joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
August Anton Kettler

August Anton Kettler (8/20. veebruar 1808 Juuru kirikumõis – 23. veebruar/6. märts 1844 Juuru) oli Eestimaa vaimulik.

Kettler õppis Tallinna toomkoolis, 1821–1825 Tallinna kubermangugümnaasiumis ning 1827–1830 Tartu ülikooli usuteaduskonnas (lõpetas, grad. stud.). Korporatsioon Estonia liige.

Töötas seejärel koduõpetajana. Ordineeriti 8. märtsil 1831 õpetajaks.

Ta oli aastatel 1831–1834 (kutsuti 13. septembril 1830) Juuru Mihkli koguduse adjunktõpetaja, aastatel 1835–1844 (introdutseeriti 28. aprillil 1835) Juuru Mihkli koguduse õpetaja oma isa, Samuel Kettleri järel. Viimane oli teeninud kogudust üle 40 aasta. 

Säilinud on tema kroonikalised märkmed Juuru kogudusest ja kihelkonnast. Kroonika algul andis ülevaate eelmiste pastorite tehtud märkmetest kirikuraamatutesse.

August Anton Kettler suri 23. veebruaril 1844. aastal ja on maetud Juuru kirikuaeda.

Isiklikku 
Tema isa Samuel Christian Kettler oli Juuru Mihkli koguduse õpetaja, vanaisa Kaspar Anton Kettler oli Karuse ja Hanila koguduse õpetaja, teine vanaisa Anton Friedrich Bornwasser oli Rõuge Maarja koguduse õpetaja, vanavanaisa Christian Anton Kettler oli Karuse, Hanila ja Varbla koguduse õpetaja, teine vanavanaisa Johann Friedrich Gernet oli Vigala Maarja koguduse õpetaja. Tema onu Johann Theophilus Gottlieb Kettler oli Hargla ja Lääne-Nigula koguduse õpetaja, vanaonu Adam Johann Kettler oli Kose Püha Nikolause koguduse õpetaja. Tema vend Otto Wilhelm Ludwig Kettler oli Lihula ja Kirbla koguduse õpetaja, tema õde Sophie Juliane Emilie oli abielus alguses Ambla Maarja koguduse õpetaja Paul August Ferdinand Glanströmi, hiljem tema venna Mihkli Miikaeli koguduse õpetaja Theodor Friedrich Glanströmiga.

Esivanemad

Viited 

Juuru Mihkli koguduse vaimulikud
Eestimaa vaimulikud
Tartu Ülikooli usuteaduskonna vilistlased
Korporatsioon Estonia liikmed
Gustav Adolfi Gümnaasiumi vilistlased
Sündinud 1808
Surnud 1844
Otto Wilhelm Ludwig Kettler

Otto Wilhelm Ludwig Kettler (8. juuli/20. juuli 1809 Juuru – 8. veebruar/20. veebruar 1852 Lihula) oli Eesti vaimulik.

Ta õppis Tallinna toomkoolis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1827–1830. Pärast ülikooli lõpetamist töötas ta koduõpetajana. Ordineeriti 29. mail/10. juunil 1838 õpetajaks.

Ta oli aastatel 1838–1852 Lihula ja Kirbla koguduse õpetaja. Lisaks oli ta aastal 1845 toimunud usupuhastuse ja Augsburgi usutunnistusele pühendatud pidustuste ajal asutatud abipiibliseltsi eestseisja.

