joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Austraalia lahtised meistrivõistlused tennises

Austraalia lahtised meistrivõistlused (ingliskeelne lühinimetus Australian Open) on tenniseturniir, mis toimub igal aastal jaanuaris. 

Austraalia lahtised meistrivõistlused on tenniseturniir, mis toimub igal aastal jaanuari kahel viimasel nädalal Austraalias Melbourne'is. Turniir on esimene igal aastal korraldatavast neljast suure slämmi turniirist. See eelneb Prantsusmaa lahtistele meistrivõistlustele (French Open), Suurbritannia lahtistele meistrivõistlustele (Wimbledoni turniir) ja USA lahtistele meistrivõistlustele (US Open). Turniiril peetakse meeste ja naiste üksikmängud; meeste ja naiste paarismängud ning segapaarismängud; juunioride meistrivõistlused ja ratastoolidel võistlused, legendide võistlused ja näidiskohtumised. Enne 1988. aastat mängiti see muruväljakutel, kuid sellest ajast alates on Melbourne'i pargis kasutatud kolme tüüpi kõvakattega pindu: rohelist värvi Rebound Ace aastani 2007, sinist Plexicushioni aastatel 2008–2019 ja sinist GreenSetit alates 2020. aastast.

Ajalugu 
Tennist mängitakse Austraalias 1880. aastast, kuid oma tenniseliit loodi alles 25 aastat hiljem ning seetõttu peeti esimesed Austraalia meistrivõistlused 1905. aastal. Esmakordselt 1905. aastal Austraalia meistrivõistlustena korraldatud Austraalia lahtised meistrivõistlused on kasvanud suurimaks iga-aastaseks spordiürituseks lõunapoolkeral. Hüüdnimega "õnnelik slämm"  ja sageli viidatud kui "Aasia / Vaikse ookeani piirkonna suur slämm" on see kõige rohkem külastatud suure slämmi turniir, näiteks 2019. aasta võistlusi külastas seal üle 780 000 inimese. See oli ka esimene suure slämmi turniir, kus korraldati mäng siseruumides niiske ilma või äärmise kuumuse tõttu. Selle kolm väljakut – peaväljak Rod Laver Arena, Melbourne Arena ja Margaret Court Arena – on varustatud avatavate katustega.

Naised said õiguse tenniseturniiril osaleda 1922. aastast. 

Algul toimusid turniirid muruväljakul, tänapäeval on mindud üle asfaltväljakule. Korduvalt on muudetud ka turniiri toimumise kohta, viimasel ajal toimuvad need Melbourne'is.

Austraalia lahtiste meistrivõistluste võitjad

Austraalia lahtiste meistrivõistluste meistrid võistluste kaupa:

 Meeste üksikmäng
 Naiste üksikmäng
 Meeste paarismäng
 Naiste paarismäng
 Segapaarismäng

2020. aasta võitjad ja tulemused

Eesti tennisistide saavutused 

Eestlaste parimad saavutused Austraalia lahtistel meistrivõistlustel on Anett Kontaveidi jõudmine 2020. aastal veerandfinaali ja 2018. aastal neljandasse ringi ning Kaia Kanepi jõudmine 2009. ja 2018. aastal kolmandasse ringi. Meestest on esimesse ringi jõudnud Andres Võsandi 1990. aastal ning Jürgen Zopp 2012. aastal.

2020. aastal jõudis Anett Kontaveit (WTA 31.) esimest korda suure slämmi tenniseturniiril kaheksa parema sekka, kus pidi Austraalia lahtiste meistrivõistluste veerandfinaalis tunnistama maailma edetabeli kolmandal real paikneva rumeenlanna Simona Halepi 6:1, 6:1 paremust.

Välislingid 
Australian Openi koduleht

Tennisevõistlused
Austraalia sport
Meistrivõistlused
Suure slämmi turniirid

Suure slämmi turniirideks (ingliskeelne lühinimetus Grand Slam) nimetatakse mitmel spordialal kõige mainekamaid võistlusi, kuhu koguneb maailma paremik. Kui kellelgi õnnestub siiski ühel aastal kõik need võita, nimetatakse seda suureks slämmiks (ning seda peetakse sama haruldaseks kui bridžis suure slämmi väljamängimist).

Tennis 

Kõige tuntumad on suure slämmi turniirid tennises. Need on
 Austraalia lahtised meistrivõistlused tennises (Australian Open)
 Prantsusmaa lahtised meistrivõistlused tennises (Roland Garros)
 USA lahtised meistrivõistlused tennises (US Open)
 Suurbritannia lahtised meistrivõistlused tennises (Wimbledon)

Suure slämmi võitjad tennises 
Suure slämmi ehk kõik neli suure slämmi turniiri ühe aasta sees on võitnud vähesed. Esimesena sai sellega hakkama Donald Budge 1938. aastal. Aastatel 1962 ja 1969 võitis Rod Laver. Kuldse slämmi võitja on Andre Agassi – ta on võitnud karjääri jooksul kõik neli suure slämmi turniiri pluss kuldse olümpiamedali.

Naistest on suure slämmi võitnud Maureen Connolly (1953), Margaret Smith Court (1970) ja Steffi Graf (1988). Steffi Graf võitis samal aastal ka olümpiamängudel. Sellega on ta naistest ainus kuldse slämmi võitja.  

Enim suure slämmi turniire on meestest võitnud Rafael Nadal (18), Roger Federer (17), Pete Samprasel on 14 võitu. Naistest on enim võite Margaret Smith Courtil (24 võitu), Steffi Grafil on 22 võitu. 

Tennisevõistlused
USA lahtised meistrivõistlused tennises

USA lahtised meistrivõistlused (ingliskeelne lühinimetus US Open) on tenniseturniir, mis toimub igal aastal septembris. 

USA lahtised meistrivõistlused kuuluvad suure slämmi turniiride hulka.

Ajalugu 
1881. aastal loodi USA Tenniseföderatsioon ning esmaülesandena võeti korraldada esimesed rahvusvahelised meistrivõistlused. Need viidi läbi samal aastal Rhode Islandi osariigis Newportis. 

Turniiril osalesid mehed üksik- ja paarismängus. Üksikmängu võitis Richard Sears, kes püsis võitmatuna 1887. aastani, kui ta loobus vigastuse tõttu. Naised said mänguõiguse 1887. aastal.

1915. aastal viidi USA lahtised meistrivõistlused üle New Yorki Forest Hillsi ja 1978. aastal Flushing Meadowsi väljakutele. 1921–1923 mängiti aga Philadelphias.

Algselt mängiti muruväljakutel, kuid leiti, et muru hooldamine on raske ja kulukas, ning alates Flushing Meadowsisse kolimisest peetakse turniir kõvakattega väljakutel.

USA lahtiste tennisemeistrivõistluste võitjad

USA lahtiste tennisemeistrivõistluste meistrid võistluste kaupa:

 Meeste üksikmäng
 Naiste üksikmäng
 Meeste paarismäng
 Naiste paarismäng
 Segapaarismäng

Eestlased USA lahtistel meistrivõistlustel 

Eestlaste parimad tulemused on Kaia Kanepi (2010. ja 2017. aastal) jõudmine veerandfinaali ning Anett Kontaveidi (2015. ja 2020. aastal) jõudmine 4. ringi.

2012. aasta USA lahtiste meistrivõistluste noorteturniiril jõudis Anett Kontaveit finaali.

Välislingid 
USA lahtiste meistrivõistluste koduleht

Tennisevõistlused
Ameerika Ühendriikide sport
Meistrivõistlused
Gasherbrum I

Gasherbrum I (K5) on mägi Aasias Karakoramis Pakistani ja Hiina piiril. 

Paikneb K2-st kagus kõrvalises ja inimeluks sobimatus paikkonnas. Kõrgus 8080 meetrit.

