Paavo Haavikko

Paavo Juhani Haavikko (25. jaanuar 1931 Helsingi – 6. oktoober 2008 Helsingi) oli soome proosakirjanik, luuletaja ja kirjastaja. Haavikko avaldas üle 70 teose. Tema luulekogusid on tõlgitud 12 keelde. Haavikkot peetakse üheks 20. sajandi lõpu Soome olulisemaks proosakirjanikuks ja luuletajaks. Talle anti 1984. aastal Neustadti rahvusvaheline kirjandusauhind ja 1991. aastal kunstiakadeemiku aunimetus. Lisaks luulele on ta kirjutanud mitmes žanris, sealhulgas proosat, draamat, ooperilibretosid, ajaloolisi teoseid jne. Tema enda väitel ei ole ta aga kirjutanud ühtegi muinasjuttu.

Haavikko ei olnud ainult kirjanik ja kirjastaja, vaid ka metsa- ja kinnisvaraärimees. Aastatel 1967–1983 oli ta Otava kirjastuse peatoimetaja ning 1970. aastatel kuulus ka Otava, Yhtyneet Kuvalehdet Oy ja Rautakirja Oy juhatustesse. Talle anti akadeemiku ja Helsingi ülikooli audoktori tiitel, kuigi ta ise akadeemilist karjääri ei teinud.

Elukäik 
Paavo Haavikko vanemad olid Heikki Adrian Haavikko ja Rauha Pyykönen. Haavikko sündis Helsingis, Kallio linnaosas. Koolis oli ta pigem kehvapoolne õpilane (ta jäi kaks korda klassi kordama). Kallio keskkooli lõpetas ta 1951. aastal, olles keskpärane õpilane. Ülikooli Haavikko ei astunud.

Haavikko oli kaks korda abielus. 1955. aastal abiellus ta kirjanik Marja-Liisa Vartioga, perre sündis kaks last – Johanna (1956–1996) ja Heikki (s 1960). Abielu kestis kuni Vartio surmani (1966). Marja-Liisa Vartio surma järel ei kirjutanud Haavikko pikka aega midagi, vaid tegutses Otava kirjastuse peatoimetajana (1967–1983). 1971. aastal abiellus Haavikko kirjandusloolase Ritva Rainioga. Väga raskelt mõjus Haavikkole tema kõigest 40-aastase tütre Johanna surm. Johanna suri 17. juunil 1996, samal kuupäeval kui tema ema.

1969. aastal sai Haavikko oma varasemate teoste põhjal Helsingi ülikooli filosoofia audoktori nimetuse, olles ise kõigest 38-aastane ja ülikoolihariduseta. Haavikko ise märkis 2001. aastal: "Olen rohkem ettevõtja kui kirjanik, kuigi olen kirjutanud palju ja kiirustades".

1975. aastal asutas Haavikko kirjastuse Art House. Kirjastus asub samas majas Bulevardil, kus oli ka Haavikko isa kontori- ja paberitarvete kauplus. Kirjastusest sai 1980ndate lõpus, kui Art House ostis Tietosanoma Oy, silmapaistev teatmekirjanduse väljaandja. Haavikko ettevõtete hulka kuulus ka Pudasjärvel ja Ronisuol turbatootmisega tegelenud Polar-sammal Oy, samuti kuulus Haavikko perele üle tuhande hektari metsa, peamiselt Põhja- ja Ida-Soomes.

21. detsembril 2007 ilmus Suomen Kuvalehtis intervjuu 76-aastase Paavo Haavikkoga, kus ta ennustas, et elab veel kolm aastat. Kahjuks nii ei läinud – Paavo Haavikko suri 2008. aasta oktoobris 77-aastaselt pikaajalise haiguse tõttu. Veel päev enne surma andis Soome Kirjanike Liit Haavikkole kirjanike liidu tunnustusauhinna.

Pärast Haavikko surma ilmus temast kaks elulugu. 2009. aastal avaldas Mauno Saari raamatu "Haavikko-niminen mies". Haavikko poeg Heikki Haavikko üritas teose avaldamist peatada ja nõudis isa autoriõiguste pärijana raamatu eelkontrollivõimalust, kuid Helsingi ringkonnakohus lükkas taotluse tagasi. 2015. aastal avaldas Heikki Haavikko oma isast ise mälestusteraamatu.

2021. aastal avaldas Otava kirjastus Martti Anhava mahuka monograafia "Niin katosi voitto maailmasta".

Looming 
Kai Laitinen on Haavikkot iseloomustanud järgmiselt: "Haavikko on 1950ndate aastate Soome modernistlikest luuletajatest tähelepandavaim. Tema hääl eristub kõigist teistest kohe ja kergesti. Tema luule tundemärkideks on kujundite sujuv liikumine ja üllatavad seosed, rütmide kõnekeelne ilmekus ja oskus väljendada end korraga mitmel tasandil."

