joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Zasulauks

Zasulauks  on asum Lätis, Riia linna Kurzeme rajooni osa pindalaga 1,190 km². Asub Dzirciemsist lõunas, Imantast idas, Āgenskalnsist läänes ja Šampēterisest lõunas. 9139 elanikku (2010).

Zasulauksi asumi hoonestus on äärmiselt ebaühtlane. Asumis segunevad  kunagistele rannaluidetele püstitatud tööstushooned XIX sajandil ehitatud puumajade ja XX sajandil püstitatud paneelidest korterelamutega.

Asumi maad liideti suuremalt jaolt Riiaga aastal 1828, kuigi väiksem osa liideti linnaga alles aastal 1919. Esimeseks ettevõtteks oli ilmselt  osalt Dzirciemsi asumis asunud Jānis Šteinhauersi (saksapäraselt Johann Steinhaueri Zasa mõis ja paberivabrik. Šteinhauersi poeg müüs aga vabriku. Aastal 1806 kolis paberitootmine Ulbrokasse ümber, aga aastal 1810 oli Zasulauksi aladel olnud hoonetel uus omanik. Vabrikus töötasid lätlased ja tehase juurde kerkisid tööliselamud. XIX sajandil asutati vabriku juurde kool. Aastal 1856 ostis vabrikuomanik piirkonnas 100 krundi jagu maad ja jagas need töölistele.

Aastal 1873 sai Zasulauks raudteeühenduse ülejäänud Riiaga, kui Bolderājasse viivale raudteele rajati Zasulauksi jaam (saksa keeles Sassenhof). Praegune jaamahoone pärineb küll veidi hilisemast ajast, olles püstitatud aastal 1912. 1876 sai Zasulauksist raudteesõlm, kui rajati Tukumsi linna viiv raudtee.

Sajandi teisel poolel hakkasid piirkonda kerkima teisedki tööstusettevõtted. Nende seas oli masinaehitustehas "Motor" (1896), keemiatehas (1897), värvitehas (1898). Aastal 1950 rajati asumisse elektrirongide depoo, selle juures on aga aastast 1960 Zasulauka Depo nimeline rongipeatus (vanasti lihtsalt Depo).

Zasulauksis asub ka Läti Ülikooli botaanikaaed, mis rajati endise Wolfschmidti mõisa hoonetekompleksi juurde. Lisaks Wolfschmidti mõisale asus Zasulauksi aladel veel Pīlādžbirzsi mõis. Wolfschmidti mõis kandis kunagi nime Zasa mõis, sellest tuleb ka asumi nimi. Lisaks mõisatele on arhitektuuriliselt tähelepanuväärne veel Riia 34. Keskkooli aastal 1934 püstitatud funktsionalistlik hoone ja XIX sajandil püstitatud juugendstiilis puitmajad.

XX sajandi seitsmekümnendatel ja kaheksakümnendatel aastatel püstitati asumisse hulgaliselt paneelelamuid.

Välislingid

Zasulauksi koduleht (läti keeles)

Riia asumid
Kurzeme rajoon
Dagerrotüübid

"Dagerrotüübid" on Eriti Kurva Muusika Ansambli 2008. aastal ilmunud album, mille andis välja MKDK Records. 

Plaat anti välja pärast ansambli looja ja eestvedaja Sven Kuntu surma ning pärast selle üllitamist lõpetas ansambel ka tegevuse. Aasta hiljem anti siiski välja veel üks plaat, "Ilus elu", ning esitleti seda kontserdiga. CD salvestati MKDK Records stuudios 28. oktoobril 2007 ja DVD sama aasta 4. oktoobril Kultuurikatlas. 

Album on saanud nime esimese kasutuskõlbuliku fotografeerimisviisi dagerrotüüpia järgi. Kasutades ära jodiidi auruga töödeldud hõbepinna erinevat valgustundlikkust, võimaldas see avastus Louis Daguerre'il jäädvustada ehk lasta "valgusel joonistada" objekte ja inimesi.

Pappkarbis plaadiümbrise näol on tegemist erikujulise stantsitud 1/0 metallik-paberil CD/DVD-ümbrisega.

Taust
2006. aasta sügisel tegi Eesti Ajaloomuuseum ansamblile ettepaneku mängida saatemuusikat Taani kultusfilmile "Kuristik" (1911), mida näidati Eesti Ajaloomuuseumi ja Eesti Film 100 koostöönäituse raames. Jäädvustatud aja muusikaline lahti- ja taasmõtestamine sai aga niivõrd huvitavaks teemaks, et viis Eriti Kurva Muusika Ansambli uue kontsert-installatsioonini. Kui ansambel oli oma kontsertidel hoidnud seni akustilist joont, siis uue kontserdiga kasutati helivõimendust täie teadlikkusega, keskendudes instrumentaalsusele ning ruumile, millesse helid joonistuvad.

Kontserdid
Aastal 2007, mil ansambel andis "Dagerrotüüpide" kontserte, esineti mh järgmistes kohtades:
 1. märtsil ja 2. märtsil Kanuti Gildi Saalis
 10. märtsil Viljandi kultuuriakadeemia blackbox-saalis
 11. märtsil Tartus Sadamateatris
 22. märtsil Kuressaares
 24. märtsil Rakveres
 2. augustil Palamuse kultuurimajas
 6. augustil Haljala kirikus.
 7. augustil Aravete kultuurimajas
 8. augustil Aruküla rahvamajas
 3. oktoobril Tartus Genialistide Klubis
 4. oktoobril Tallinnas Kultuurikatlas

"Dagerrotüüpide" plaati esitleti pärast ansambli juhi Sven Kuntu surma – 28. oktoobril 2008 Kanuti Gildi Saalis tasuta kontsert-installatsiooni/plaadiesitlusega.

Vastuvõtt
Kriitikute hinnangul oli Eriti Kurva Muusika Ansambel läinud edasi, ta oli sügavam kui kunagi varem. Pärast märtsikuiseid Tallinna-kontserte kirjutati: "Seekord suurt etendust ei pakutud, näitemänguks oli muusikutega koos tantsiv videokujutis ja muutuv valgus. Selliseid tundeid ja meeleolusid suudavad edasi anda vaid oma ala meistrid."

CD ja DVD lugude nimekiri
 Nimeta
 "Magus algus, milles varjab end sügav kuristik"
 Nimeta
 "Suvevaheaeg"
 Nimeta
 "Lustakas põgenemine hobusel"
 Nimeta
 "Näitlejate hotell"
 Nimeta
 "Läheb edasi"
 Nimeta
 "Sextants"
 Nimeta
 "Tumm"
 "Läheb ära"

Muusika: Sven Kuntu

Esitajad
 Sven Kuntu (hääl, klõbinad)
 Maiken Pajupuu (viiul)
 Tauno Valdna (flööt)
 Kalle Klein (saksofon)
 Siim Soop (kontrabass, klõbinad)

Viited

Välislingid
 Põhjalik ülevaade albumi kujundusest ettevõtte Lorem Ipsum kodulehel
 Galerii "Dagerrotüüpide" kontserdi piltidega
 Evert Palmets. EKMA: "Dagerrotüübid" (arvustus). Õhtuleht, 10. märts 2007

 Eesti albumid
 2008. aasta albumid
Hugo Kuusner

Hugo Jakob Kuusner (19. märts 1887 Pärnu – 23. märts 1942 Sevurallagi vangilaager, Sosva, Sverdlovski oblast) oli Eesti advokaat ja poliitik.

Ta oli Pärnu linnapea, Eestimaa Kubermangu Ajutise Maanõukogu, Eesti Asutava Kogu ja Seadusandliku Delegatsiooni liige.

Ta luges 23. veebruaril 1918 Pärnus ette "Eesti iseseisvuse manifesti". Oli märtsist kuni oktoobrini 1918 Saksa okupatsioonivõimude poolt vangistatud ja koduarestis.

