu 15. sajandi esimese poole. Lõpuks, pärast kümneid aastaid poliitilist ja sotsiaalset ebastabiilsust lõpetas Bosnia kuningriik aastal 1463 olemise.

Bulgaaria 

Pärast Suur-Bulgaaria kokkuvarisemist saabusid Asparuchi bulgaarid aastal 680 Väike-Sküütiasse ja asusid liitu kohaliku slaavi rahvastikuga, et moodustada Bulgaaria. Slaavlased nõustusid oma valitsejateks bulgaaride khaane, kuid säilitasid märkimisväärse autonoomia. Mõlemad rahvad kaitsesid riiki bütsantslaste eest lõunas ja Avaari khaaniriigi eest loodes. Bütsantslased olid uuest ohust teadlikud, kuid said Ongali lahingus täielikult lüüa ja tunnistasid aastal 681 ametlikult Bulgaariat suveräänse riigina, mis tänapäeval on tuntud kui Esimene Bulgaaria tsaaririik. 9. sajandi keskpaigaks laienes Bulgaaria peamiselt slaavlastega asustatud Balkani poolsaare aladele Traakias, Möösias, Makedoonias ja Daakias. Khaan Omurtag (814–831) tegi haldusreformi, mille eesmärk oli riigi tsentraliseerimine, ja võttis slaavlastelt nende autonoomia. Seetõttu mõned slaavi hõimud loodes mässasid, kuid nad rahustati kiirelt maha.

Pärast Bulgaaria ristiusustamist ning glagoolitsa ja kirillitsa loomist ja bulgaaria kirjakeele moodustumist sulandusid bulgaarid ja slaavlased lõpuks bulgaaria rahvaks. Aastal 927 tunnustasid ka bütsantslased Bulgaaria valitsejate tsaaritiitlit (bulgaaria цар) ja Bulgaaria patriarhaati. Bulgaaria muutus 9. ja 10. sajandil slaavi ortodoksi maailma kultuuriliseks keskuseks. Pärast Esimese Bulgaaria tsaaririigi purustamist Bütsantsi keisri Basileios II poolt aastal 1018 läks Bulgaaria aastal 1018 Bütsantsi võimu alla. Teine Bulgaaria tsaaririik saavutas oma sõltumatuse Bütsantsist 1185. aastal ja kestis 1396. aastani, kui selle vallutasid osmanid.

Horvaatia 

Balkani poolsaare lääneosas moodustasid 7. sajandi hõimukoosseisud lõpuks aluse algriigikestele, kahtlemata mõjutatuna lääne feodalismist. Slaavlased Põhja-Pannoonias (Dravast põhjas) arvati Balatoni vürstkonda, mille frangid andsid pagendatud Nitra vürstile, samas Dravast lõuna poole jäänud 'Savia' territooriumi osast on vähe teada. Alguses võitlesid frangid ja bulgaarid selle kontrolli üle, hiljem muutus ala konfliktiks Ungari ja Horvaatia vahel. Horvaadid olid frankide vasallid kuni eduka mässuni 850. aastatel, kui Põhja-Dalmaatsias moodustati horvaatide vürstkond.

Duklja (Zeta)

Serbia 

Arheoloogilised tõendid näitavad, et serblased olid osa 5.-6. sajandi slaavlaste lainest. Bütsantsi allikate järgi asustasid valged serblased tänapäeva Serbia, Montenegro, Horvaatia ja Bosnia ja Hertsegoviina maad keiser Herakleios I (610–641) valitsemisajal. Serblastest said bütsantslaste föderaadid ja nad valvasid vasallidena piiri (algul sklaviinid, hiljem župad), saades Višeslav I (768–814) ajal suurema autonoomia ja Vlastimiri (836–850) ajal täieliku sõltumatuse. Serbia oli Bütsantsi liitlane enamuse keskajast ja tagas oma sõltumatuse suurepärase diplomaatiaga Bütsantsiga. 14. sajandil tõusis Stefan Dušani juhitud Serbia riik Balkani poolsaare lõunaosas esile, muutudes Serbia tsaaririigiks. See langes pärast Kosovo lahingut aastal 1389 osmanite vastu.

Osmanite periood 

Nii kaua, kui mitteslaavi Bütsants oli tugev, pakkus see tõhusat puhvrit osmanite sissetungile Kagu-Euroopasse ja omakorda lõunaslaavlaste maadele. Lõpuks tema võim kahanes teiste riikide vallutuste tõttu ja tõusev Türgi impeerium leidis Kagu-Euroopas ühe nõrkuse teise järel.