Tipputõusud

Baltimaade alpinistide tipputõusud 
2012 – Saulius Vilius, Leedu

Viited

Kaheksatuhandelised
Pakistani mäed
Hiina mäed
Karakoram
Prantsusmaa lahtised meistrivõistlused tennises

Prantsusmaa lahtised meistrivõistlused (ametlik nimetus Tournoi de Roland-Garros; ingliskeelne lühinimetus French Open) on tenniseturniir, mis toimub igal aastal juunis. 

Prantsusmaa lahtised meistrivõistlused kuuluvad suure slämmi turniiride hulka.

Ajalugu 
Prantsusmaal sai tennis kiiresti populaarseks ja tõrjus 19. sajandi lõpus välja muud sellelaadsed mängud. Peagi said Pariis ja Prantsuse Riviera maailmatasemel tennisekeskuseks. Põhiliseks probleemiks olid seal aga väljakud, sest muru sellises kliimas ja pinnases ei kasvanud. Prantslased lahendasid olukorra sellega, et töötasid välja savist ja liivast väljakukatte, mis on tänapäeval levinud kõikjale.

Esimene turniir toimus 1891. aastal. Kuni 1915. aastani võisid osaleda ainult prantsuse klubide liikmed, kuid siis avati turniir kõigile. Esimesed turniirid olid ette nähtud vaid meestele. Naised lubati väljakutele 1897. aastast.

Tennisekompleks on nime saanud Esimeses maailmasõjas hukkunud lenduri Roland Garrosi järgi.

Huvitavaid fakte 

Enim võite – 13 – on Margaret Smith Courtil (5 üksikmängus, 4 naispaarismängus ja 4 segapaarismängus) aastatest 1962–1973.

Kõige rohkem turniirivõite üksikmängus – 7 – on võitnud Chris Evert aastatel 1974–1986.

Eestlastest on Toomas Leius jõudnud 1965. aastal veerandfinaali ning Kaia Kanepi 2008. ja 2012. aastal veerandfinaali.

Noorteturniiri on 2001. aastal võitnud Kaia Kanepi.

Vaata ka 
Prantsusmaa lahtiste tennisemeistrivõistluste meistrid võistluste kaupa:

 Meeste üksikmäng
 Naiste üksikmäng
 Meeste paarismäng
 Naiste paarismäng
 Segapaarismäng
 Austraalia lahtised meistrivõistlused tennises
 USA lahtised meistrivõistlused tennises
 Wimbledoni turniir

Välislingid 
Ametlik koduleht

Tennisevõistlused
Prantsusmaa sport
Meistrivõistlused
Wimbledoni turniir

Wimbledoni tenniseturniir (inglise The Championships Wimbledon) on igal aastal juunis-juulis Suurbritannias toimuv tennisevõistlus. Wimbledoni turniir kuulub tipptennise suure slämmi turniiride hulka.

Wimbledon tenniseturniir toimub All England Lawn Tennis and Croquet Clubi ülikiiretel muruväljakutel. Kaks nädalat kestev tennisepidu viiakse läbi kaheksateistkümnel väljakul, mängude arv on ligi 800.

Vastavalt Wimbledoni korraldajate ettekirjutusele peavad Wimbledoni turniiril kõik tennisistid kandma platsil valget tenniseriietust.

Ajalugu 
Aastal 1875 otsustas All-England Croquet Club rajada Londoni lähedal paiknevasse Wimbledoni tenniseväljaku. Tennis sai selles klubis peagi populaarseks ning klubi nimele tuli lisada sõna "tennis". Aastal 1877 korraldas klubi sellel väljakul esimese turniiri harrastajatele, pannes võitjale välja ajakirja The Field hõbedase rändkarika.

Võisteldi vaid meesüksikmängus ning osavõtjaid oli 22. Tennisistide riietus koosnes tol ajal flanellsärgist, lipsust, pikkadest pükstest ja mütsist, mis kõik olid valged.

Esimese turniiri võitis Spencer Gore, kes kasutas mängus tugevalt lõigatud altpallingut (ülaltservi veel ei tuntud) ja pahandas paljusid võrgu juurde jooksmisega, sest üldiselt mängiti tollal ainult tagajoonel. Finaalkohtumist jälgis 200 vaatajat, kes olid pileti eest maksnud ühe šillingi. 

Aastal 1884 korraldati esimesed võistlused meespaarismängus ja naiste üksikmängu turniir, mille võitis Maud Watson. Naispaarismäng võeti kavva 1913, sest varem arvati, et see mänguliik pole pealtvaatajate jaoks küllalt huvitav. Elukutselistele avati turniir 1968 ja sellest ajast alates loetakse Wimbledoni võistlust mitteametlikeks muruväljaku maailmameistrivõistlusteks.

Wimbledoni tenniseturniiri võitjad

Wimbledoni tenniseturniiri võitjad võistluste kaupa:

 Meeste üksikmäng
 Naiste üksikmäng
 Meeste paarismäng
 Naiste paarismäng
 Segapaarismäng

Eestlased Wimbledonis 

Eestlastest parimatena on Kaia Kanepi jõudnud 2010. ja 2013. aastal veerandfinaali ning Toomas Leius kolmel korral kolmandasse ringi. Kolmandasse ringi jõudis ka Anett Kontaveit 2017., 2018. ja 2019. aastal.

Wimbledoni noorteturniiri on võitnud üksikmängus (1959. aastal) Toomas Leius ja paarismängus (2016. aastal) Kenneth Raisma.

Galerii

Viited

Välislingid 
Wimbledoni turniiri koduleht

Tennisevõistlused
Suurbritannia sport
Meistrivõistlused
Õigusakt

Õigusakt on kirjalikus vormis esitatud õigusnormide kogum. Kontinentaaleuroopa õigussüsteemis on õigusakt peamiseks õiguse allikaks.

Õigusakte jagatakse
 üldaktid e normatiivaktid e õigustloovad aktid - sisaldavad üldkohustuslikke õigusnorme. Nt seadus, määrus.
 üksikaktid e õigustrakendavad aktid - sisaldavad õigustrakendavaid üksiknorme, mis sätestavad õigusnormi kohaldamise individuaalsetele elulistele asjaoludele. Nt Riigikogu otsus, Eesti Vabariigi Valitsuse korraldus, haldusakt, kohtuotsus.

Õigusaktid Eesti õiguskorras
Õigusaktid vastavalt õigusjõule (alates tugevaimast):
 põhiseadus;
 põhiseaduslikud seadused;
 seadused;
 seadlused;
 määrused;
 kohaliku  omavalitsuse õigusaktid:
 määrused;
 korraldused.

Näited
Euroopa Liidus tehakse palju õigusakte ning need tuleb dokumenteerida. Euroopa Liidu dokumentides kasutatakse Eurokeelt.

Viited

Välislingid
Ülevaade õigusaktidest
Seaduste lühendid

Õigusteadus
 

ru:Нормативный правовой акт
Art Leete

Art Leete (sündinud 19. veebruaril 1969) on eesti etnoloog ja folklorist.

Ta on Tartu Ülikooli etnoloogia professor ning kultuuriteaduste ja kunstide instituudi juhataja. Art Leete on uurinud põhjarahvaste, eriti neenetsite ja obiugrilaste ajalugu ning kombeid. Tema teadustöö põhisuund on komide ja Venemaa põhja-väikerahvaste identiteedi kohandumine tänapäevaste kultuurimuutustega.

Haridus- ja töökäik
Art Leete lõpetas 1987. aastal Nõo Keskkooli ja 1994. aastal Tartu Ülikooli bakalaureusekraadiga etnoloogia erialal. Aastal 1996 sai ta magistrikraadi tööga "Orienteerumisstrateegiad Lääne-Siberi taiga- ja tundravööndi kultuurides" (juhendaja Jaanus Plaat). Aastal 2000 kaitses ta doktorikraadi tööga "Põhjarahvad antiigist tänapäevani: obiugrilaste ja neenetsite kirjelduste muutumine" (juhendaja Ülo Valk).