5. märtsil 1919 ütles Pärnu linnapea Hugo Kuusner: "Maal tuleb sunnivõtmine kõige karmimate abinõudega läbi viia. Teatud määr vilja tuleb põllumeestelt karistussalkadega kokku võtta. Vähemalt põllumeestelt on halvem vilja kätte saada, aga järelandmist nende vastu ei tohi olla. Põllumeestelt tuleb linnalaste heaks kas või viimane leivapäts ära võtta.

Läbiotsimised maal vilja revideerimisel ei tohiks ühtegi põllumeest haavata, kui sõjavägi selleks välja on komandeeritud."

16. juunil 1933 mõistis Viljandi-Pärnu rahukogu ta ametialase kuriteo (omastamise ja raiskamise) eest 1½ aastaks vangiroodu ühes kõigi õiguste kaotamisega.

Pärast vanglast vabanemist taotles Hugo Kuusner 23. veebruaril 1937 Eesti Vabariigi aastapäeva tähistamist 21. või 23., aga mitte 24. veebruaril. Riigiarhiivi direktor Gottlieb Ney leidis, et "...peab jõudma otsusele, et Eesti vabariigi algpäevaks tuleb pidada 24 veebruari 1918, s. o. päeva mil pealinnas kuulutati välja iseseisvus ja mil ka tegelikult läks kõrgeim võim selleks valitud organite (esialgu Päästekomitee, siis ajutise valitsuse) kätte."

Oli Kaitseliidu ja Isamaaliidu liige. Arreteeriti NKVD poolt, suri eeluurimise ajal Siberi vangilaagris.

Isiklikku

Oli abielus Marta Kuusneriga (1889–1942, suri asumisel), Naiskodukaitse ja skauditegelasega.

Viited

Eesti advokaadid
Asutava Kogu liikmed
Pärnu linnapead
Pärnu linnavolikogu liikmed
Eesti Rahvaerakonna poliitikud
Kaitseliidu Pärnu maleva liikmed
Kotkaristi III klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1887
Surnud 1942
Pīlādžbirzsi mõis

Pīlādžbirzi mõis (Pīlādžbirzs muižiņa, vanasti ka Ashgrowe) oli suvemõis Lätis Riia linnas Zasulauksi asumis peahoone aadressiga Kandavas ielā 4/6. 

Pīlādžbirzi mõis tekkis endisest Karleja karjamõisast. Karleja peahoone ehitati ümber kahekorruseliseks kivimajaks. Aastast 1920 asus majas lastekodu, mis tegutses aastani 1975. Hoone on ümber ehitatud ja praegu asub seal erakliinik.

Suvemõisa klassitsistlik peahoone valmis aastal 1877, hoone rekonstrueeriti aastal 1902. Aastast 1920 asus majas juudi lasteaed. Hiljem kuulus lasteaed linnale. Aastal 2009 koostati projekt hoone restaureerimiseks.

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Riia mõisad
Wolfschmidti mõis

Wolfschmidti mõis (läti keeles Volfšmita muiža) oli suvemõis Lätis Riia linnas Zasulauksi asumis aadressiga Kandavas ielā 2. 

Wolfschmidti mõis sai alguse XVIII sajandi lõpus. Toona oli Zasa mõisa omanikuks Jānis Šteinhauers Ta rajas mõisa juurde tööstuskompleksi ja andis rahvasuu kohaselt vana mõisasüdame oma  lilledega kaubitsevale vennale Jānusele. Toona sai alguse mõisa ümber kujunenud park.

Mõis sai ise oma nime Hollandi sõjaväeatašee A. Wolfschmidti järgi, kellele suvemõis XX sajandi alguses kuulus. Pärast Läti iseseisvumist sai mõisa pargist botaanikaaed, aga Wolfschmidtidele ja nendega seotud Strickidele jäid selle territooriumil mitmed kasvuhooned.

Mõisa juurde kuulus kolm maja. Neist vanim pärineb XVIII sajandi teisest poolest, olles baroki sugemetega puidust klassitsistlik maja. Aastal 1920 hoone rekonstrueeriti ja sealjuures kaotas ta palju oma vanast välimusest, sealjuures ka kõik baroksed elemendid.

Teist maja hakati rajama ajal, mil Wolfschmidti mõis Zasa mõisast eraldus. Klassitsistlik hoone valmis aastal 1824 ja on muutumatul kujul tänaseni säilinud.

Kolmas hoone valmis samuti XIX sajandi alguses ja on vaid vähesel määral muudetud.

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil nr. 1; fotod (läti keeles)
Sissekanne Riia mõisate saidil nr. 2; fotod (läti keeles)
Sissekanne Riia mõisate saidil nr. 3; fotod (läti keeles)
Sissekanne Läti mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Kurzeme rajoon
Riia mõisad
Zasa mõis (Riia)

Zasa mõis (Zasumuiža, saksa keeles Zassenhof, Saßenhof, Sassenhof) oli mõis Lätis Riia linnas Zasulauksi ja Dzirciemsi asumis. Viimane peahoone asus Daugavgrīvas iela majade 70–74 piirkonnas. .

Zasa mõis pärineb XVII sajandist ja on oma nime saanud von Sasside suguvõsalt, kellele see alguses kuulus. Mõisa omandas aastal 1759 lätlasest ettevõtja Jānis Šteinhauers. Ta rajas mõisa juurde tööstuskompleksi ja andis rahvasuu kohaselt vana mõisasüdame oma lilledega kaubitsevale vennale Jānusele. Sellest sai Wolfschmidti mõis.

Jānis Šteinhauers ise jättis mõisa maad endale ja nii kujunes uueks mõisa keskuseks Dzirciemsi aladele tekkinud tööstuskompleks. Mees rajas sinna hollandi tuuliku, kasutades ära Dzegužkalnsi ümbruse kõrgeid maid, ja pani seal voolanud ojal käima esimese paberivabriku Riia territooriumil. Steinhauserite järel sai mõisa omanikuks K. Jannau, tema järel, aastal 1801, pankur ja ärimees A. Klein. Aastal 1806 viidi paberivabrik üle Ulbrokasse.

Mõisa maad linnastusid XIX sajandil kiiresti. Aastal 1913 müüs toonane mõisa omanik Schnakenburg mõisa Riiale ja nii sai Zasa mõisast ametlikult linnamõis, kuigi linn ehitas saadud maad lihtsalt maju täis. Toona oli mõisa pindala 270 hektarit.

Galerii

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Riia mõisad
Kurzeme rajoon
Skulte kihelkond
Imanta (Riia)

Imanta  on asum Lätis, Riia linna Kurzeme rajooni osa pindalaga 9,003 km². Asub Riia läänepiiril Tukumsisse viivast raudteest põhjas ja Kleistist lõunas. Asumi idapiiriks on Bolderājasse viiv raudtee. 49 867 elanikku (2010).

Valdav osa asumist asub madalal alal (4–6 meetrit üle merepinna). Asulat läbib aga luidete ahelik, kus absoluutkõrgused ulatuvad 16–20 meetrit üle merepinna. Suurimaks haljasalaks on Anniņmuiža park.

Asumi aladele jagati juba XV sajandil suvemõisade jaoks maad. Tähtsamad mõisad asumi aladel olid Anniņmuiža mõis ja  Zolitūde mõis. Aastal 1877 valmis Tukumsisse viiv raudtee, selle äärde aga Zolitūde raudteejaam. Anniņmuiža elanike protestide tõttu aga nihutati jaama asukohta. Aastal 1928 sai jaam nimeks Imanta. Zolitūde raudteejaama vanasse asukohta rajati aastal 1989 aga Zolitūde peatus.

Asumi aladel algas aktiivsem ehitustegevus XX sajandi kahekümnendatel aastatel, mil rajati nn Imanta liinid, 8 tänavat raudtee ääres. Neid maju haldas elamukooperatiiv "Imanta", selle järgi sai piirkond ka nime – Imantciems, millest sai hiljem Imanta. Sel ajal (aastal 1924) liideti ka Imanta maad Riia linnaga. Teine piirkond, kus toona maju ehitati, oli ala Bolderāja raudtee ääres.