Haavikko esimene luulekogu "Tiet etäisyyksiin" avaldati 1951. aastal, kui ta õppis veel keskkooli viimases klassis. Varasel luuleperioodil kirjutab ta pihtimusluulet, keskendudes armastuse ja surma teemadele. Läbivalt on tema luules olnud esiplaanil ka ajaloo, mineviku-tuleviku ning müütide teema. Ajaloo tähtsus Haavikko loomingus kasvas eriti 1960. aastatel ja 1970. aastatel. Teda peetakse luulekeele uuendajaks, kellel on olulist öelda inimloomuse, väärtuste suhtelisuse, elamise, aja ja maailma kohta. Tema luulekogudel on tähtis koht Soome kirjanduse modernismis.

Proosakogumik "Lasi Claudius Civiliksen salaliittolaisten pöydällä" (1964) ja eriti kogumiku novell "Lumeton aika" äratas avaldamise ajal tähelepanu. See kujutas sotsialistliku süsteemi omaks võtnud Soomet. Kui novell 1967. aastal inglise keeles avaldati, lisati tõlkele märkus, et tegemist on väljamõeldisega. Kirjanikud Markku Eskelinen ja Raine Koskima on oma uurimuses "Haavikko 2001" teost iseloomustanud lausega ""Lumeton aika" on oportunismi kriitika".

Haavikko esikromaan "Yksityisiä asioita" (1960) käsitleb 1918. aasta sündmusi ebatavalisest vaatenurgast ja näitab, kuidas ajalooliste sündmuste keerises elab inimene ennekõike oma elu. Romaani tõlkis 1967. aastal eesti keelde Harald Lepik ("Isiklikud asjad", Perioodika, Tallinn).

Esimene näidend "Münchhausen" (1960) tekitas poleemikat, sest Haavikko oli loonud kapriissel, absurdilaadsel fantaasial ja isikupärasel huumoril põhineva stiili, mis tegi publiku nõutuks. Ilta-Sanomat avaldas retsensiooni, mille järel kaebas Haavikko lehe kohtusse. Haavikko võitis kohtus, mille tulemusena Sanoma OY gruppi kuuluvad väljaanded ei kirjutanud temast tükk aega midagi. Hilisematest näidenditest sai populaarseimaks eelkõige "Sulka" (1973). Haavikko on teinud libretosid Aulis Sallineni ooperitele nagu näiteks "Kuningas lähtee Ranskaan" (1974) ja "Ratsumies" (1974). Lisaks kirjutas ta kolumne väljaannetele Uusi Suomi ja Suomen Kuvalehti.

1970. aastatel hakkasid Haavikkot eriti huvitama võimu-, poliitika- ja majandusküsimused. Nende teemadega alustas ta näidendis "Agricola ja kettu" (1968), kus tegelaskujudes võib ära tunda Juho Kusti Paasikivi ja Jossif Stalini. Sama liini jätkas ta kuuldemängudes kuningas Harald Pitkäikäinenist, kelle prototüübiks on Soome president Urho Kekkonen. Aastatel 1974–1983 lavastas Ilkka Toiviainen YLE Raadioteatris viis kuuldemängu kuningas Haraldist:

 "Kertomus siitä mitä tapahtui kun kuningas Harald kutsui kokoon kansansa ja tahtoi luopua vallasta"; 
 "Kuningas Haraldin pitkä reissu"; 
 "Kertomus siitä miten kuningas Harald käsitteli naista ja lammasta koskevaa hankalaa kysymystä"; 
 "Kuningas Harald, jäähyväiset"; 
 "Tosi kertomus siitä mitä tapahtui kun kuningas Harald näki unta". 

Eesti Raadioteatris lavastas kuningas Harald Pikaealisest kuuldemängu 1990. aastal Einar Kraut.

Kuuldemängu "Audun ja jääkarhu" eest pälvis Haavikko 1967. aastal esimesena maineka YLE Raadioteatri Sokeain-preemia. 1979. aastal lavastas Salme Reek kuuldemängu ka Eesti Raadioteatris.

Haavikko paistis silma ka filmistsenaristina. Ta kirjutas originaalstsenaariumi Alfred Kordelini mõrvast rääkivale filmile "Mommilan veriteot 1917" (1973) ja oli üks stsenaristidest Maunu Kurkvaara filmis "Menestyksen maku" (1983). Koos Anssi Mänttäri ja Heikki Katajistoga dramatiseeris Haavikko filmi jaoks oma näidendi "Kuningas lähtee Ranskaan", mis linastus 1986. aastal ja mille režissöör oli Anssi Mänttär. Tema tuntuim stsenaarium filmitööstuses on "Kalevalal" põhinev neljaosaline telesari "Rauta-aika", mille lavastas Kalle Holmberg 1982. aastal.