Aastatel 1995–1997 töötas ta Eesti Rahva Muuseumi (ERM) soome-ugri ja võrdleva etnoloogia osakonna juhatajana, 1997–2001 ERM-i teadusdirektorina. Alates 2001. aastast töötab ta Tartu Ülikoolis. Aastatel 2002–2003 täiendas ta end Fulbrighti programmi raames Georgetowni Ülikoolis. Alates 2004. aastast on ta Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna kultuuriteaduste ja kunstide instituudi etnoloogia professor ja 2009. aastast ühtlasi kultuuriteaduste ja kunstide instituudi juhataja.

Tunnustus
 1997 – Eesti Rahva Muuseumi teadustöö preemia
 1999 – Eesti Rahva Muuseumi teadustöö preemia
 1999 – Eesti Teadusfondi stipendium noorteadlaste stimuleerimiseks
 2000 – SA Vabariigi Presidendi Kultuurirahastu noore teadlase preemia konkursil 2. koht
 2008 – Valgetähe V klassi teenetemärk
 2017 – Koosmeele auhind (Eesti Rahva Muuseumi soome-ugri kultuuride püsinäituse "Uurali kaja" kuraatorite töörühma juhataja)
 2019 Tartu Ülikooli väike medal
 2021 Oskar Kallase stipendium

Teosed
 1996 – Orienteerumisstrateegiad Lääne-Siberi taiga- ja tundravööndi kultuurides Tartu (magistritöö)
 2000 – Põhjarahvad antiigist tänapäevani : obiugrilaste ja neenetsite kirjelduste muutumine Tartu, ISBN 9985-9252-5-4
 2001 – (koos Liivo Niglase ja Anzori Barkalajaga) Põhjapõder arktilises kultuuris Tartu, ISBN 9985-9344-5-8
 2002 – Kazõmi sõda: šamanistliku kultuuri allakäik Lääne-Siberis Tartu, ISBN 9985-4-0270-7

Vaata ka
 Kultuuriteooria tippkeskus

Viited

Välislingid
 
 Soome-ugri saladused uue vaimsuse tõusuajastul. Müürileht, 20. detsember 2016

Eesti etnoloogid
Tartu Ülikooli humanitaarteaduste ja kunstide valdkonna professorid
Õpetatud Eesti Seltsi liikmed
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna vilistlased
Nõo Reaalgümnaasiumi vilistlased
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1969
Austria Mariana

Austria Mariana (Maria Anna; 23. detsember 1634 Viin – 1696 Madrid) oli Hispaania kuninganna, oma onu Felipe IV teine abikaasa, Saksa-Rooma keisri Ferdinand III ja Hispaania Maria Anna tütar, Carlos II ema. 

Maria Anna sündis oma isapoolse vanaisa Ferdinand II õukonnas. Maria Anna isa, kellest sai keiser 1637, oli tollal veel vaid Ungari ja Böömimaa kuningas ning oli suurema osa oma abikaasa raseduse ajast ära Kolmekümneaastases sõjas. 

Lapsena oli Maria Anna kihlatud oma nõo Baltasar Carlosega, Hispaania Habsburgide hulka kuuluva Hispaania troonipärija ja Astuuria printsiga, Ent kui too 1646 16-aastasena suri, jäi Felipe IV ilma meessoost pärijata ja Maria Anna ilma peigmeheta. Aastal 1649 abiellus kuningas ise oma 14-aastase õetütrega. 

Teel Madridi toodi printsessile kingituseks siidsukad, kuid majordoomus viskas need kohe välja, öeldes: "Hispaania kuningannal ei ole jalgu." Maria Anna, kes avastas, et tema jalad on etiketile ohvriks toodud, langes minestusse. 

Felipel ja Marianal oli kaks last, kes elasid täiseani: Margarita Teresa (sündis 1651), noor infanta Diego Velázqueze maalil "Las Meninas", kes hiljem abiellus oma onu, Saksa-Rooma keisri Leopold I-iga, ja Carlos (sündis 1660), kellest sai viimane Habsburgide soost Hispaania kuningas Carlos II. Pärast Felipe surma 1665 päris ta kolmeaastasena trooni. Carlos, kes enamasti ei suutnud kõndida ega rääkida, vajas regenti rohkem kui enamik teisi lapskuningaid. Teda kanti kätel kuni 10-aastaseks saamiseni. 
  
Mariana oli 1675. aastani regent ning valitses Hispaaniat väikesevaheajaga kuni oma surmani 1696. Ta pani valitsust juhtima Juan Everardo Nithard. Mariana aitas kaasa Devolutsioonisõjale (1667–1668) Louis XIV ning Aacheni rahu sõlmimisele 1668. Aastal 1673 sai kuninganna favoriidiks Fernando de Valenzuela. Aastal 1675 sai Carlos II täisealiseks, kuid hoolimata formaalse regendiaja lõpust avaldas ta oma nõrgale pojale endiselt väga suurt mõju. Vahepeal õnnestus eelmise kuninga sohipojal Austria Juan Josél 1677 toimepandud paleepöördega võimule tulla ning Mariana Madridist Toledosse pagendada, sest õukond ei olnud rahul sellega, et too toetas oma favoriiti Fernando de Valenzuelat. Kui Juan 1679 suri, naasis Mariana Madridi ja valitses edasi, kuigi ta polnud formaalselt regent. 

Aastal 1668 nimetas jesuiidi misjonär Diego Luis de San Vitores tema nime järgi Mariaani saarestiku Vaikse ookeani põhjaosas.

Hispaania monarhid
Sündinud 1634
Surnud 1696
Habsburgid
Sergei Koroljov

Sergei Pavlovitš Koroljov (vene keeles Сергей Павлович Королёв; ukraina keeles Сергій Павлович Корольов; 12. jaanuar 1907 (vana kalendri järgi 30. detsember 1906) Žõtomõr – 14. jaanuar 1966 Moskva) oli Nõukogude Liidu lennuki- ja raketikonstruktor.

Ta oli kosmoseprogrammi peakonstruktor ning üks kontinentidevaheliste ballistiliste rakettide peamisi väljatöötajaid Nõukogude Liidus.

Lapsepõlv
Segei Koroljov sündis vana kalendri järgi 30. detsembril 1906 Žitomõris. Tema vanemad olid Maria Nikolajevna Koroljova (neiuna Moskalenko, teises abielus Balandina) ja Pavel Jakovlevitš Koroljov. Isa oli lõpetanud Magiljovi vaimuliku seminari ja Nižini ajaloo-filoloogiainstituudi. Ta õpetas gümnaasiumis keelt ja kirjandust. Žitomõris oli Koroljovide kodu Dmitrijevskaja tänavas ühekorruselises majas.

Maria ja Paveli abielu oli vanemate korraldatud ning nad ei olnud õnnelikud. Kolm aastat pärast poja sündi lahutati nende abielu finantsilistel põhjustel. Ema ütles Sergeile, et isa suri, ning Sergei sai alles hiljem teada, et isa elas 1929. aastani. Ta ei kohtunud isaga enam kordagi, kuigi Pavel hiljem kirjutas Mariale, paludes kokkusaamist pojaga. 

Sergei kasvas üles Nižõnis vanavanemate hoole all. Ema viibis sageli Kiievis, kuna õppis kõrgematel naiskursustel. Sergei oli üksildane laps, kellel oli vähe sõpru ja kes suhtles põhiliselt täiskasvanutega. Ta õppis hästi, jõudes eriti hästi edasi matemaatikas.

Aastal 1916 abiellus ema elektriinsener Grigori Mihhailovitš Balaniniga, kelle mõju poisile oli soodne. Grigori sai 1917 tööd Odessas raudtee alal ning perekond kolis sinna.

Aastal 1918 koolid suleti segaste aegade tõttu ning Sergei pidi õppima kodus. Aastal 1919 oli terav toidunappus ja Sergei haigestus tüüfusse.

Projekte

K-212 (РНИИ-212, «объект 212», КР-212, К-212, «объект 312», «объект 803»)
RP-318 (РП-318, Ракетный планёр)

Mälestuse jäädvustamine

1996. aastal nimetati tema järgi ümber Koroljoviks Kaliningradi linn Moskva oblastis.