Isiklikku 
Tema isa Samuel Christian Kettler oli Juuru Mihkli koguduse õpetaja, vanaisa Kaspar Anton Kettler oli Karuse ja Hanila koguduse õpetaja, teine vanaisa Anton Friedrich Bornwasser oli Rõuge Maarja koguduse õpetaja, vanavanaisa Christian Anton Kettler oli Karuse, Hanila ja Varbla koguduse õpetaja, teine vanavanaisa Johann Friedrich Gernet oli Vigala Maarja koguduse õpetaja. Tema onu Johann Theophilus Gottlieb Kettler oli Hargla ja Lääne-Nigula koguduse õpetaja, vanaonu Adam Johann Kettler oli Kose Püha Nikolause koguduse õpetaja. Tema vend August Anton Kettler oli Juuru Mihkli koguduse õpetaja, tema õde Sophie Juliane Emilie oli abielus alguses Ambla Maarja koguduse õpetaja Paul August Ferdinand Glanströmi, hiljem tema venna Mihkli Miikaeli koguduse õpetaja Theodor Friedrich Glanströmiga. Tema abikaasa isa oli  Christoph Friedrich Mickwitz (1773–1851) oli Lihula ja Kirbla koguduse õpetaja, abikaasa vanaisa Christoph Friedrich Mickwitz oli Koeru koguduse õpetaja.

Viited 

Eestimaa vaimulikud
Tartu Ülikooli usuteaduskonna vilistlased
Sündinud 1809
Surnud 1852
Mihkel-Matteus Luik

Mihkel-Matteus Luik (sündinud 6. veebruaril 1992) on eesti käsipallur ja noorte käsipallitreener.

Mihkel-Matteus Luik alustas käsipalliga tegelemist 7-aastaselt. Esimeseks treeneriks oli tal Jüri Lepp! Noorusaja mängis Luik koduklubis Hc Tallas, peatselt siirdus ta oma meeskonnaga esiliigasse, kus oli mängiv treener. 2011. aastal alustas Luik mängimist meistriliigas esindades võistkonda Aruküla/Tallas. Aasta hiljem sai võistkond nimeks Sk Aruküla.
(2011-2013)
Sellele hooajal siirdus Luik Sk Arukülast Hc Kehra ridadesse.
2013-2015 hooaja mängis Luik Hc Kehra meeskonnas. Hooaja teisel poolel liitus Sk Arukülaga ja 2016 hooaja esindas Luik pealinna klubi 
HC Tallast!

https://www.youtube.com/watch?v=GPOydL2mchU 

Luik on kahekordne Eesti meister ja kahekordne karika võitja noorteklassis. (Mängijana).

Tallinn Cup 2013 võtija käsipallis

Väikse Karika Võitja jalgpallis 2013

Kahekordne Eesti Karika võitja 2013 ja 2015 käsipalli Meistriliigas. 
http://sport.delfi.ee/news/varia/kasipall/fotod-hc-kehra-alistas-serviti-ja-krooniti-eesti-karikavoitjaks.d?id=67442016

Eesti Meister Käsipallis 2014
http://sport.err.ee/v/kasipall/c87321fa-e4c3-45d4-bd99-7f309bc9b48b

Eesti käsipallurid
Sündinud 1992
Johann Theophilus Gottlieb Kettler

Johann Theophilus Gottlieb Kettler (5./16. november 1760 Karuse – 23. detsember 1828/4. jaanuar 1829 Lääne-Nigula) oli Eesti vaimulik.

Ta õppis aastani 1777 Tallinna gümnaasiumis. Ta õppis (immatrikuleeriti 19. augustil 1778, oli kohal veel aastal 1782) Kieli ülikoolis ja Jena ülikoolis (aastal 1784). Oli 1784 prooviaastal aastal Rõuge Maarja koguduses. Ordineeriti 29. juulil/9. augustil 1789 õpetajaks.

Oli aastatel 1789–1793 Hargla koguduse õpetaja. Aastatel 1793–1828 oli ta (valiti 5./16. augustil 1793, introdutseeriti 29. jaanuaril/9. veebruaril 1794) Lääne-Nigula Püha Nikolause koguduse õpetaja. Lisaks oli ta 30. jaanuarist/11. veebruarist 1812 – 17. juulini/29. juulini 1817 Eestimaa konsistooriumi assessor.