Haavikkot peetakse Soome aforismide reformijaks, kuna arendas mõtteid sarjadena. 1972. aastal ilmunud kogumikule "Puhua, vastata, opettaa" järgnes veel mitu kogumikku. Haavikko aforisme iseloomustavad iroonilised, paradoksaalsed ja mitmetähenduslikud pöörded. Paljud tema väljaütlemised muutusid rahva ühisvaraks. Kogumik "Puhua, vastata, opettaa" ilmus eesti keeles 1976. aastal Loomingu Raamatukogu sarjas ("Neliteist valitsejat. Rääkida, vastata, õpetada", tõlkijad Eha Lättemäe, Minni Nurme ja Paul-Eerik Rummo). See väljaanne tõi Loomingu Raamatukogule kaasa suuri ametlikke ebameeldivusi (Piret Saluri kommentaar).

Põnevusromaani "Barr-niminen mies" esimese trüki avaldas Haavikko 1976. aastal oma varjunime Anders Lieksman all.

Haavikko kirjutas ka kaks autobiograafilist teost – "Yritys omaksikuvaks" (1987) ja "Erään opportunistin iltapäivä" (1988).

Haavikko sai tuntuks omamoodi rahvusliku ettekuulutajana ja sageli ka hingelise ja majandusliku hävingu prohvetina.

Luulekogud 

 Tiet etäisyyksiin, 1951, WSOY
 Tuuliöinä, 1953, Otava
 Synnyinmaa, 1955, Otava
 Lehdet lehtiä, 1958, Otava
 Talvipalatsi, 1959, Otava
 Runot 1951–1961, 1962, Otava
 Puut, kaikki heidän vihreytensä, 1966, Otava
 Runoja matkalta salmen ylitse, 1973, Otava
 Runot 1949–1974, 1975, Otava
 Runoelmat, 1975, Otava
 Puolustuspuhe, runoja ja aforismeja, 1977, WSOY
 Talvirunoja, 1990, Art House
 Runot! Runot 1984–1992, 1992, WSOY
 Kirjainmerkit mustat. Runot 1949–1966, 1993, WSOY
 Puiden ylivertaisuudesta, 1993, Art House
 Tyrannin ylistys. Runot 1970–1981, 1994, WSOY
 Prosperon runot, 2001, Art House
 Valitut runot, WSOY 2006

Proosa, muud kirjutised 

 Yksityisiä asioita, 1960, Otava
 Toinen taivas ja maa, 1961, Otava
 Lasi Claudius Civiliksen salaliittolaisten pöydällä (sisaldab novelle Lumeton aika, Arkkitehti, Pitkiä naisia), 1964, Otava
 Vuodet, 1962, Otava
 Neljätoista hallitsijaa, 1970, Otava
 Puhua, vastata, opettaa, 1972, Otava
 Kaksikymmentä ja yksi, 1974, Otava
 Harald pitkäikäinen, 1974, Otava
 Barr-niminen mies, 1976, Otava
 Viiniä, kirjoitusta, 1976, Otava
 Ihmisen ääni, 1977, WSOY
 Kansakunnan linja, 1977, Otava
 Soitannollinen ilta Viipurissa 1918, 1978, Otava
 Vuosisatani, 1981, Otava
 Ikuisen rauhan aika, 1981, Otava
 Rauta-aika, 1982, Otava
 Kullervon tarina, 1982, Otava
 Pimeys, 1984, WSOY
 Vaella Helsingissä, 1986, WSOY
 Yritys omaksikuvaksi, 1987, Art House
 Viisi sarjaa nopeasti virtaavasta elämästä, 1987, Art House
 Naismetsä, 1987, Art House
 Traktaatit, 1988, Art House
 Toukokuu, ikuinen, 1988, Art House
 Kansakunnan synty, 1988, Art House
 Erään opportunistin iltapäivä, 1988, Art House
 Rakkaudesta ja kuolemasta, 1989, Art House
 Kansalaisvapaudesta, 1989, WSOY
 Murtuva keskiluokka, 1992, Art House
 Anastasia ja minä, 1992, Art House
 Aikalaishulluudesta, 1993, Art House
 Vuosien aurinkoiset varjot, 1994, Art House
 Prospero: muistelmat vuosilta 1967–1995, 1995, Art House
 Yksityisiä asioita: 60-luvun proosa, 1995, WSOY
 Fantastisia kertomuksia: proosaa 1976–1995, 1996, WSOY
 Pahin ja paras, 1996, Art House
 Nuijasota: sisällissodan vuodet 1596–1599, 1996, Art House
 Suuri keinottelu, 1997, Art House
 Ei. Siis kyllä: proosaa, 2006, WSOY
 Näkyväistä maailmaa. Aforistiset sarjat 1972–1984, 1985, WSOY
 Fleurin koulusyksy, 1992, Art House
 Päämaja – Suomen hovi, 1999, Art House
 Tarja Halosen tarina, 2001, Art House
 Käytännön metafysiikka, 2001, Art House
 Kahden vuoden päiväkirja, 2001, Art House
 Mustat kantarellit, 2004, Art House