1967 avatud Tallinna 14. Keskkool (hilisem Kari Gümnaasium ja Ranniku Gümnaasium aadressil Kari tänav 13) kandis Sergei Koroljovi nime.

Vaata ka
 vabahärra Wernher von Braun

Kirjandus

Pjotr Astašenkov, Akadeemik S. Koroljov : (kosmoseraketisüsteemide konstruktor: 1906–1966), Tallinn : Valgus, 1973

Venemaa inimesed
Tehnikateadlased
Šaraška vangid
NSV Liidu Teaduste Akadeemia liikmed
Sotsialistliku töö kangelased
Lenini ordeni kavalerid
Ordeni "Austuse märk" kavalerid
Kremli müüri äärde maetud
Sündinud 1907
Surnud 1966
Aconcagua

Aconcagua on Andide, kogu Ameerika ning läänepoolkera kõrgeim mägi. Ta asub Lõuna-Ameerikas Argentinas, 15 km kaugusel Tšiili piirist ja 112 km kaugusel loodes Tšiili pealinnast Santiagost. See on ühtlasi maailma kõrgeim mägi väljaspool Aasiat. Kõrgus 6960 meetrit .

Mäe nime päritolu on teadmata. On oletatud, et see tuleb maputše keelest või ketšua keelest.

Mägironimise mõttes ei ole Aconcagua keeruline mägi. Siiski tuleb arvestada mägihaigusega, sest õhurõhk tipus on üksnes 40% sellest, mis on merepinnal. Sellepärast nõuab mägironimine aklimatiseerumist, milleks on mäel hulk sobivaid laagripaiku. Kuid lisahapnikku ei peeta vajalikuks.

On tõenäoline, kuid mitte kindel, et inkad tõusid Aconcaguale juba enne eurooplaste tulekut. On teada, et inkad ronisid kõrgete mägede otsa, näiteks 6739 m  kõrguse Llullaillaco vulkaani tippu Tšiili ja Argentina piiril põhja pool Atacama kandis. Aconcagual on avastatud edelanõlval 5400 m kõrgusel inka muumia. 1947 avastati Aconcagua põhja- ja lõunatipu vahelisel harjal guanako luustik ja on kahtlane, kas guanako omapäi nii kõrgele roniks.

Tipputõusud 
Esimene teadaolev inimene, kes Aconcaguale tõusis, oli šveitslane Matthias Zurbriggen 12. veebruaril 1897. Ta tõusis tippu mööda selle põhjakülge. Lõunakülg on ronimiseks raskem, sest ta on järsem ja sealne kliima on niiskem.

Noorima teadaoleva isikuna tõusis mäele 10-aastane Matthew Moniz (USA) 16. detsembril 2008. Vanima teadaoleva inimesena tõusis mäele 87-aastane Scott Lewis 26. novembril 2007.

Väliseestlaste tipputõusud 
1995 – Rein Grabbi

Eesti alpinistide tipputõusud 
Põhiallikas:
1997 – Tõivo Sarmet (tõusu juht), Arne Sarapuu (tipus kahekesi 30. jaanuaril) 
1997 – Raivo Plumer (tipus 31. jaanuaril) 
1997 – Jaan Künnap (tõusu juht), Enn Nõmmik, Üllar Põld (tipus kolmekesi 6. veebruaril) 
2000 – Ivar Lai, Raul Vahisalu
2005 – Kristjan-Erik Suurväli, Meelis Nurk 
2006 – Alar Sikk, Andras Kaasik
2007 – Priit Melnik, Pille Saluvere, Tõnu Veski, Aivar Sepp, Eveli Habakuk
2008 – Allan Valge
2009 – Tarmo Riga
2010 – Fred Viidul, Mikk Pääru
2012 – Kalle Oja, Sven Vallimae, Meelis Luukas, Indrek Tammemägi, Tiit Orlovski
2014 – Kunnar Karu
2015 – Marko Aasa, Vambola Sipelgas, Lisette-Huaniita Sipelgas, Ain Rästa, Indrek Tammemägi, Krista Kirspuu, Allan Sülla, Endro Roosimäe, Andres Karu, Katrin Merisalu
2022 - Paul Lehto (tipus 25. jaanuaril)
2022 - Enno Parker, Aare Hommik (tipus 26. jaanuaril)
2022 - Jan Kraner (tipus 28. jaanuaril)

Eesti naisalpinistide tipputõusud 
2007 – Pille Saluvere (tipus 18. detsembril)
2007 – Eveli Habakuk (tipus 30. detsembril)
2015 – Lisette-Huaniita Sipelgas (tipus 23. jaanuaril)
2015 – Krista Kirspuu, Katrin Merisalu (tipus 14. veebruaril)

Vaata ka
Ojos del Salado

Viited

Välislingid 

Argentina mäed
Riikide kõrgeimad tipud
Kuuetuhandelised
Denali

Denali (ametlik nimi 1917–2015 Mount McKinley William McKinley järgi; Venemaa keisririigi ajal kutsuti mäge Bolšaja Gora (vene Большая Гора  'Suur mägi'); 1880.–1890. aastatel Densmore'i mägi Frank Densmore'i järgi) on mägi Alaska ahelikus. Mäe kõrgus on 2013. aasta andmete järgi 6168 meetrit (1952. aasta fotogramm-meetriliste mõõtmiste järgi 6194 m). Denali on kõrgeim mägi Põhja-Ameerikas. 

Kojukonikeelne Denali kinnitati mäe nimeks vahetult enne president Barack Obama visiiti Alaskale 30. augustil 2015. Alaska osariigis oli mäe ametlik nimi juba 1975. aastat alates Denali, kuid föderaaltasandil blokeeris nimemuutuse kongresmen Ralph Regula.

Tipputõusud 
Põhiallikas:

Väliseestlaste tipputõusud 
1974 – Olaf Sööt, Jüri Tint

Eesti alpinistide tipputõusud 
1999 – Tõivo Sarmet (tõusu juht), Ivar Lai, Urmas Leppmets, Ivar Mäerand, Raivo Plumer, Raul Vahisalu, Andrus Öövel 
2001 – Priit Melnik, Enn Nõmmik, Alar Sikk
2007 – Eveli Habakuk;
2009 - Andras Kaasik, Tanel Tuuleveski
2019 - Krisli Melesk
2022 - Kunnar Karu - eraldi; Eesti ekspeditsioon - Katrin  Merisalu (tõusu juht), Kaspar Eevald, Tannar Esna, Kerttu Olveti, Fred Viidul, Einar Kivisalu, Argo Mere ja Johan Kütt

Viited

Välislingid 

Ameerika Ühendriikide mäed
Riikide kõrgeimad tipud
Alaska geograafia
Kuuetuhandelised
Kilimanjaro

Kilimanjaro (nimekuju Kilimandžaaro ei ole soovitatav) on kõrgeim mägi Aafrikas ja Tansaania kõrgeim tipp. Paikneb üksi keset tasandikku, olles seega maailma kõrgeim eraldiseisev mägi (inglise keeles free-standing mountain). Päritolult kihtvulkaan kolme eraldi koonusega: Kibo (ka Uhuru Peak) 5895 meetrit, Mawenzi 5149 m ja Shira 3962 m. Nõlvad on kuni tipuni suhteliselt lauged, seetõttu ei eelda mäe otsa ronimine alpinisti tehnilist ettevalmistust, kuid hea tervis ja vastupidavus on vajalik. Retki mäele lubatakse vaid kogenud teejuhtide ja kandjatega ning soovitatavalt põhjapoolkera talvekuudel. Tippu viib mitu eri raskusega mitmepäevast marsruuti. 4800–5000 meetrilt algab igilumevöönd. Mäge ümbritseval alal on moodustatud samanimeline rahvuspark (1688 km²), mis algselt hõlmas vaid vulkaani metsata alad alates 2700 m, hiljem ka mägimetsad alates 1820 meetrist kõrgemal. 