Imanta asumis algasid aktiivsemad ehitustööd aga XX sajandi kuuekümnendatel aastatel. Sel ajal planeeriti paneelidest korruselamud ümber asumi keskse haljasala – Anniņmuiža pargi. Valmis ka asumi suurim ettevõte – Riia Raadioelektroonika Tehas.

Kultuuriloolise väärtusega paigad on Imanta asumis Anniņmuiža mõisa mõisakompleks ja Sudrabkalniņš – bermondtiaadi ajal Bolderājas ja Anniņmuiža all langenud Läti sõdurite mälestusmärk.

Välislingid

Imanta koduleht (läti keeles)

Riia asumid
Kurzeme rajoon
Zolitūde mõis

Zolitūde mõis (Zolitūde muiža, ka Bērzu muiža) oli linnamõis Lätis Riia linnas Imanta asumis peahoone aadressiga Tālavas gatve 13. Saksa keeles Solitude, Birkenruh, Birkenhof, Helmutshof või ka Swanenborgshoff.

Mõisa nimi tuleb prantsuse keelest, kus sõna solitude tähendab üksindust. Nimi pärineb XIX sajandi algusest, enne seda oli mõisa nimi Swaneborgshoff.

XVII sajandil rajatud mõisa sai XVIII sajandi algul endale Otto Hermann von Vietinghoff-Scheel. Aastast 1795 said Vietinghoffide asemel mõisa omanikuks Igelströmid. Aastast 1877 läks mõis Riia linna valdusse. Mõisas hakati tootma turvast, mõisa maadele hakkasid kerkima elamud, millest sai hilisem Zolitūde asum.

Mõisa hooned on tänapäeval hävinud, mõisakompleksist on säilinud vaid jupp mõisa pargis olnud alleest.

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil; fotod (läti keeles)
Sissekanne Läti mõisate saidil (läti keeles)

Kurzeme rajoon
Riia mõisad
Anniņmuiža mõis

Anniņmuiža mõis (läti keeles Anniņmuiža, vanasti ka Mariannas muiža ja Meinerts muiža) oli linnamõis Lätis Riia linnas Imanta asumis peahoone aadressiga Jūrmalas gatve 74/76. Saksa keeles  Annenhof, vanasti ka Meinershoff või Meinhartshoff.

Mõisa mainitakse esimest korda aastal 1595. Aastal 1768 müüs Kleisti mõisa omanik Gotthard von Vegesack mõisa Otto Hermann von Vietinghoff-Scheelile, kellele kuulus ka lähedal asuv Zolitūde mõis. Mõis ise läks tema armastatu Anna Ulrika von Münnichi kätte, seal hakati korraldama teatrietendusi ja balle. Rahvasuus kutsuti mõisa "lustlikuks mõisaks", mõisas elanud daami järgi sai mõis aga Anniņmuiža nime.

Aastast 1795 said Vietinghoffide asemel mõisa omanikuks Igelströmid, aastast 1817 aga pagar Georgs Losbergs. Edasi vahetusid omanikud kiiresti – aastal 1842 sai omanikuks J. E. Schmidt, aastal 1843 N. Hill, aastal 1849 J. K. Villemson, aastal 1851 K. F. Miller. Aastal 1889 omandas mõisa maakler K. Jensen, kelle kätte mõis jäi kuni võõrandamiseni.

Mõisa peahoone on tänapäeval hävinud, mõisakompleksist on säilinud laut, tallid ja üks XIX sajandi lõpus ehitatud elumaja, mida teati kui Anniņmuiža metsalossi. Mõisa hoonetes asub Läti Ülikooli pedagoogikaosakond, varem asus seal sama ülikooli geograafiafakulteet.

XIX sajandi alguses rajati mõisa ümber suur regulaarse planeeringuga park. Pargis kasvab pärnade vahel iidne Anniņmuiža tamm, lisaks kasvab pargis veel teisi, ehkki väiksemaid põlispuid.

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil; fotod (läti keeles)
Teine sissekanne Riia mõisate saidil; fotod (läti keeles)
Sissekanne Läti mõisate saidil (läti keeles)

Kurzeme rajoon
Riia mõisad
Ķīpsala

Ķīpsala  on asum Lätis, Riia linna Kurzeme rajooni osa pindalaga 1,975 km². Asub Ķīpsala jõesaarel Dzirciemsist idas. 823 elanikku (2010).

Asumit piirab idast Daugava jõgi; üle selle viib rippsild. Läänes eraldab Ķīpsalat Dzirciemsi asumist kitsas jõe haru nimega Zunda kanal. 

XVII sajandi teisel poolel kandis saar veel Žagarsala nime. Praeguse nime sai ta kas seal elanud mehe järgi või siis vanast alamsaksa keele sõnast kip, mis tähendas nahka köidetud kaubapalle.

XVIII sajandil rajati Daugava kaldale tamm, mis ühendas Ķīpsalaga ka kaks väiksemat naabersaalt – Maza Klīversala ja Burkānu sala. Kuigi saarel elas juba ammustest aegadest mõni kaluripere, algas aktiivsem ehitustegevus saarel alles XX sajandi algul. Esimesed asukad olid mere ja sadamaga seotud – lootsid, meremehed, kaubalaadijad. Vastavad olid ka asumi tänavate nimed. Saare peatänavaks oli tammile rajatud  Balasta dambise nimeline tänav. Saar on piisavalt omanäoline, et olla osaks UNESCO maailmapärandi nimistusse kuuluvast Riia linna alast. Eriti hinnaliseks teeb paiga see, et seal on säilinud veel XVII ja XVIII sajandil ehitatud puidust maju.

XIX sajandi lõpus hakati saarele ehitama tellistest hooneid. Toona rajati ka aastal 1863 avastatud kriidilademe kohale kipsivabrik. Aastal 1878 asutatud Riia jahtklubi hooned asuvad samuti Ķīpsalas, need püstitati saare lõunatippu aastal 1893.

Välislingid

Ķīpsala koduleht (läti keeles)

Riia asumid
Kurzeme rajoon
Jõesaared
Guberņa mõis

Guberņa mõis (Guberņas muiža, vanasti ka Gubernementes muiža) oli riigimõis Lätis Riia linnas Bolderāja asumis. Saksa keeles Gouvernementshof.

Kunagi Fersenitele kuulunud mõis riigistati aastal 1690. Mõis jäi riigimõisaks kuni kahekümnenda sajandini. XIX sajandi lõpus rajasid vennad Bērziņsid mõisa juurde saekoja, millest on tänapäeval välja kasvanud SIA "Bolderāja". Mõisa enda hooned on tänapäevaks hävinud, isegi nende täpne asukoht pole enam teada.

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Kurzeme rajoon
Riia mõisad
Tiina Jakobson

Tiina Jakobson (sünninimi Tiina Uibo; sündinud 1. aprillil 1960 Sangastes Valga maakonnas) on Eesti luuletaja ja muusik. 

Ta on töötanud majahoidja, sekretäri ja kutseõpetajana. Debüütluulekogu "Mängutoos" avaldas ta 1999. Illustreerib oma raamatud ise ja on osa oma luuletustest ka viisistanud. 

Ta mängib lõõtspilli.

Teosed

"Mängutoos" (1999) (luulekogu)
"Maarjamaa paesel pinnal" (2000) (luulekogu)
"Äraõitsenud meelespead" (2002) (luulekogu)
"Ajavalgel" (2004) (luulekogu)

Isiklikku
Tiina Jakobsonil on kolm last.

Viited

Eesti luuletajad
Eesti muusikud
Sündinud 1960
Bolderāja mõis

Bolderāja mõis (läti keeles Bolderājas muiža) oli mõis Lätis Riia linnas Bolderāja asumis peahoone aadressiga Lielupes ielā 22. Saksa keeles Bolderaa, vanasti ka Berghof ja Ahaken.

Mõisa esimene teadaolev omanik oli Casparo Berg; toona kandis mõis Berghofi nime. Aastal 1637 müüsid Hahnid mõisa Huenedele. XVIII sajandil olid mõisa omanikeks Dahlid, XIX sajandi alguses Schröderid ja Carlos Matthias Ludwig Konstantin Otto von Buxhoeveden. Aastast 1889 kuulus mõis Univeridele.

