Mõju (füüsika)

Mõju on füüsikas suurus, mida kasutatakse füüsikalise süsteemi liikumisvõrrandite tuletamiseks statsionaarse mõju printsiibi alusel. Matemaatiliselt on see funktsionaal, mis võtab argumendiks liikumisjoone läbi füüsilise ruumi ning tagastab reaalarvu. Mõju SI ühikuks on džaul-sekund.

Ajalugu 

Mõju sõnastas esmakordselt prantsuse matemaatik Pierre Louis Maupertuis aastal 1744. Samal aastal tegi Leonhard Euler sõltumatuid avastusi ning olulisi täiendusi Maupertuis' tööle. Mõned ajaloolased on ka arvamusel, et mõju kasutas ka Gottfried Leibniz oma kirjavahetustes juba aastal 1707, kuid nende kirjade originaale ei ole leitud.

Suurimad arendused algelise variatsioonarvutuse vallas tegi aastal 1760 Joseph-Louis Lagrange, kes 1788. aastal kasutas neid meetodeid mõju defineerimiseks sellisel kujul, nagu neid tänapäeval tuntakse. Aastal 1834 pakkus olulise alternatiivse sõnastuse välja William Hamilton.

Kaasaegses füüsikas on kõik fundamentaalsed jõud formuleeritavad mõju kaudu. Empiirilised seadused, näiteks liugehõõrdel tekkiva jõu arvutamise valem, ei pruugi olla statsionaarse mõju printsiibist tuletatavad. Jäävusseadusi saab ka süstemaatilisel moel mõjust tuletada. Seda saab teha Noetheri teoreemi abil, mis seab igale pidevale sümmeetriateisendusele vastavusse jääva suuruse.

Matemaatiline definitsioon 
Funktsionaalidega tegeleb matemaatikaharu nimega variatsioonarvutus. 

Klassikalises mehaanikas on mõjufunktsionaal tavaliselt antud integraalina üle aja, kus alg- ja lõpphetk on fikseeritud.
 
Suurust L nimetatakse süsteemi lagranžiaaniks ehk Lagrange'i funktsiooniks, mis on klassikalise keha koordinaatidest, selle ajalistest tuletistest ja ajast sõltuv funktsioon.

Väljateoorias võib lagranžiaan sõltuda ka tuletistest ruumikoordinaatide järgi ning sel juhul pannakse mõju kirja integraalina nii üle aja kui ka ruumi. Selle jaoks kasutatakse lagranžiaani tihedust , mille integraal üle kogu ruumi on defineeritud lagranžiaaniks

Mõju klassikalises mehaanikas 
Klassikalises mehaanikas on punktosakese mõjufunktsionaal

 ,

kus  tähistab üldistatud koordinaate ning punkt muutuja kohal tähistab tuletist aja järgi. Igale võimalikule trajektoorile  vastab reaalarvuline mõju. Kõikide trajektooride otspunktid on fikseeritud, need on  ja . Trajektoor, mida mööda keha tegelikult liigub, on määratud statsionaarse mõju printsiibiga.

Statsionaarse mõju printsiip 
Statsionaarse mõju printsiip (vahel ka vähima mõju printsiip) väidab seda, et trajektoor, mida keha tegelikult järgib, on selline, mille varieerimisel on mõju statsionaarne. Matemaatiliselt on see tingimus

 ,

kus

 .

Euleri-Lagrange'i võrrandid 
Statsionaarse mõju tingimusest on võimalik avaldada võrrandid osakese trajektoori  jaoks, kasutades selleks variatsioonarvutust.

 

Kuna trajektooride otspunktid on fikseeritud, siis trajektoori variatsioon otspunktides on null, mistõttu viimane liige on null. Kuna statsionaarse mõju tingimus peab kehtima trajektoori mistahes variatsiooni jaoks, siis peab sulgudes olev avaldis ka olema võrdne nulliga. Seda nimetatakse variatsioonarvutuse põhilemmaks. Seega

 

Neid võrrandeid (iga sõltumatu vabadusastme  jaoks) kutsutakse Euleri-Lagrange'i võrranditeks. Kui Lagrange'i funktsioon neisse asendada, on tulemuseks keha liikumisvõrrandid.

Lagrange'i funktsioon 
Klassikalises mehaanikas eristatakse kahte liiki energiat: kineetiline energia , mis sõltub keha kiirusest, ning potentsiaalne energia , mis sõltub keha asukohast. Osutub, et Lagrange'i funktsioon on avaldatav nende kahe suuruse kaudu järgmise seosega:
 
Süsteemi lagranžiaan ei ole tegelikult üheselt määratud. Kui korrutada seda konstandiga või liita sellele koordinaatidest sõltuva funktsiooni ajaline täistuletis juurde, ei muutu sellest Euleri-Lagrange'i võrrandid. Kaks lagranžiaani, mis on selliselt seotud, annavad tulemuseks ühesugused liikumisvõrrandid, mistõttu on nende poolt kirjeldatavad süsteemid füüsikaliselt eristamatud. Öeldakse, et neile vastavad mõjud on ekvivalentsed.

Mõju konstrueerimine
Uue füüsikateooria uurimiseks postuleeritakse sageli uus mõjufunktsionaal, mis seda teooriat kirjeldaks. Selline meetod on võimas uurimisvahend, sest mõjust saab tuletada väga palju informatsiooni süsteemi käitumise kohta. Selleks et teooria oleks füüsikaline, peab mõjufunktsionaal täitma vähemalt järgmisi tingimusi:
 Mõju peab olema skalaarne suurus. Väljateooria kontekstis tähendab see seda, et mõju peab jääma Poincare'i teisendustel invariantseks. Üldrelatiivsusteoorias kehtib nõue arbitraarsete koordinaatteisenduste jaoks. See nõue on vajalik, sest vastasel juhul sõltuks füüsikaline trajektoor  vaatleja taustsüsteemist.
 Mõju peab olema reaalne (mitte kompleksne). Mõjust tuletavad füüsikalised suurused, näiteks süsteemi koguenergia, peavad alati olema reaalsete väärtustega. See on võimalik ainult siis, kui ka mõju on reaalne.
 Mõju ei tohi üldjuhul sisaldada kõrgemat kui esimest järku tuletisi. Vastasel korral võib ilmneda Ostrogradski ebastabiilsus. Erandiks on näiteks üldrelatiivsusteooria, kus esineb ka teist järku tuletisi meetrilisest tensorist.
 Mõju peab olema invariantne teooria sümmeetriateisenduste all (näiteks kalibratsiooniteisendused).
 Uue teooria mõju peab taanduma tuntud piirjuhtudel vana teooria mõjufunktsionaaliks. Vastasel korral tekib kaks konkureerivat teooriat sama nähtuse jaoks, millest vaid üks saab olla õige.
 Mõju peab olema võimalikult lihtne ja matemaatiliselt ilus. Liiga keeruline mõjufunktsionaal viitaks peenhäälestamisele.

Vaata ka 
 Noetheri teoreem
 Klassikaline mehaanika
 Lagrange'i funktsioon
 Vähima aja printsiip

Viited

Välislingid 
 Leonard Susskind – klassikalise mehaanika loengud (ingliskeelne)
 David Tong – klassikalise mehaanika õppematerjalid (ingliskeelne)
 Hardi Veermäe – analüütilise mehaanika loengukonspekt (eestikeelne)

Füüsika