Tegevvulkaanid
Tansaania mäed
Tansaania vulkaanid
Riikide kõrgeimad tipud
Viietuhandelised
Põhjala Vasak-Roheline Allianss

Põhjala Vasak-Roheline Allianss (inglise keeli: Nordic Green Left Alliance (lühend: NGLA) on vasaksotsialistlik Euroopa poliitiline allianss asutati Reykjavíkis 1. veebruaril aastal 2004.  

PVA parteid ei kuulu Euroopa Rohelisse Parteisse ega ka nende Roheliste/Euroopa Vabaliidu EP parlamendigruppi, selle asemel on nende juured hoopis kommunismis. Seepärast nad töötavad koos teiste Euroopa kommunistlike ja vasaksotsialistlike parteidega. EPs istuvad nad Euroopa Ühendatud Vasak/Põhjala Vasakroheliste EP parlamendigrupis ja osalevad Euroopa Vasakpartei üritustel vaatlejatena.

PVA liikmesparteid
Vasakliit (Soome)
Vasak-Roheline Liikumine (Island)
Vasakpartei (Rootsi)
Sotsialistlik Vasakpartei (Norra)
Sotsialistlik Rahvapartei (Taani)

Sotsialistlikud parteid
Angela Merkel

Angela Dorothea Merkel (neiupõlvenimega Kasner; sündinud 17. juulil 1954 Hamburgis) on Saksamaa poliitik, kes oli 2005–2021 liidukantsler.

Elulugu 

Tema isa Horst Kasner (1926–2011) oli luterlik pastor. Merkeli ema Herlind (neiupõlvenimi Jentzsch, s. 1928) oli inglise ja ladina filoloog.

Aastal 1954 sai Merkeli isa pastori koha Quitzowi kirikus, Perlebergi lähedal Saksa DV-s. Perekond kolis lähedalasuvasse Templini linna, kus Merkel ka üles kasvas.

Aastal 1973 astus Merkel Leipzigi Ülikooli, kus õppis füüsikat. Kooli lõpetas ta 1978. aastal ning asus tööle Saksa DV Teaduste Akadeemia füüsikalise keemia instituudis (1978–1990). Ta oli instituudis agitatsiooni- ja propagandasekretär FDJ liinis.

Poliitikukarjäär 

Poliitikasse läks ta aastal 1989.

Aastal 1991 valiti Merkel Helmut Kohli valitsuse nais- ja noorsooasjade ministriks.

Aastal 1994 määrati ta keskkonnaministriks.

Aastal 1998 sai Merkelist Kristlik-Demokraatliku Liidu peasekretär.

Aastatel 2000–2018 oli ta Kristlik-Demokraatliku Liidu esimees.

Alates 22. novembrist 2005 on Merkel Saksamaa liidukantsler.

Merkel on tugevalt mõjutanud Euroopa Liidu poliitikat. 2007. aastal oli Merkel Euroopa Nõukogu president ning mängis olulist rolli Lissaboni lepingu sõlmimisel.

Merkel mängis ka olulist rolli 2008. aasta majanduskriisi ning sellele järgnenud Euroopa võlakriisi tagajärgede lahendamisel, kus ta võttis enda kanda peamise otsustaja rolli.

2015. aastal puhkenud pagulaskriisi ajal lubas Merkel Saksamaa liidukantslerina pakkuda abi Süüriast ja mujalt Lähis-Idast Saksamaale saabuvatele pagulastele. Kuulsaks sai Merkeli ütlus "Wir schaffen das" ("Me saame sellega hakkama"). Tema valitsusajal otsustas Saksamaa pakkuda varjupaika 800 000 Euroopasse saabunud Lähis-Ida sõjapõgenikule.

Merkel on kõige kauem võimul püsinud Euroopa Liidu liikmesriigi valitsusjuht.

2018. aasta oktoobris teatas Merkel, et ei kavatse enam kandideerida Saksamaa Kristlik-Demokraatliku Liidu juhiks, ent lubas jääda liidukantsleriks kuni 2021. aasta valimisteni. Merkel on kõige kauem võimul olnud valitsusjuht Euroopa Liidus.

Tunnustus
 2008 – Saksamaa Liitvabariigi teeneteorden
 2008 – Karl Suure auhind
 2021 – Maarjamaa Risti I klassi teenetemärk

Viited

Kirjandus 
 Hajo Schumacher, "Angela Merkeli edu saladused. Võimu kaksteist seadust". Saksa keelest tõlkinud Katrin Kaugver. Olion, Tallinn 2010, 215 lk; ISBN 9789985666074

Välislingid 

Liidukantsleri kabinet (saksa keeles)

Saksamaa liidukantslerid
Saksamaa poliitikud
Kristlikud demokraadid
Maarjamaa Risti I klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1954
Avalik teave

Avalik teave on riigiasutustes avalikke ülesandeid täites koostatud või loodud ja jäädvustatud teave, mis on mõeldud üldiseks kasutamiseks. Mõiste põhineb põhiseaduse § 44 lausel 1, mille kohaselt on igaühel "...õigus vabalt saada üldiseks kasutamiseks levitatavat informatsiooni."

Avalike teabe valdajad on lisaks riigiasutustele ka ühingud, sihtasutused ja füüsilised isikud, kes õigusakti või lepingu alusel täidavad avalikke ülesandeid.

Vaata ka
Sõnavabadus

Välislingid
Avaliku teabe seadus
Märgukirjale ja selgitustaotlusele vastamise seadus

Haldusõigus
Leonard Orr

Leonard Orr (15. november 1937 – 5. september 2019) oli üks vaimseid õpetajaid USA-s. 

Ta lõi rebirthing'i – hingamistehnika, mis võimaldab inimesel tervendada oma "sünnitrauma". Kuigi rebirthing'it peetakse tõhusaks teraapiaks, on hinnangud Orrile jäänud vastuoluliseks, ennekõike tema ebaortodoksse nägemuse tõttu inimpsüühikast ning vaimsusest. Peamiseks põhjuseks on Orri väited, mille kohaselt on rebirthingu abil võimalik saavutada surematus. Oma sõnade järgi olevat Orr kohanud üheksat surematut joogit, kellest tuntuim on Babaji ehk Herakhan Baba.

Bibliograafia
Breaking the Death Habit : The Science of Everlasting Life (1998) ISBN 1-883319-68-4 
Babaji: The Angel of the Lord (1995) ISBN 0-945793-18-9
Breath Awareness: Breath Awareness for Public Schools, Medical Profession (1988) ISBN 0-945793-02-2
Bhartriji: 2000 Year Immortal Yogi (1990) ISBN 0-945793-05-7
Rebirthing in the New Age (1983) ISBN 0-89087-134-5 
Physical Immortality : The Science of Everlasting Life (1988) ISBN 0-945793-01-4 
Physical Immortality (1988) ISBN 0-89087-325-9 
Physical Immortality for Christians (1989) ISBN 0-620-13199-3

Välislingid
 Leonard Orr's biograafia
 Leonard Orri kodulehekülg

Ameerika Ühendriikide inimesed
Sündinud 1937
Surnud 2019
Eckhart Tolle

Eckhart Tolle (sünninimi Ulrich Leonard Tölle; sündinud 16. veebruaril 1948 Lünenis Nordrhein-Westfalenis) on tänapäeva populaarsemaid eneseabikirjanikke. Tema lihtsad ja kergelt loetavad kirjutised paigutatakse vahel New Age'i kategooriasse. Peamiselt selgitab ta oma raamatutes hetkes oleku kasu.

Elulugu 
Tolle sündis ja elas kuni 13-aastaseks saamiseni Saksamaal. Seejärel elas ta koos isaga Hispaanias, kuni 19-aastasena kolis Inglismaale. 13-aastaselt keeldus ta formaalse haridustee jätkamisest, kuid sellest hoolimata lõpetas Londoni Ülikooli parimate hinnetega. Praegu elab ta Kanadas Briti Columbias Vancouveris.