Bolderāja asum kujunes mõisa ja sellega seotud hoonete ümber. Mida aeg edasi, seda tähtsamaks muutus asula ja vähenes mõisa tähtsus. Pärast võõrandamist aastal 1920 tegutses mõisa peahoones kool. Hoone püsis XXI sajandi alguseni, mil tulekahju selle täielikult hävitas.

Viited

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Kurzeme rajoon
Riia mõisad
Daugavgrīva kihelkond
Eesti postijaamade loend

Eesti postijaamade loend on loetelu Eestimaal, Eestimaa kubermangus ja Liivimaa kubermangus tegutsenud postijaamadest.

Eesti- ja Liivimaale jõudis Rootsi postijaamade võrgustik 1638. aastal, peatselt pärast Rootsi kuninganna Kristiina eestkostevalitsuse määrust riikliku postiteenistuse loomise kohta 1636. aastal. Seda arendati edasi ka Vene võimu all, ehkki Eesti- ja Liivimaaga võrreldes oli Vene postijaamade võrk nõrgalt arenenud. 1730. aastail andis keisrinna Anna Ivanovna välja rea postiteenistust puudutavaid ukaase.

Postijaamad suleti enamuses hiljemalt 1930. aastatel seoses motoriseeritud transpordi arenguga.

Postijaamade loend
Aniküla postijaam
Aru postijaam
Elva postijaam
Haapsalu postijaam
Halinga postijaam
Hargla postijaam
Igavere postijaam 
Jõelähtme postijaam 
Jõhvi postijaam
Jädivere postijaam
Kahala postijaam 
Kanamaa postijaam 
Kapsta postijaam
Kiisa postijaam
Kilingi postijaam
Koeru postijaam
Kuigatsi postijaam
Kuivastu postijaam
Kuressaare postijaam
Kurista postijaam
Lihula postijaam
Liiva postijaam
Lodja postijaam
Loobu postijaam
Maarja-Magdaleena postijaam
Mustla-Nõmme postijaam
Mõniste postijaam
Mõisaküla postijaam
Mõisamaa postijaam
Narva postijaam
Ninasi postijaam
Orissaare postijaam
Pahajänese postijaam
Paide postijaam
Palvere postijaam
Pandivere postijaam
Pikaristi postijaam
Põdruse postijaam
Põltsamaa postijaam
Rakvere postijaam
Raja postijaam
Rannapungerja hobupostijaam
Risti postijaam
Ruhja postijaam
Ruunavere postijaam
Pärnu postijaam
Saue postijaam
Surju postijaam
Sõtküla postijaam
Sänna postijaam
Tartu postijaam
Tiidreküla postijaam
Torma postijaam
Turpla postijaam
Tõlliste postijaam
Uderna postijaam
Uue-Löve postijaam
Vaivara postijaam
Valga postijaam
Varbuse postijaam
Varja postijaam
Vastseliina postijaam
Viljandi postijaam
Virtsu postijaam
Voka postijaam
Voltveti postijaam
Võru postijaam
Väike-Pungerja postijaam
Õisu postijaam

Kirjandus 
E. Selli, POSTIJAAMADE VÕRGU KUJUNEMINE JA ARENG EESTIS XVIII JA XIX SAJANDIL. EESTI NSV AJALOO KÜSIMUSI VIII. VIHIK 340, TARTU RIIKLIKU ÜLIKOOLI TOIMETISED TARTU 1974

Välislink 

 
Eestimaa kubermang
Liivimaa kubermang
Külv

Külv ehk külvamine on seemnevilja ehk seemne põllule jaotamine ja selle mullaga katmine.

Eristatakse haju- ehk laialtkülvi, reaskülvi ja pesitikülvi.

Külvitöö
Käsitsikülv toimus Eesti talude põldudel kuni 1930. aastateni ning eeldas vilumust, et visata seemet ühtlase tihedusega. Seda teostas peremees ise, sulastele seda ei usaldatud. Ka mõisnikud eelistasid teomeestele kogenud taluperemehi, keda lisaks veel vannutati.

Seemnevili pidi olema puhas, raskete ja küpsete teradega. Seda kuivatati hoolikalt, ülekuumutamisel kaotasid terad idanemisvõime. Idanevust kontrolliti terade niiskesse rätti keeramise ning sooja mätta alla paigutamise teel..

Külviaeg
Kevadkünni tõttu jõuti talumaadel külvi alustada tavaliselt alles mai teises pooles. Õigeaegne külvamine oli tähtis ning sellega olid seotud ka loodusvaatlused (linakülv toimus toominga õitseajal, odrakülv pihlaka õitsemisel jne). 
Kevadine külviaeg kestis jüripäevast (23. aprill) jaanipäevani (24. juuni), sügisene külv lauritsapäevast (10. august) septembri keskpaigani. Kevadkülv jaotati 10 külvinädalaks. Igal viljal oli kindel külvinädal. Kõige varem külvati hernest, kõige hiljem otra. Külv tuli lõpetada enne jaanipäeva, kuid teoorjuse ajal ei olnud see tihti võimalik ja külv võis venida..

Külvitihedus
Külvitiheduse normid olid aja jooksul välja kujunenud. Odra ja rukki kogust ühele vakamaale arvestati üks vakk. Põhja-Eestis oli arvestuseks nn Tallinna vakamaa – 0,17 ha ja Lõuna-Eestis Riia vakamaa – 0,38 ha. Vakk oli vastavalt 44,3 liitrit ja 66,4 liitrit. Nende mõõtühikute suurus on aegade jooksul tihti muutunud.

Ale- ja kütisemaadele külvati hõredamalt kui põlispõldudele, hea mullaga maadele omakorda hõredamalt kui kehva mullaga põldudele..

Vaata ka
hitse
külimit
külvik
külvikalender
külvirind
külvipõll
otsekülv

Viited

Välislingid 
Külv 

Põllumajandus
Rumbula

Rumbula on asum Lätis, Riia linna Latgale eeslinna  osa pindalaga 6,978 km².  Asub Ķengaragsist kagus ja Dārziņist loodes Daugava paremal kaldal. 368 elanikku (2010). 

Rumbula asum asus vanasti Riia linnasarase piiril, mille seadis paika juba Wilhelm Modenast. Piiri taga asus Mazā Jumpravmuiža mõis, mis oli üks vanemaid mõisasid praegusel Riia linna alal. 16. sajandist on teada, et piirkonnas asus Riia linnale kuulunud Rumbula mõis.

Aastal 1919 rajasid Läti väed bermondtiaadi tõrjeks Daugava kallastele platsi, kust said õhku tõusta pommitajad. Pärast Teist maailmasõda rajati samale kohale Nõukogude Liidu sõjaväele kuulunud Rumbula lennuväli. Kuna sealne väljak oli paremas korras, kui Spilves asunud lennujaama oma, siis lubati seal alates 20. sajandi kuuekümnendatest aastatest maanduda ka pikemat maandumisrada nõudvatel tsiviillennukitel. Aastast 1979 kolis seal paiknenud väeosa Lielvārde ümbruskonda. Lennuväli on halvas seisukorras, seda kasutavad praegu vaid vähesed lennukid. Selle aladel asub Läti suurim autoturg.

Asumi ja Stopiņi piirkonnas asuva samanimelise küla vahel asub Rumbula mets. Teise maailmasõja ajal oli see paigaks, kus Natsi-Saksamaa väed juute maha lasid (Rumbula massimõrv). Metsa all on ohvritele püstitatud mälestusmärk. 1941–1943 tegutses Jumpravmuiža mõisa juures Jumpravmuiža koonduslaager.

Rumbula liideti Riiaga aastal 1968. Asumisse rajati talusid 19. sajandi lõpus ja 20. sajandi alguses, seda põhiliselt Maskavas iela piirkonda. Tänapäeval kerkib piirkonda üha enam eramaju.