Näidendid 

 Münchhausen, 1958
 Audun ja jääkarhu, 1967
 Ylilääkäri (sisaldab näidendeid Ylilääkäri ja Agricola ja kettu), 1968, Otava 
 Kuningas lähtee Ranskaan, 1974
 Ratsumies, 1974
 Aino ja Brita, 1999
 Näytelmät, 1978 (sisaldab näidendeid Ne vahvimmat miehet ei ehjiksi jää, Kaisa ja Otto, Harald, jäähyväiset)
 Kuninkaat, veljekset, kuunnelma,1979
 Viisi pientä draamallista tekstiä, 1981
 Hitlerin sateenvarjo, 2004, WSOY
 Sulka: 12 näytelmää, 1997, WSOY
 Paavo Nurmi -ooppera, libreto, 2000

Tele- ja filmistsenaariumid 

 Mommilan veriteot, 1973
 Kansakunnan linja, 1978, Otava
 Menestyksen maku, 1983
 Kuningas lähtee Ranskaan, 1984
 Barr-niminen mies, 1984
 Rauta-aika, 1982
 Sylvin kamari, 2000

Allikas: Paavo Haavikko. Otava

Teoseid eesti keeles 
Nõukogude ajal olid Paavo Haavikko teosed Eestis praktiliselt keelatud.

Eesti keeles on ilmunud ainult murdosa Haavikko loomingust:

 "Isiklikud asjad" ("Yksityisiä asioita"). Tõlkija Harald Lepik. Loomingu Raamatukogu 21/22. Tallinn: Perioodika, 1967.
 "Neliteist valitsejat. Rääkida, vastata, õpetada" ("Neljätoista hallitsijaa. Puhua, vastata, opettaa"). Tõlkijad Minni Nurme, Eha Lättemäe, Paul-Eerik Rummo. Loomingu raamatukogu 27. Tallinn: Perioodika, 1976.
 "Audun ja jääkaru" (kuuldemäng) ("Audun ja jääkarhu"). Tõlkija Aili Lemmik. Lavastaja Salme Reek. Tallinn: Raadioteater, 1979.
 "Kuningas Harald Pikaealine" (kuuldemäng) ("Harald Pitkäikäinen"). Tõlkija Piret Saluri. Režissöör Einar Kraut. Tallinn: Raadioteater, 1990.
 "Luuleruum: Paavo Haavikko luulet". Tõlkinud Paul-Eerik Rummo. Toimetaja Mari Tarand. Tallinn, 1992.
 "Peakorter – Soome õukond" ("Päämaja – Suomen hovi"). Tõlkija Elle Vaht. Tallinn: Argo, 2021.
 "Paavo Haavikko. Kogutud luuletused" ("Paavo Haavikko: Kootut runot"). Tõlkijad Kai Aareleid, Ivar Grünthal, Kätlin Kaldmaa, Kaja Kallemets, Jan Kaus, Lauri Kitsnik, Tiiu Kokla, Hasso Krull, Asko Künnap, Minni Nurme, Kajar Pruul, Jürgen Rooste, Paul-Eerik Rummo, Piret Saluri, Joel Sang, Debora Vaarandi, Elo Viiding ja Julius Ürt. Tallinn: EKSA, 2021.

Tulekul (tõlkimisõigused on müüdud):

 "Yritys omaksikuvaksi". Tallinn: EKSA

Tunnustus 

 Mitmed Soome riiklikud kirjandusauhinnad
 1963 Eino Leino auhind (mida ta ei võtnud vastu)
 1966 Aleksis Kivi auhind
1967 Pro Finlandia medal
1984 Neustadti rahvusvaheline kirjandusauhind
1991 Kunstiakadeemiku aunimetus
1994 Rootsi Akadeemia Põhjamaade kirjandusauhind
1996 Põhjamaade näitekirjandusauhind näidendi "Anastasia ja minä" eest.

Soome kirjanikud
Soome ettevõtjad
Sündinud 1931
Surnud 2008