Eluaeg teda vaevanud depressioonid tipnesid siis, kui ta oli 29-aastane, umbes samal ajal, kui ta sai Cambridge'i ülikooli uurimisstipendiumi, müstilise kogemusega. Õndsusseisundis veetis ta kaks aastat hulkurina, misjärel ta otsustas oma kogemuse kirja panna.

Tegevus 
Eckhart Tolle on kirjanik ja lektor vaimsetel teemadel. Viimastel aastatel on ta oma esinemiste sagedust vanuse tõttu piiranud.

Tolle esimene raamat, "The Power of Now", ilmus 1997. aastal (väljaandja Namaste Publishing) tiraažiga 3000 eksemplari. Ta viis seda ise koos sõpradega müügile Vancouveri piirkonna raamatupoodidesse. Raamatu andis 1999 uuesti välja New World Library ning see muutus bestselleriks 2000. aastal, kui seda soovitas Oprah Winfrey oma ajakirjas "O".

Kuigi Tolle ei ole olnud ühegi vaimse liikumise järgija, on talle lähedased olnud Bo Yin Ra, Jiddu Krishnamurti ja Ramana Maharshi teosed.

Oma loengutes ja kirjutistes rõhutab ta väge, mis tuleneb käesolevale hetkele tähelepanu pööramisest (raamatu "The Power of Now" kogu sisu ongi sellest), ning seda, kui väeti on muretseda möödaniku pärast või karta tulevikku. Eckhart Tolle selgitab, et praegune on kõik, mis meil tegelikult on, ning teadlikult siinses kohalolek on parim viis tuleviku potentsiaali realiseerida. Ta toob välja, et praeguses olek viib ka teadvuse mõistusest kaugemale. Selline teadlikkus võimaldab vabaneda "valukehast", mis on tekkinud teadvuse identifitseerumisel mõistuse, keha ja egoga.

Bibliograafia 
"Siin ja praegu: kohaloleku jõud". Tallinn: Pilgrim Group 2004. ISBN 9985-9532-0-7
"Meelerahu hääl". Tallinn: Pilgrim 2005 ISBN 9985-9569-1-5
"Practicing the Power of Now: Essential Teachings, Meditations, and Exercises from The Power of Now".2001 ISBN 1-57731-195-7 Eesti keeles: "Siin ja praegu: kohaloleku harjutused", Tallinn: Pilgrim 2006, tõlkinud Kadre Vaik, ISBN 9985-9651-3-2
"A New Earth: Awakening to Your Life's Purpose" 2005 ISBN 0-525-94802-3

Välislingid 
Eckhart Tolle ametlik koduleht
Eckart Tolle fännileht intervjuude, tsitaatide, katkendite, artiklite ja fotodega
The Power of Now and A New Earth - Eckhart Tolle

Saksa kirjanikud
Kanada kirjanikud
Sündinud 1948
Vaimsed õpetajad
Vääna-Jõesuu

Vääna-Jõesuu on küla Harku vallas Harju maakonnas. Populaarne suvituspiirkond mereranna ning Vääna jõega.

Vaata ka
Viti tee

Viited 

Harku vald
Harju maakonna külad
Bzõbi jõgi

Bzõb (vene; abhaasi Бзыҧ (Bzõph), gruusia ბზიფი (Bziphi)) on jõgi Kaukaasias Abhaasias.

Algab Suur-Kaukasusest. Ülemjooksul voolab valdavalt läände. Alamjooksul pöördub lõunasse ja suubub Musta merre, moodustades delta. Suudmealal asub Pitsunda.

Musta mere vesikond
Gruusia jõed
Abhaasia
Suursaadik

Suursaadik on diplomaatiline ametiaste (ametikoht), ka erakorralise ja täievolilise suursaadiku laialt kasutatav mitteametlik vaste.

Eesti
Eestil on suursaadikud alates 1991. aastast.

Enne 1940. aastat Eesti Vabariigil suursaadikuid ei olnud ega lähetanud suursaadikuid siia välisriigid. Nagu on öeldud 1937. aastal: "Suursaadiku (ambassadeur) võib ainult suurriik saata teise suurriigi valitsuse juurde. Seetõttu Eestis ei ole ühtki suursaadikut ega saada Eesti ka suursaadikut teise riiki. Suurriikideks loetakse järgmisi riike: Suur-Britannia, Põhja-Ameerika Ühendriigid, Prantsusmaa, Venemaa, Itaalia, Hispaania, Saksamaa, Poola ja Türgimaa. Türgimaal ei ole praegu küll enam suurriigi mõõtusid ja kaalu, kuid ta loetakse suurriikide hulka endise aja vägevuse järgi. Suurriikide perre tuli juure Poolamaa." . Erandina on suursaadikuks nimetatud Belgia senaatorit Albert de Savoye'd, kes tuli Eestisse 1934. aastal, teatamaks kuningas Albert I surmast.

Vaata ka
Erakorraline ja täievoliline suursaadik
Suursaatkond

Viited

Diplomaatia
Erakorraline ja täievoliline suursaadik

Erakorraline ja täievoliline suursaadik (inglise keeles ambassador extraordinary and plenipotentiary; 
mitteametlikult: suursaadik, kõnekeeles ebakorrektselt ka: saadik)  on ühe riigi kõrgeimat tüüpi alaline diplomaatiline esindaja teises riigis (või rahvusvahelise organisatsiooni juures), tavaliselt suursaatkonna juht.

Diplomaatilise ametikohana kasutatakse seda mõistet pea kõigis riikides, sealhulgas Eestis; varem kasutati ka Nõukogude Liidus.

Eesti
Eestis on "erakorraline ja täievoliline suursaadik" kõrge diplomaatiline ametikoht (ametikohtade gradatsioonis omab kolmandat positsiooni kantsleri ja asekantsleri järel ning on võrdsustatud alalise esindajaga). See on kõrgeim Eesti esindaja, kes on akrediteeritud välisriiki või rahvusvahelise organisatsiooni juurde. Ta võib olla välisesinduse juhiks.

Erakorralise ja täievolilise suursaadiku kandidatuuri esitab Vabariigi Valitsusele kinnitamiseks valdkonna eest vastutav minister atesteerimiskomisjoni ettepanekul. Vabariigi Valitsus kinnitab erakorralise ja täievolilise suursaadiku kandidatuuri ning esitab selle nõusoleku saamiseks Vabariigi Presidendile.

Prantsusmaa
Prantsusmaal nagu ka Eestiski on "erakorraline ja täievoliline suursaadik" (prantsuse keeles ambassadeur extraordinaire et plénipotentiaire) diplomaatiline ametikoht. Ta on kõrgeim Prantsusmaa esindaja, kes on akrediteeritud välisriiki või rahvusvahelise organisatsiooni juurde. Nagu ka eesti keeleski kasutatakse prantsuse keeles sageli erakorralise ja täievolilise suursaadiku mitteametliku vastena "suursaadik" (ambassadeur).

Venemaa Föderatsioon
Venemaal võib "erakorraline ja täievoliline suursaadik" (vene keeles чрезвычайный и полномочный посол) tähendada kas diplomaatilist ametikohta või teenistusastet. Diplomaatilise ametikohana on see kõrgeim Venemaa Föderatsiooni esindaja, kes on akrediteeritud välisriiki või rahvusvahelise organisatsiooni juurde. Nagu ka eesti keeleski on vene keeles levinud kasutada erakorralise ja täievolilise suursaadiku mitteametliku vastena "suursaadik" (посол). 

Näide ametikoha määramisest: President Vladimir Putin määras 2015. aastal oma seadlusega Venemaa Föderatsiooni erakorraliseks ja täievoliliseks suursaadikuks Eesti Vabariigis Aleksandr Petrovi , kes omas tollal erakorralise ja täievolilise 1. klassi saadiku teenistusastet.