Välislingid

Rumbula koduleht (läti keeles)

Riia asumid
Latgale eeslinn
Mazjumprava mõis

Mazjumprava mõis (Mazjumpravas muiža) oli mõis Lätis Riia linnas Rumbula asumis; selle peahoone aadress oli Kleistu ielā 37. Omaaegse haldusjaotuse järgi asus Riia kreisi Piņķi kihelkonnas. Saksa keeles Jungfernhoff või Blumenthal.

Mazā Jumpravmuiža mõisa on esimest korda mainitud aastal 1259, mil Riia peapiiskop Albert Suerbeer andis selle tsistertslaste kloostrile. Kuni XVII sajandini oli mõisa nimi Blumenthal, aga rahva suus kutsuti seda kloostri nunnade järgi Jumpravmuiža (jumprava on läti keeles neitsi).

XVI sajandi lõpus omandasid mõisa Riia jesuiidid. Toona oli tegemist Riia ümbruskonna suurima mõisaga, mille valdused ulatusid Ķīšezersini ja Ulbrokani, Daugava teisel kaldal Ķekavast Misani. 

Aastal 1627 andis Gustav II Adolf mõisa Martin Wulfile. Aastal 1636 müüs too mõisa 7000 taalri eest Riia linnale. 

XVIII sajandi alguses sai mõisa omanikuks Paul Brockhusen. Kuna ta keeldus Suure Põhjasõja ajal Vene vägesid oma mõisas kostitamast, saadeti ta Siberisse. Mõisa uueks omanikuks sai tema poeg Georg Brockhusen, kes oli väga ihne mees. Kui ta ostis Dunte mõisa, siis eemaldas ta Mazā Jumpravmuiža mõisa hoonetelt ahjud, korstnad, uksed ja aknad, lastes need uude mõisa toimetada ja seal sisse seada. Samuti laskis ta aias olnud viljapuud välja kaevata ja Duntesse toimetada. Pärast tema surma võttis Riia linn varemeteks muutunud mõisa taas üle.

XVIII sajandi lõpus eraldati Mazā Jumpravmuiža mõisast mitu mõisat ja pindalas palju kaotanud laastatud mõisa peeti vaeseks.

XIX sajandil elas mõisas Jānis Frīdrihs Baumanise isa Johann Heinrich Baumann.

Mazā Jumpravmuiža mõisa hooned jäid Rumbula lennuvälja territooriumile ja hoonetes elasid Nõukogude sõdurid. Pärast nende lahkumist avastati, et mõisa peahoone on säilinud, kuigi halvas seisukorras. See ei leidnud aga omanikku ja nii olid aastaks 2009 hoonest jäänud järele ainult varemed, mille ümber asub mõisale kuulunud park.

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Riia mõisad

Katlakalna kihelkond
Gilbert du Motier de La Fayette

Marie-Joseph Paul Yves Roch Gilbert du Motier de La Fayette ehk markii de La Fayette (ka Lafayette; 6. september 1757 – 20. mai 1834) oli Prantsuse aristokraat ja sõjaväelane, kes osales kindralina Ameerika iseseisvussõjas ja juhtis Suure Prantsuse revolutsiooni ajal rahvuskaarti. Revolutsiooni järel välismaale põgenenult oli ta vangis Austria-Ungaris Olomoucis kuni Napoleoni sõlmitud Campo Formio rahulepinguni. Napoleoni režiimi tegevuses ta ei osalenud ning kui USA president Thomas Jefferson pakkus talle Louisiana kuberneri kohta, Lafayette keeldus, soovides elada rahus ja tagasitõmbunult maal. Napoleoni Saja päeva ajal 1815. aastal valiti ta siiski Esindajatekotta, mis pärast Waterloo lahingut kutsus Napoleoni troonist loobuma. Lafayette kuulus ka Prantsusmaal Juulirevolutsiooni järel 1830. aastal võimule tulnud ajutisse valitsusse. Sõjaliste teenete eest pälvis ta eluajal USA kodakondsuse, 2002. aastal anti talle postuumselt aukodakondsus.

Prantsusmaa kindralid
Ameerika Ühendriikide sõjaväelased
Sündinud 1757
Surnud 1834
Kupupanemine

Kupupanemine (ka: kupupanek) on ravimeetod, mille puhul haige nahale pannakse paisliigveresuse esilekutsumiseks kupuklaasid. 

Ravimeetodit on kasutatud juba keskajal. 

Eesti rahvameditsiinis tehti enne kupu (täpsemalt: kupusarve) pealepanekut nahale kupurauaga haav.

Viited 

Rahvameditsiin
Peeter Lokk

Peeter Lokk (15. jaanuar 1927 Tartu – 3. jaanuar 2014) oli eesti koorijuht, muusikaõpetaja ja organist.

Ta sündis Tartus koolmeistrite kümnelapselise pere esiklapsena. Aastatel 1943–1949 õppis ta Tartu Muusikakoolis Jaak Karise ja Valmar Kajara juures orelit ning aastatel 1945–1949 Voldemar Kliimandi klassis dirigeerimist. Aastatel 1949–1954 õppis ta Tallinna Riiklikus Konservatooriumis (Riho Pätsi ja Ants Kiilaspea klassis) muusikapedagoogikat.

Ta oli aastatel 1944–1949 Tartu Pauluse koguduse organist, 1946–1948 Tartu 1. 7-klassilises koolis muusikaõpetaja ning aastal 1949 Tartu Muusikakoolis teooria- ja solfedžoõpetaja. Aastatel 1950–1952 töötas ta Tallinna 20. Keskkoolis muusikaõpetajana. Kuni möödunud sajandi viimase kümnendini oli Lokk orelimängija lisaks Pauluse kogudusele ka Tartu Peetri ja Maarja kogudustes. Peeter Loki põrm on nüüd paigutatud renoveeritava Pauluse kiriku kolumbaariumisse.

Koorijuhina tegutses ta 1946. aastast ja oli rohkem kui kümne koori, sh AÜN Tartu Kultuurihoone meeskoori, ETKVL-i Tartu meeskoori, Tartu Teaduste Akadeemia segakoori, Kõrgemate Koolide ja Teaduslike Asutuste Töötajate Ametiühingu Tartu naiskoori dirigent. Aastatel 1957–1962 oli ta Tartu Ülikooli meeskoori koormeister Richard Ritsingu käe all. 1962. aastal asutas ta Juhan Simmi nimelise meeskoori ja juhatas seda kuni 1999. aastani. Töö selle kooriga kestis 37 aastat ja oli talle kõige südamelähedasem.

Peeter Lokk juhatas koore 1966–1994 kõigil Tartu linna ja maakonna laulupidudel ning 1978–1988 meeskooride vabariiklikel laulupäevadel (viimati Saaremaal Kuressaare lossi hoovil laulva revolutsiooni suvel).

Tunnustus 
 1974 Eesti NSV teeneline kunstitegelane
 2007 Tartu medal

Eesti organistid
Eesti koorijuhid
Eesti muusikapedagoogid
Eesti NSV teenelised kunstitegelased
Sündinud 1927
Surnud 2014
Ķengarags

Ķengarags on asum Lätis, Riia linna Latgale eeslinna  osa pindalaga 5,190 km².  Asub Maskavas forštatest kagus, Šķirotavast edelas ja Rumbulast loodes Daugava paremal kaldal. Asumit ühendab Katlakalnsiga Lõunasild. 53 352 elanikku (2010). 

Ķengaragsi asumi kõige kõrgem punkt ulatub 13 meetrit üle merepinna. Kuna veel kõrgemad kohad on Riias Läänemere erinevate arengustaadiumite rannavallid, siis on Ķengaragsi ala kõige varasem vee alt vabanenud piirkond Riias.

Ķengaragsi alad asusid vanasti Riia linnasarases. Need piirid seadis paika juba Wilhelm Modenast. Asumi territooriumil asus siiski Mõõgavendade ordule kuulunud vend Bertoldi veski, mis ehitati tõenäoliselt aastal 1208. Kivist hoonet kasutati ka kindlusena, on teada, et vesiveskil oli ka kaitsetorn, või siis asus selline torn veski juures. Riia linna ja ordu vaheliste konfliktide ajal ründasid Riia väed korduvalt veskit - ja mitte alati edukalt. 14. sajandil kaotas veski oma sõjalise tähtsuse, kuid jäi siiski edasi tegutsema.