Osmanid vallutasid aastal 1387 veneetslastelt Thessaloniki. Osmanite võit Kosovo väljal aastal 1389 tähistas tõhusalt Serbia võimu lõppu piirkonnas, tehes võimalikuks Osmanite laienemise Euroopasse. Serbia Stefan Lazarević muutus Osmanite riigi vasalliks. Nikopoli lahing aastal 1396, mida üldiselt peetakse viimaseks suuremahuliseks keskaja ristisõjaks, ei suutnud peatada võidukate Osmani türklaste edenemist ja tegi lõpu Teisele Bulgaaria tsaaririigile.

Uusaeg

Montenegro

Lõunaslaavlased 

Lõunaslaavlased on jagunenud piki keelepiire kaheks rühmaks – ida ja lääne.

Lõunaslaavlaste ja rahvusrühmade loend, sealhulgas rahvastiku hinnangulised arvud (2001):

 serblased = 10 kuni 10,5 miljonit
 bulgaarlased = 9 miljonit
 horvaadid = 6 kuni 7,5 miljonit
 bosnialased = 3,5 miljonit
 sloveenid = 2,5 miljonit
 makedoonlased = 2,2 miljonit
 montenegrolased = 340 000
 jugoslaavlased, muslimid (rahvuselt) ja teised väikesed rahvusrühmad

Kõik kokku: umbes 40 miljonit koos väikerühmadega

Riigid 

On 7 riiki, kus lõunaslaavlased on põhirahvastik:

  (84,8% bulgaarlasi)

  (83,3% serblasi, 2% bosnialasi, 0,8% horvaate, 0,5% montenegrolasi)

  (90% horvaate, 4% serblasi)

  (46% bosnialasi, 37% serblasi, 15% horvaate)

  (64% makedoonlasi, 2% serblasi, 1% bosnialasi)

  (83% sloveene, 2% serblasi, 2% horvaate, 1% bosnialasi)

  (45% montenegrolasi, 29% serblasi, 13% bosnialasi ja muslimeid, 1% horvaate)

Lisaks on kohalikke lõunaslaavi vähemusi mitteslaavi naabermaades, näiteks:

 Albaania (bulgaarlased, makedoonlased, serblased, montenegrolased)
 Austria (horvaadid, sloveenid)
 Kreeka (Kreeka slaavlased, pomakid)
 Ungari (horvaadid, serblased, sloveenid)
 Itaalia (sloveenid, horvaadid)
 Rumeenia (horvaadid, bulgaarlased, serblased, makedoonlased),
 Türgi (bulgaarlased, bosnialased, makedoonlased)

Religioon 

Piirkonna lõunaslaavlastest asukate usulisel ja kultuurilisel mitmekesisusel on olnud märkimisväärne mõju nende religioonile. Algselt polüteistlikud paganlikud rahvad, on lõunaslaavlased säilitanud ka palju oma iidseid kombeid ja traditsioonilist folkloori, segades seda sageli hiljem omandatud religiooniga.

Tänapäeval on enamus lõunaslaavlasi õigeusklikud – enamus bulgaarlased, makedoonlased, serblased ja montenegrolased, samas enamus sloveenid ja horvaadid on katoliiklased. Bosnialased, teised väikesed rahvusrühmad (goranid, muslimid (rahvuselt)) ja alamrühmad (torbešid ja pomakid) on muslimid. Mõned lõunaslaavlased on ateistid, agnostikud ja/või mitteusklikud].

Lõunaslaavi rahvusrühmad religiooni järgi:

 Peamiselt õigeusklikud
 bulgaarlased
 serblased
 makedoonlased
 montenegrolased

 Peamiselt katoliiklased
 horvaadid
 sloveenid

 Peamiselt muslimid
 bosnialased
 pomakid
 goranid
 torbešid

Keel 

Lõunaslaavi standardkeeled on

 bosnia,
 bulgaaria,
 horvaadi,
 makedoonia,
 montenegro,
 serbia,
 sloveeni.