Ukraina
Ukrainas võib "erakorraline ja täievoliline suursaadik" (ukraina keeles надзвичайний і повноважний посол) tähendada kas diplomaatilist ametikohta või teenistusastet. Diplomaatilise ametikohana on see kõrgeim Ukraina Vabariigi esindaja, kes on akrediteeritud välisriiki või rahvusvahelise organisatsiooni juurde. Ukraina keeles on levinud (nagu ka muudes keeltes) kasutada erakorralise ja täievolilise suursaadiku mitteametliku vastena "suursaadik" (посол).

Vaata ka
Suursaadik
Erakorraline saadik ja täievoliline minister
Saadik

Viited

Diplomaatia
Botswana vapp

Botswana vapp on Botswana Vabariigi ametlik vapp.

Vapp võeti kasutusele 25. jaanuaril 1966.

Vaata ka 
Botswana lipp

Botswana sümboolika
Vapid riigiti
Punase Risti embleem

Punase Risti embleem märgib järgmisi rahvusvahelise humanitaarõigusega kaitstud objekte:

 haavatud ja haigete relvajõudude liikmete (võitlejate) eest hoolt kandmiseks mõeldud hooneid;
 relvajõudude meditsiinipersonali ja selle varustust;
 sõjaväevaimulikke;
 Punase Ristiga seotud organisatsioone.

Punase risti embleem on punane rist valgel taustal. Erinevalt Püha Jüri ristist ei ulatu Punase Risti embleemil risti haarad lipu servadeni. Embleem on algselt loodud Šveitsi lipu negatiivina. Islamiriigid kasutavad Punase Risti embleemina Punast Poolkuud.

Eestis reguleerib sümboolika kasutamist Punase risti nimetuse ja embleemi seadus.

Välislingid 
ICRC: The red cross and red crescent emblem and international humanitarian law.

Rahvusvaheline õigus
Adamiidid

Adamiitideks ehk aadamlasteks on nimetatud peamiselt kristlikke  usulahke, mis pretendeerivad paradiisliku seisundi taastamisele ja mida enamasti iseloomustab alastiolek (nudism) süütuse ilminguna. Nimetus on nende vastaste antud.

Vanaaeg
Vanaaja adamiidid tegutsesid 2., 3. ja 4. sajandil  Põhja-Aafrikas.

Adamiidid väitsid, et nad on taastanud Aadama ja Eeva aegse algse süütuse Eedeni aias. Nad harrastasid "püha nudismi", eitasid abielu, mida nende meelest ilma patuta ei saaks olla, ja pidasid kinni rangest seksuaalsest abstinentsist, ning elasid ilma seadusteta, olles arvamusel, et ükski nende tegu ei saa olla hea ega halb. Nad ei töötanud.

Tõenäoliselt kujunes nende õpetus gnostitsismi ja asketismi mõjul.

Kirik kuulutas nende õpetuse hereesiaks.

Adamiitide olemasolust teatasid Theodoretos (Haer. Fab, I, 6), Epiphanios Salamisest (esmamainimine, kaasaegsetest usulahkudest rääkivas raamatus "Panarion") ja Augustinus. Paistab, et pärast 4. sajandit see usulahk kadus.

Keskaeg

Keskajal taaselustasid pärast 13. sajandit mõned adamiitide praktikad vaba vaimu vennad ja õed Hollandis ning mõned taboriidid Böömimaal. Kirik surus need alla, nii et 15. sajandi lõpuks olid need kadunud.

Bulgaaria
Bulgaarias ilmus adamiitide sarnane usulahk 14. sajandi keskpaigas; aastal 1350 olid nad Tărnovos toimunud kirikukogul oma õpetusest lahti ütlema, mõned hukati.

Böömimaa
Böömimaal moodustasid nad hussiitide radikaalse osa. Adamiidid pooldasid inimsuhetes vaimset ja sugulist puhtust ning käisid põhimõtteliselt alasti. Väidetavalt käisid kõik kõigiga suguliselt läbi. Selleks piisas nende juhi Adami loast. See Adam nimetas end Jumala pojaks.  Tegu oli Pikardiast pärit pikardist preestri Adam Rohaniga, kes oli võitnud naistest, meestest ja lastest koosneva rühma usalduse ning asunud koos nendega elama Nežárka jõe nimetule saarele.

Tábori lähedal Klokotys kaldus adamiitide liikumine kõrvale algsest "puhta orgia" (mehed ja naised omavahel) versioonist ning Petr Kániši ja Burjan Strausi eestvõttel hakkas Klokotys levima homoseksuaalsus.

Hussiitide juht Jan Žižka 1421. aastal praktiliselt hävitas adamiitide õpetuse pooldajad, nagu ka teised hälbivate vaadetega hussiitide rühmad. Otsustav kokkupõrge toimus 1421 Ostrovis Hamris. Kuigi adamiidid võitlesid vapralt (kõik alasti!), jäid nad hussiitide vägedele alla ning 40 neist võeti vangi ja tapeti. Ainult üks olevat elu jäetud, et see jutustaks Tábori preestrile kõigist oma kaaslaste tegudest. Ta laskis Klokoty pastoraadis põletada umbes 70 adamiiti. Praeguses Klokoty linnaosas murule on nende mälestuseks asetatud suur kivi pealdisega Táborští pikarti 1421-1996 ('Tábori pikardid 1421–1996').

Uusaeg
Uusajal praktiseerisid adamiitide õpetust mõned inglise dissidendid.

Viited

Välislingid
 

Kristlus
Basiilika

Basiilika (kreeka stoa basilikē 'kuninglik koda') on pikliku põhiplaaniga samba- või piilariridadega löövideks jaotatud hoone tüüp, mille kesklööv on külglöövidest tunduvalt laiem ja niipalju kõrgem, et saab valgust külglöövide katustest kõrgemal asuvaist aknaist, mis moodustavad akenderea ehk valgmiku. Juhul, kui need aknad puuduvad, on tegemist pseudobasiilikaga.

Antiikbasiilika
Vana-Kreekas oli basiilika basileuse valitsushoone. Vana-Roomas kasutati basiilikat kohtu- ja turuhoonete juures. Antiikbasiilika ühes otsas paiknes portikus ja teises apsiid, kus asus kohtuniku iste või jumala kuju.

Vanim säilinud basiilika on Rooma Basilica Porcia (184 eKr).

Kirikubasiilika

Rooma basiilikad said varakristlaste kogunemiskohtadeks. Hiljem muutus see hoonetüüp kirikute arhitektuuris valdavaks. Eriti suurejoonelised olid keskaegsed romaani ja gooti basiilikad.

Tüüpilises kirikubasiilikas asuvad apsiidi ja pikihoone vahel kooriruum ja risthoone ehk transept. Rist- ja pikihoone ristumiskohas moodustuva nelitise kohal asub kesktorn.

Vana-Rooma
Kirikuarhitektuur
Donato Bramante

Donato Bramante (Donato d'Angelo di Pascuccio) (umbes 1444 – 11. märts 1514) oli itaalia arhitekt ja maalikunstnik.

Elulugu 

Bramante arvatakse olevat sündinud Urbino lähedal Fermignanos, mis tollal kandis Monte Asdrualdo nime. Urbino õukond oli 1460ndate Itaalias silmapaistvalt kultuuri- ja kunstilembeline. 

Donato tegutses arvatavasti Luciano Laurana abilisena Urbino lossi ehitamisel. Laurano lisas lossile, milles elas Federico da Montefeltro, sammashoovi ja muudki, mis meenutas antiikstiili.

1474. aasta paiku asus Bramante Milanosse, kus hoonete ehitamisel oli juurdunud tava kasutada gooti stiili. Hertsog Ludovico Sforza võttis ta 1476 sisuliselt õukonnaarhitektiks. Seal rajas ta hulgaliselt vararenessanss-stiilis ehitisi, näiteks 1482–1486 töötas ta Santa Maria presso San Satiro kiriku kooriruumi ehitusel. Apsiidi jaoks polnud piisavalt ruumi, sellepärast kasutas Bramante reljeefi ja maalikunsti, et jätta mulje, nagu oleks apsiid olemas. Tema tähtsaim teos on Santa Maria delle Grazie kiriku kooriruum (1492–1499). Bramante tegevus avaldas mõju kogu Lombardia arhitektuuri arengule.