Veskit kasutati 16. sajandini. Hilisematel aegadel jahvatati seal lisaks viljale ka pipart. Hiljem kasutati veski seadmeid vase töötlemisel ja kangaste valmistamisel. Aastal 1656 ründasid veskit vene väed, aga edutult. 

Nimi Ķengarags (Kengeragge) kujunes 16. sajandi teisel poolel. Toona elas Daugava kaldal Ķengade perekond. Pere elas paigas, kus Daugava kaldal paljandus dolomiit, mida nad Mazā Jumpravmuiža mõisa jaoks murdsid.

18. ja 19. sajandil oli Ķengaragsis sadam ja lootsipunkt. Asumisse ehitati Blieki mõis. Toona hakkas asumisse tekkima ka tööstus. Esimesed ettevõtted olid saekaatrid, mida panid käima hollandi tuulikud. 19. sajandi algul lisandusid suhkruvabrik ja telliselööv. Aastal 1871 ostis vene ärimees Sidor Kuznetsov vend Bertoldi veski ja rajas selle asemele portselani ja fajansi vabriku.  Asumisse tekkis ka teine fajansitootmine. Aastal 1860 rajati Daugava kaldale linatööstus.

Suurem osa asumist liideti ametlikult Riiaga aastal 1924. Ķengarags jäi tööstuspiirkonnaks kuni Nõukogude võimu tulekuni. 20. sajandi viiekümnendatel aastatel hakati asumisse ehitama paneelelamuid ja Ķengaragsist sai korterelamute piirkond.

Viited

Välislingid

Ķengaragsi koduleht (läti keeles)

Riia asumid
Latgale eeslinn
Blieki mõis

Blieki mõis (Blieķu muižiņa, ka Šrēdera muižiņa või Bleichmuiža) oli suvemõis Lätis Riia linnas Ķengaragsi asumis peahoone aadressiga Maskavas iela 322. Saksa keeles Bleichhof.

Mõis rajati XVIII sajandi kolmandal veerandil. Toona rentis lähedal asunud Krusta kõrtsi Schröderi nimeline mees, kes ehitas selle lähedale barokkstiilis kahekorruselise puidust suvemõisa. Mõisa juurde tekkis ka küla.  Häärberi lähedale rajasid hilisemad omanikud Ventid ja Benkid saeveski, aastal 1807 ostis mõisa omanik Vent ka lähedal asunud Rammi kõrtsi.

Blieki mõisa nime sai mõis XIX sajandil. Toonased omanikud hakkasid mõisa ümbruse maid lina pleegitamiseks välja rentima. Lageda taeva all pleekivad kangad andsid mõisale nii selle saksakeelse kui ka lätikeelse nime. XX sajandi algul ehitati mõisa kohale kummitehas "Kvadrats".

Välislingid
Sissekanne Riia mõisate saidil; fotod (läti keeles)

Riia mõisad
Toompark

Toompark on haljasala Tallinna kesklinnas. Haljasala piires on ka endisest vallikraavist moodustatud Snelli tiik ning spordiväljak.

Asukoht

Toompargi piir kulgeb Toompuiestee ja Nunne tänava ristumiskohast mööda Nunne tänava pargipoolset teemaad kuni Nunne 11 kinnistuni, mööda nimetatud kinnistu läänepoolset piiri ja piki selle sirgjoonelist pikendust lõunasse kuni Toompea müürini, mööda müüri edelasse ja seejärel lõunasse kuni ristumiseni Falgi teega, mööda Falgi tee pargipoolset teemaad läände kuni ristumiseni bastioni müüriga, mööda müüri kirdesse ja loodesse ning piki müüri sirgjoonelist pikendust kirdesse kuni kinnistu Toompuiestee 18c hooneni, mööda nimetatud hoone pargipoolset seina kuni Toompuiesteeni ning mööda Toompuiestee pargipoolset teemaad põhja ja seejärel kirdesse kuni ristumiseni Nunne tänavaga, jättes välja kinnistud Toompuiestee 24, 26 ning 30.

Türgi tiib 

Pargi Toompea poolset Falgi teega piirnevat osa, kus asunud Tallinna muldkindlustusvööndi Tallinna bastionikindlustuste osa on nimetatud Türgi tiivaks. Türgi tiival paiknevad kaitserajatise maa-alused ruumid ehitati ajavahemikus 1689–1696 ja kolmnurkselt välja ulatuv muldkindlustus ise valmis ajavahemikus 1698–1703 aastal. 

1860. aastatel rajati Toompeale pääsuks Tallinna vanalinna kahe bastioni vahele Falgi tee. Falgi tee kõrval Toompargis asuv Türgi tiivaks nimetatud kindlustus oli maa alt ühendatud Rootsi bastioniga. 1930. aastatel ehitati Falgi teelt Toomparki viiv trepp ja 1930. aastate lõpus kohandati Rootsi bastioni Türgi tiiva maa-alused ruumid varjendiks ning sissepääsuhoone fassaad on oletatavalt rajatud peale 1935. aastat.

Treppi restaureeriti viimati arvatavalt 1970. aastate lõpul. 2019. aastal renoveeriti müüritis ja trepp, mis viib Toompealt laskuvalt Falgi teelt kõrvalasuvasse Toomparki.

Gootide reduut

Snelli staadion

Snelli tiik

Patkuli reduut

Patkuli trepp 

Patkuli trepp ühendab all-linna Toompeaga Balti jaama poolsest küljest. Patkuli trepp algab Nunne tänava kõrval Snelli tiiki ümbritseva Toompargi Toompea põhjaküljelt ning tõuseb mööda mäenõlva Toompeal Rahukohtu tänav 3 ja 5 hoonete vahelisel alal asuvale Patkuli vaateplatvormile.

Trepp ehitati 1903. aastal ja avati 6. oktoobril 1903. aastal.

Ajalugu 

Snelli tiigi ääres Toompargis asus,  1. detsembril 1974 avatud 1924. aasta 1. detsembri ülestõusu mälestusmärk

Vaata ka
Tallinna parkide loend

Viited

Tallinna pargid
Kesklinna linnaosa
Tuvi park

Tuvi park on haljasala Tallinna kesklinnas Tõnismäel, Veetorni, Tõnismäe ja Toom-Kuninga ja Suur‑Ameerika tänava vahel.

Asukoht
Tuvi pargi piir kulgeb Veetorni tänava ja Toom-Kuninga tänav 11 (Saksamaa Suursaatkond Tallinnas) kinnistu ristumiskohast mööda Toom-Kuninga 11 ja Toom-Kuninga 13a kinnistute idapiiri lõuna suunas kuni Suur-Ameerika tänav 14 kinnistu loodenurgani, mööda Suur-Ameerika 14 ja Suur-Ameerika 14d kinnistute põhjapiiri ida suunas kuni kinnistu Tuvi tänav 14b edelanurgani, mööda selle kinnistu läänepiiri põhja, ida ning seejärel põhja suunas kuni sama kinnistu loodenurgani, seejärel mööda nimetatud kinnistu läänepiiri sirgjoonelist pikendust põhja suunas kuni kinnistu Tuvi 12 edelanurgani, mööda selle kinnistu läänepiiri ning selle mõttelist pikendust põhja suunas kuni Veetorni tänavani ning sealt mööda Veetorni tänava pargipoolset teemaad lääne suunas Toom-Kuninga 11 kinnistu piirini.

Ajalugu 
Tuvi pargi praegune nimi on tinglik ja suhteliselt hiline: park on saanud oma nime sellega külgneva Tuvi tänava järgi. Viimasele andis aga arvatavasti nime sealkandis elanud sadulseppmeister Hugo Aleksander Taubenheim. Tuvi park hõlmab endise Basti, Friedheimi suvemõisa ja Köningstahli suvemõisa (andis nime Toom-Kuninga tänavale) suvemõisa ja nende parke.