Lisaks on ka teisi lõunaslaavi keeli, mis ei oma ametlikku staatust üheski vabariigis, kuid on tunnistanud standardvorminguid ja on laialdaselt kasutusel kõnelejate poolt. Levinuim neist on bunjevaki murre. Lisaks oli šokaki keel varem loetletud Austria-Ungari halduse ajal läbiviidud rahvaloendusel. Tänapäeval on ka montenegro keel saamas kiirendatud korras Montenegros seaduslikuks. On aeglaselt muutumas, võttes omaks kohaliku kõne, jälgides jooni, mille bosnia keel võttis pärast Bosnia ja Hertsegoviina sõltumatust Jugoslaavia Föderatiivsest Sotsialistlikust Vabariigist.

Standardkeelte jaotus on ortogonaalne jaotusega, mis põhineb geneetilis-dialektoloogilisel kriteeriumil. Kohalike murrete nimetamist raskendab fakt, et Austria ja Itaalia sloveenid on seotud kõige kaugemate lõunaslaavlastega – Euroopa Türgi pomakid ja bulgaarlased – ajaloolise murdekontiinumi poolt. 9. sajandil moodustasid kõik slaavi murded ühe murdekontiinumi, mis katkes järgnevalt pärast ungarlaste saabumist Kesk-Doonau alale; järgnenud germaani-, kreeka- ja romaanikeelsete levik eraldas lõunaslaavi rühma lääne- ja idaslaavi rühmadest, jättes selle jämedalt tänapäeva levikualale.

Veelgi enam, Osmani türklaste sissetungi põhjustatud rände tulemusel katkes murdekontiinum mitmes paigas, eriti niinimetatud "kesklõunaslaavi" alal, kus mõned slaavi murded, nagu čakavski ja kajkavski murre, suruti štokavski murde arvel alla, ja mõned "ülemineku"murded, nagu torlaki murre, mis algselt kuulus läänelõunaslaavi rühma, kuid kogedes mitmeid ühiseid uuendusi bularo-makedoonia murretega, kuulub nüüd idalõunaslaavi rühma.

Suuremad slaavi murderühmad on:

 kajkavski murre – nime saanud interrogatiivi "kaj" järgi (eesti keeles "mis, mida"); seda murret kõneldakse Horvaatias ja on lähedalt sugulane sloveeni keelele (samuti "kaj" keel).
 čakavski murre – nime saanud interrogatiivi ča järgi (eesti keeles "mis, mida"); samuti üksnes horvaadi murre
 štokavski murre – suurim ja keerulisim murdeahel, nime saanud interrogatiivi "što" järgi (eesti keeles "mis, mida"), ise varieerub kauguse suurenedes. Selle alammurre, uusštokavski, on aluseks serbia, horvaadi, bosnia, montenegro ja bunjevaki standardkeelele, kuigi veidi erineval kujul
 torlaki murre – mittestandardne murdeahel, mis eraldab läänelõunaslaavi ja idalõunaslaavi keelrühmi radikaalsete erinevustega, kõneldakse Lõuna-Serbias (sealhulgas Kosovos), Põhja-Makedoonias ja Loode-Bulgaarias, ja kõigi piirkonna kohalike slaavi rahvusrühmade poolt, selle tunnusteks on lääne ja ida keeletrendide segu. Seda kõneldakse ka krašovanide kogukonnas Rumeenias, mis peegeldab nende eelmist geograafilist asuala.
 makedoonia murded – kõneldakse peaaegu kogu Makedoonias. Makedoonia standardkeel põhineb lääne-kesk alammurdel. On mitu piirkondliku murret.
 šopi murre – läänebulgaaria murderühm, mis piirneb torlaki murdealaga loodes, makedoonia murretega edelas ja idabulgaaria murretega idas.
 idabulgaaria murded – bulgaaria standardkeel põhineb keskpiirkondadel. On mitu piirkondlikku murret.
 slaavi (Kreeka) – seda kõneleb Kreeka slaavi rahvastik, eeskätt Traakia pomakid. Sageli vaieldakse, kas kuulub makedoonia või bulgaaria keele juurde; sellel mittestandard keelel on hõredalt murdeid, kui need erinevad vastavalt geograafilisele asukohale; traakia murded (trakiya) on lähemal bulgaaria keelele ning florina (lerin) ja édessa (voden) murded on lähemal makedoonia keelele.
 flazdim on lõunaslaavi murre, mida kõneldakse Põhja-Albaanias.

Vaata ka 

 Slaavlased
 Idaslaavlased
 Lääneslaavlased
 Keskaegsete slaavi hõimude loend

Slaavlased