Aastal 1499 oli Bramante sunnitud Milanost lahkuma, sest Prantsusmaa sõjavägi ajas tema patrooni Sforza Milanost minema. Bramante kutsuti Rooma, kus teda juba varasemast tundis kunstide patroon kardinal Raffaele Riario. Seal tutvus ta kardinal della Roverega, kellest peatselt sai paavst Julius II. Seal valmis tema kavandite järgi 1504. aastal San Pietro in Montorio kabel San Pietro in Montorio kloostri õuel. Aastal 1505 alustas Bramante Vatikani lossi ümberehitust, see jäi aga lõpetamata.

Looming

Bramantet huvitas kuppelehitise probleem, mida süvendas tõenäoliselt tema läbikäimine Leonardo da Vinciga. 

Bramante kavandatud kirikud on peamiselt Kreeka risti kujulise põhiplaaniga tsentraalehitised. 

Itaalia arhitektid
Itaalia maalikunstnikud
Renessansi arhitektid
Sündinud 1440. aastatel
Surnud 1514
William Marshal, esimene Pembroke'i krahv

William Marshal (umbes 1145 – 14. mai 1219) oli Inglismaa rüütel, esimene Pembroke'i krahv (alates 1199) ning Inglismaa regent (alates 1217). Teda on nimetatud ka maailma parimaks rüütliks.

Elu
William sündis Inglise kuninga õukonnaliikme John Marshali neljanda pojana, mis tähendas seda, et ta jääb tõenäoliselt pärandusest ilma, ning polnud ka isale eriti oluline. Ta isa võitles 1150. aastatel kuningas Stepheni vastu ning kord rahuläbirääkimistel pidi ta oma poja pantvangi andma. Nii sai alla 10-aastane William juba siis kuninga seltskonnas viibida, ehkki üpris riskantsetel asjaoludel. 

1154. aastal tõusis Inglismaa troonile Plantagenêt' dünastia. Selle esimeseks kuningaks oli Anjou krahv Henry, kuningana Henry II, misjärel Marshalid jälle kuninga soosikuks tõusid. William saadeti õige pea isa juurest ära Normandiasse rüütliks õppima. Ning seda ta ka tegi, tõustes varsti üheks kõigi aegade parimaks turniirivõitlejaks. Seega polnud ka ime, et peagi sai ta endale koha kuningas Henry II poja ja troonipärija Henry Noorema kaaskonda, tõustes koguni selle juhiks. Temast sai troonipärija õpetaja sõjakunsti ning rüütlivooruste alal.

Pärast Henry II surma teenis William ustavalt ka tema poegi Richard I ja Johni. Tema jaoks oli olulisim isiklik truudus monarhile ning oma maale, mistõttu ei võtnud ta kordagi osa mässukatsetest John Maata vastu. Viimane kahtlustas teda siiski reetmises ning mõneks ajaks langes juba elatanud rüütel taas ebasoosingusse. Kuid Johni surma järel osutus William ainsaks, kes suutis alaealise kuninga Henry III võimu kaitsta ning kokku varisema kippuvat riiki koos hoida. Tema regendiks oleku ajal löödi Inglismaalt välja nii prantslased kui ka teised troonitaotlejad. 

1218. aastal, umbes 75-aastasena, loobus William võimust ning tõmbus tagasi oma valdustesse, kus ta aasta hiljem suri.

William Marshali poeg, II Pembroke'i krahv William Marshal abiellus Inglismaa kuninga John Maata ja  Akvitaania Eleanori tütre Leicesteri Eleanoriga (1215–1275).

Kirjandus
Georges Duby. "Guillaume le Marechal ehk Maailma parim rüütel" Tallinn: Varrak, 1997, 2007).

Inglismaa inimesed
Rüütlid
Sündinud 12. sajandil
Surnud 1219
Erasure

Erasure on inglise synthpop-bänd, mille moodustavad helilooja Vince Clarke, kes mängib süntesaatorit ja kitarri, ning laulja Andy Bell.

Clarke oli Depeche Mode'i asutajaliige 1980 ja selle 3 esimese singli autor. 1981. aasta lõpul lahkus ta bändist, olemata rahul selle suundumustega, aga tema 3 bändikaaslast esinevad Depeche Mode'iga tänapäevani. Pärast seda proovis ta asutada duo ning laulda paaris Alison Moyet', Feargal Sharkey ja Paul Quinniga, saavutades mõnega neist isegi edu. 1985 valis ta paariliseks Belli, kellega esineb koos tänapäevani.

Bändi nime päritolu pole teada. Võimalik selgitus on selline, et kui duo, kes sel ajal veel nimeta oli, saatis oma esimese demo plaadiettevõttele Mute Records, kirjutas selle töötaja ekslikult lindikarbile sõna erasure ('kustutama'). Kui bänd lindikarbi tagasi sai, otsustas ta sellel oleva sõna enda nimeks võtta.

Erasure on üks kuulsaimaid synthpop-stiilis bände. Sellele stiilile on omane süntesaatori kasutamine põhiinstrumendina. Nende plaate on maailmas müüdud üle 25 miljoni. Eriti populaarsed olid nad 1980-ndate lõpus ja 1990-ndate alguses.

Aastail 1986–1997 tõusid bändi 20 järjestikust laulu Suurbritannia muusikaedetabeli Top20-sse. USA-s polnud läbilöök nii tugev: seal jõudis neist Billboardi Top20-sse üksnes 3 laulu. 2009. aasta seisuga on bänd välja andnud 45 singlit ja EP-d, millest 8 ei olnud Suurbritannias edetabelikõlblikud, aga ülejäänud 37-st jõudis seal 34 Top20-sse ja 17 Top10-sse.

Erasure on populaarne LGBT-kogukonna seas, sest Andy Bell on gei. 2004 tunnistas ta, et ta on HIV-positiivne ja teab seda juba 1998. aastast. Tema elukaaslane Paul Hickey suri 11. aprillil 2012.

Diskograafia

Albumid

Kogumikud
The Erasure Box Set 1 – 1985–1987 (1999)
The Erasure Box Set 2 – 1987–1988 (1999)
The Erasure Box Set 3 – 1988–1990 (2001)
The Erasure Box Set 4 – 1990–1992 (2001)
From Moscow to Mars - an Erasure anthology (2016)

VHS
Live At The Seaside (1987)
The Innocents – Live (1989)
Wild! – Live (1990)
Pop! The First 20 Hits (1992)
The Tank, The Swan And The Balloon (1993)
EPK – Erasure 1995–96 (1996)
The Tiny Tour (1998)

DVD
Sanctuary – The EIS Christmas Concert 2002 (2003)
Hits! The Videos (2003)
The Tank, The Swan & The Balloon (2004)
Great Hits Live (Live At Great Woods) (2005)
The Erasure Show – Live In Cologne (2005)
On The Road To Nashville (2007)
Live At The Royal Albert Hall (2008)

Välislingid 

 Erasure ametlik koduleht (inglise keeles)

Suurbritannia ansamblid
Espoo

Espoo ['espoo] (rootsi Esbo) on linn Soomes Soome lahe põhjakaldal.

Espoo piirneb Kirkkonummi valla, Vihti valla, Nurmijärvi valla, Vantaa linna, Helsingi linna ja Kauniaise linnaga. Viimane asetseb Espoo linna sees.

Espoo jaguneb järgmisteks piirkondadeks: Põhja-Espoo, Suur-Espoonlahti, Suur-Kauklahti, Suur-Leppävaara, Suur-Matinkylä, Suur-Tapiola ja Vanha-Espoo.

Espoo sai alevi staatuse 1963. aastal ja linnaõigused 1972. aastal.

Espoos asub Neste peakorter.

Vaata ka 
 Espoo konventsioon
 Kilo
 Leppävaara
 Otaniemi
 Matinkylä
 Sello

Viited

Välislingid 

 Espoo koduleht (soome keeles)

Soome linnad
Uusimaa maakonna vallad