1930. aastatel ehitati Tuvi parki kuue meetri laiune paekivist paraadtrepp pargist Suur‑Ameerika tänavale. 1950.−1970. aastatel oli pargis Noorte Loodussõprade keskmaja katseaed koos kasvuhoonetega. 1970. aastail rajati Suur‑Ameerika tänava äärde (nn Lastestaadioni spordiväljakud). Park sai tugevasti kannatada 1967. aasta suures tormis.

Suvemõisate ajast on alles vaid üksikuid põlispuid, 1980. aastatel  park metsistus ja jäeti hooletusse, kuid alates 2003. aastast on parki hoogsalt korrastatud. 2004. aastal võeti park riikliku looduskaitse alla.

Viited

Tallinna pargid
Kesklinna linnaosa
Tõnismäe
Sarvkest

Sarvkest (ladina keeles cornea) on inimestel ja paljudel maismaa- ja veeloomadel silmamuna fibrooskesta osa. Sarvkest on silmamuna kattev eesmine läbipaistev osa, mis piirneb külgedelt ja tagant kõvakestaga.

Sarvkesta areng, anatoomia, füsioloogia, morfoloogia, histoloogia ja patoloogia võivad suuresti erineda nii liigiti kui ka indiviiditi.

Roomajatel

Madudel
Madudel on tuvastatud silma sarvkest embrüonaalses arengujärgus, juba 3-nädalastel hariliku nastiku embrüotel.

Madude silma katab väljast läbipaistev silmakilbis, mis vahetub koos ülejäänud nahaga kestumise ajal.
Madudel ei moodusta silmakilbis ja sarvkest üksteist katvaid kesti vaid neid eraldab vahekiht, mis kestumise käigus täitub lümfivedelikuga. Igapäevaselt hoolitseb sarvkesta niisutamise ja toitmise eest vesivedelik, sekreedid suubuvad nina-pisara juhadesse ja selle kaudu suuõõnde.

Öise eluviisiga madudel on sarvkest suurem kui päevase eluviisiga madudel.

Patoloogia
Looduses elavatel madudel jääb sarvkesta patoloogia enamasti tähelepanu ning ravita. Kuid loomaaedades ning maokasvandustes ja ka kodustes terraariumites tuleks, lisaks maopidamise eeskirjadele, tähelepanu pöörata ka mao silmade tervislikule seisukorrale – läbipaistmatu ülespoole kaardunud servadega silmakilbis võib vajada veterinaari abi. Mitte mingil juhul ei tohiks rebida kuivanud nahatükki (silmakilbist) omal käel, see võib vigastada mao silma.

Imetajatel
Sarvkest on veresoonte ja lümfisoonteta – teda toidavad pisaravedelik ja silma vesivedelik.

Inimestel
Sarvkest on silma kiudkesta kumerdunud ja läbipaistev osa. Sarvkesta taga on mitmekihiline lameepiteel, mis on varustatud närvilõpmetega. Närvilõpmed muudavad sarvkesta tundlikuks koeks – püüdes sarvkesta ja silma kaitsta sulgeme silmad üsna kiiresti, nn sarvkestarefleks. 
Sarvkesta mõõtmed ja paksus erinevad indiviiditi.

Sarvkest arvati koosnevat 5 kihist (eest-taha) : 
 corneal epithelium
 Bowmani membraan
 corneal stroma
 Descemet' membraan 
 corneal endothelium.

2012. aastal avastasid Inglise Nottinghami ülikooli teadlased, et inimese sarvkihil on ka kuues kiht – Dua kiht.

Sarvkesta lihvimine silmakirurgias
Mõned nägemishäired alluvad erinevatele kirurgilistele muundustele, nii näiteks saab ka Eestis, vastavalt kliendi soovile ja silma anatoomilistele eripäradele, lasta silmakirurgidel töödelda spetsiaalsete laseraparaatidega ja meetoditega (näit LASIK) silma sarvkesta nii, et saavutatakse ihaldatud nägemisteravus nägemisabivahenditeta (prillide, läätsedeta).

Patoloogia
Inimestel seostatakse sarvkestaga mitmeid silmahaigusi, nagu sarvkestapõletik, sarvkestahaavand, sarvkestasade jpt.

Vaata ka
sarvkestaimplantaat

Viited

Välislingid 
 W M Bourne, Biology of the corneal endothelium in health and disease, Eye (2003) 17, 912–918. doi:10.1038/sj.eye.6700559, Cambridge Ophthalmological Symposium, veebiversioon (vaadatud 01.08.2014) (inglise keeles)
 Vilve Torn, Eesti silmakirurgias tehti ajalugu, 03. aprill 2014, veebiversioon (vaadatud 03.04.2014)

Oftalmoloogia
Silm
Nunnavärav

Nunnavärav (vanas kirjaviisis Nunnawärraw; ka Saunavärav) oli ajalooline Tallinna linnamüüri müürivärav Toompea kõrgendiku ja Saunataguse torni  vahel linn loodemüüris.

Nunnavärav rajati 14. sajandil Taani kuninga Erik IV Menvedi asehaldur Johannes Kanne korraldusel, kes oli 1310. aastal andnud juhised Tallinna linnamüüri täiustamiseks. Nunnaväravale andis nime selle lähedal asunud keskaegne tsistertslaste Tallinna Mihkli naisklooster. Kohe värava kõrval asunud sauna järgi on seda ka Saunaväravaks kutsutud. Esmakordselt on Nunna väravat mainitud 1355. aastal "tornina, sauna kõrval pika mäe all"

14. sajandi I pooles rajati neljakandiline kõrge peaväravatorn, mis asus linnamüüriga ühel joonel. Peavärava tugevdamiseks ehitati I eesvärav, mille põhjapoolsesse nurka rajati ümar, veidi lapiku põhiplaaniga neljakorruseline nurgatorn. Hiljem ehitatud II eesväraval nurgatorne ei olnud. 

Nunnavärava kaitseehitised koosnesid oma lõplikul kujul kolmest järjestikusest väravast, mille hiljem lisandus veel 1610. aasta paiku ehitatud vallivärav koos vahtkonnamajaga. Tegemist oli Tallinna ühe võimsama väravakompleksiga. Toompea kõrgendiku all asuvatest väravaehitistest eesväravatest ja väravahoonest ulatus kuni Toompea kõrgendikuni 2, ca 15 m vahega paekivist kaitsevalli, mis on ainsatena osaliselt säilinud tänaseni.

1490. aastal ehitati Nunne värava juurde seek nn Uus hospidal (saksa k. Das neue Sekenhaus). Uue hospidal hoonestik koosnes hospidalist, ühest elumajast ja kahest aidast. Uus hospidal paiknes kitsal maaalal  Toompea nõlva all Nunne ja Laia tänava ristumiskohal. Majad müüdi 1547. aastal linnaelanikele.

Osa Nunnaväravast lammutati 1820. aastal ning selle säilinud osas asus 19. sajandil hobupostijaam. 1864. aastal tasandati värava taga asunud vallikraav ja muldkindlustused. 

Linna arenemisel ja laienemisel ning 1870. aastal valminud  Balti Raudtee Selts raudteevaksalile sujuva liikluse kindlustamiseks (läbipääs Nunna väravat kaudu linnast välja oli väga väike, kitsas ja pime) müüdi 1868. aastal värav lammutamiseks maha ning lammutati. Kuid ka Nunna värava lammutamine ei taganud piisavat läbipääsu Balti vaksalini, mistõttu tehti Suur-Kloostri tänaval linnamüüri läbimurdega ka uus väravaava.

Vaata ka
Nunne tänav
Nunnatorn
Tallinna Püha Miikaeli klooster

Viited

Välislingid
Nunne värava kujutised Eesti Muuseumide Veebiväravas
Vana Nunne värav Tallinnas, Theodor Albert Sprengel. Tallinna Linnamuuseum: kunstikogu Tallinna Linnamuuseum, MuIS, Number: TLM 44 G 41
Nunne värav 19. saj. algul, Rahvusrahiivi fotode andmebaas
Tallinna linnamüüri väravad
Tallinna ajaloolised ehitised
Eesti postijaamad
Raido Mägi

Raido Mägi (sündinud 19. detsembril 1968 Otepääl (teistel andmetel Tartus)) on eesti kergejõustiklane ja sporditegelane.

Hariduskäik
1987. aastal lõpetas ta Otepää keskkooli ja 1992. aastal Tartu Ülikooli (kehakultuuriteaduskonnas).

Spordikarjäär
Kooli ajal huvitus ta eriti korvpallist, murdmaasuusatamisest ja võrkpallist. Suuremat edu tõi talle aga kergejõustiku mitmevõistlus.

Ta kergejõustikutreeningud algasid Käärikul, kus teda algul juhendas John Põldsam. Hiljem õpetasid teda ka Fred Kudu ja Martin Kutman.

Spordisaavutusi
1996 Eesti meister kümnevõistluses 
1997 Eesti meister kümnevõistluses
1998 teine koht Eesti meistrivõistlustel kümnevõistluses
1999 Eesti meister seitsmevõistluses

Ta kümnevõistluse rekord on 7360 punkti (aastal 1996) ja seitsmevõistluse rekord 5397 punkti (aastal 1999).

Töökäik ja ühiskondlik tegevus
1997–2000 Tamme staadioni direktor
2000–2006 Tartu spordibaaside direktor
alates 2006 Tartu Spordiseltsi Kalev tegevdirektor
alates 2011 Eesti Kultuurkapitali kehakultuuri ja spordi sihtkapitali nõukogu liige
alates 2012 Eesti Spordiseltsi Kalev juhatuse liige
alates 2013 Eesti Vehklemisliidu juhatuse liige

Viited

Välislingid

Eesti kümnevõistlejad
Eesti sporditegelased
Sündinud 1968
Eesti Klavessiinisõprade Tsunft

MTÜ Eesti Klavessiinisõprade Tsunft on asutatud 2000. aastal. Tsunft ühendab professionaalseid klavessiinimängijaid ning erinevate elualade inimesi, kes klavessiinimuusikat armastavad. Tsunfti juhatuse esimees on Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia professor Imbi Tarum. Juhatusse kuuluvad veel Eesti klavessinistid Ene Nael ja Kristiina Are.

Igal paarisaastal korraldab tsunft rahvusvahelist klavessiinifestivali, kus lisaks omamaistele mängijatele on fookus maailmanimega klavessinistidel. 

Viisteist aastat on tsunfti ja Vanalinna Hariduskolleegiumi koostöös aset leidnud ajaloolisele interpretatsioonile pühendatud suvine klahvpilli- ja orkestrilaager, kuhu tulevad oma oskusi lihvima ja täiendama Eesti noorimad muusikud. 

Igapäevaselt tegelevad tsunfti klavessiinimängijatest liikmed kontsertide, loengkontsertide ning meistrikursuste korraldamise ja andmisega Eestis ja väljaspool, ning klavessiinimängu õpetamisega eri vanuses ja tasemel mängijaile Tallinnas, Tartus, Viljandis ja Rakveres.

Klavessiinipäevad 2014
Üheksas klavessiinifestival leidis aset 9.–13. aprillil 2014 Tallinna Raekojas, Eesti Ajaloomuuseumis, Kõltsu mõisas ja Eesti Lastekirjanduse Keskuses. Festivali seitsmel kontserdil astusid üles:
 Kenneth Weiss (klavessiin)
 Duo Ovocutters: Sonja Leipold (klavessiin) / Christoph Hofer (akordion)
 Anna Maria McElwain (klavessiin, Soome)
 Duo Marieke Spaans (klavessiin) / Anton Steck (barokkviiul)
 Imbi Tarum (klavessiin)
 Julia Ageyeva Hess (klavessiin)
 Eesti noorimad klavessiinimängijad

Klavessiiniharidus Eestis
 Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia, prof. Imbi Tarum
 Tallinna Muusikakeskkool, õp. Kristiina Are
 Georg Otsa nimeline Tallinna Muusikakool, õp. Reinut Tepp
 Heino Elleri Muusikakool, õp. Ele Sonn
 Vanalinna Hariduskolleegiumi Muusikakool, õp. Ene Nael
 Rakvere Muusika- ja Kunstikool KAUR, õp. Piret Villem
 Viljandi Muusikakool, õp. Heili Kirsimäe

Välislingid
Tsunfti koduleht

Eesti mittetulundusühingud
Astraviec

Astraviec (transkribeerituna Astravets; leedu Astravas, poola Ostrowiec) on linn Valgevenes Hrodna oblastis, Astravieci rajooni halduskeskus. Asub Łoša jõe kaldal.

Linna nimi pärineb tõenäoliselt slaavi keeltest ja tähendab saart. Sellise nime sai asula, kuna Łoša jõgi piiras vana Astravieci kolmest küljest.  

Linna piirides on keskkool ja  muusikakool. Astraviecis on kino, kultuurimaja ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on XVIII sajandil ning aastal 1911 valminud katoliku kirikud. 

Tööstusettevõtetest on Astraviecis metsatööstus ja toiduainetetööstus, toodetakse ehitusmaterjale.

2013. aastal alustati linna lähedale Valgevene tuumaelektrijaama ehitamist. Kahest reaktorist esimene läks käiku juunis 2021.

Ajalugu 
Astravieci mainitakse esimest korda aastal 1468, mil sealsele kirikule tehti annetus kahe mõõdu vase näol aastas. Toona oli asula Goštautaste valduses. Aastast 1542 oli Astraviec Zygmunt I ja aastast 1546 Zygmunt II Augusti valduses. Hiljem kuulus asula Karyckitele ja Korsakitele, aastast 1775 sai Astraviecist alev. 

Aastal 1795 läks alev Poola jagamisel Vene impeeriumi koosseisu. XIX sajandil oli asula Kostrowickite, Sycjanakite ja Žilinskite valduses. Astravieci Kostrowickitele sündis pagenduses Wilhelm Albert Włodzimierz Apolinary Kostrowicki ehk Guillaume Apollinaire, Siberisse küüditatud harul aga Valgevene luuletaja Karuś Kahaniec. Aastal 1888 pandi Astravieci ja Hudahaj raudteejaama vahel käima konka. 

Aastast 1921 oli Poola koosseisus, 1939. aastal liideti Valgevene NSV-ga. Aastal 2012 sai Astraviecist linn.

Vaata ka
Valgevene tuumaelektrijaam

Viited

Välislingid 
 Astravieci rajooni kodulehekülg
 Linn Valgevene fotoentsüklopeedias
 Astraviec

Astraviec
Astravieci rajoon
Hartius Möller

Hartius-Gerhard Möller (22. jaanuar 1885, Tõrma, Virumaa – 1941) oli eesti näitleja.

Möller õppis Rakvere linnakoolis ja Peterburi kunstikoolis.

Õpingute järel liitus ta Vanemuise trupiga, mida juhtis Karl Menning. 1910. aastal abiellus Möller Vanemuise näitlejanna Elviine Annukiga, kelle hilisem näitlejanimi oli Mari Möldre; abielu lahutati Eesti Vabariigi ajal. Esimese maailmasõja ajal töötas Möller Soomes sõjaväe varustajana, hiljem mängis Estonias ja lavastas provintsiteatrites sealhulgas Saaremaa suveteatris. Peamiselt tunti teda komöödianäitlejana.

Hartius Möller mängis ka 1925. aastal valminud filmis "Esimese öö õigus" ja 1929. aasta salongidraamas "Dollarid". Viimase üldiselt laitvas arvustuses suhtus Karl August Hindrey siiski näitlejatesse positiivselt.

22. novembril 1940 Möller arreteeriti Tallinnas ja küüditati, süüdistatuna nõukogudevastases propagandas. § 58 p. 13 põhjal mõisteti talle 10 aastat paranduslikku töölaagrit. Ta suri teel Siberisse.

Viited

Kirjandus
Tõnis Erilaid "Kuidas tasub meenutada ka unustatud näitlejaid" Õhtuleht 22. jaanuar 2014. Lk 14

Eesti näitlejad
Eesti lavastajad
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1885
Surnud 1941