Isiklikku 
Tema isa Kaspar Anton Kettler oli Karuse ja Hanila koguduse õpetaja, vanaisa Christian Anton Kettler oli Karuse, Hanila ja Varbla koguduse õpetaja, teine vanaisa Johann Friedrich Gernet oli Vigala Maarja koguduse õpetaja. Tema abikaasa Dorothea Elisabethi isa Anton Friedrich Bornwasser oli Rõuge Maarja koguduse õpetaja. Tema vend Samuel Christian Kettler oli Juuru Mihkli koguduse õpetaja, onu Adam Johann Kettler oli Kose Püha Nikolause koguduse õpetaja. Tema vennapoeg August Anton Kettler oli Juuru Mihkli koguduse õpetaja, teine vennapoeg Otto Wilhelm Ludwig Kettler oli Lihula ja Kirbla koguduse õpetaja. Tema vennatütar Sophie Juliane Emilie oli abielus alguses Ambla Maarja koguduse õpetaja Paul August Ferdinand Glanströmi, hiljem tema venna Mihkli Miikaeli koguduse õpetaja Theodor Friedrich Glanströmiga.

Esivanemad

Viited 

Hargla koguduse vaimulikud
Lääne-Nigula Püha Nikolause koguduse vaimulikud
Liivimaa vaimulikud
Eestimaa konsistooriumi vaimulikud assessorid
Sündinud 1760
Surnud 1829
Triller (žanr)

Triller ehk põnevik (inglise thriller) on kirjandus- ja filmižanr. Sel on mitmeid alamžanre (psühholoogiline põnevik, poliitiline põnevik jms).

Erinevus põnevike ja trillerite vahel tuleneb teoste sündmuste vormist ja stiilist. Kuigi mõlemad keskenduvad pinge ja põnevuse loomisele ning selle pidevalt üleval hoidmisele, jääb põnevikus sündmuste tempo väljapeetuks ja pinge kasvab aegamööda, trilleris kulgeb lugu seevastu kiirelt ja intensiivselt. Lisaks vürtsitatakse sündmustikku ohtralt vägivalla ja seksiga, mis põneviku puhul jääb sündsuse piiridesse.

Tuntumad teosed 
 Poliitiline põnevik (political thriller)
 Richard Condon, "Mandžuuria kandidaat" (The Manchurian Candidate, 1959); samanimelised filmid linastusid 1962. ja 2004. aastal.
 Frederick Forsyth, "Šaakali päev" (The Day of the Jackal, 1971); samanimeline film linastus 1973. aastal.
 Robert Ludlum, "Ostermanide nädalalõpp" (The Osterman Weekend, 1972).

 Psühholoogiline põnevik (psychological thriller)
 "Trauma" (2004), peaosades Colin Firth ja Mena Suvari. 
 "Salajane aken" (2004), peaosades Johnny Depp ja John Turturro.
 "Peitusemäng" (2005), peaosades Robert De Niro ja Dakota Fanning.

 Legal thriller
 John Grisham, "Firma" (The Firm, 1991) ja "Klient" (The Client, 1993)

 Conspiracy thriller (või paranoid thriller)
 John Buchan, "39 astet" (The Thirty-Nine Steps, 1915).
 Graham Greene, "Hirmu ministeerium" (The Ministry of Fear, 1943).

 Techno-thriller
 Tom Clancy, ""Punase Oktoobri" jälitamine" (The Hunt for Red October, 1984); selle järgi valminud film "Jaht punasele oktoobrile" 1990, peaosades Sean Connery, Alec Baldwin ja Sam Neill.

Vaata ka 
 Kriminaalkirjandus
 Detektiivkirjandust
 Müsteerium
 Põnevik
 Põnevusfilm

Viited

Välislingid 

 David L. Vineyard. A Century of Thrillers: 200 Books From 1890 to 1990.
 Mike Ripley. A Choice of Thrillers
 Joyce G. Saricks. The readers' advisory guide to genre fiction. Google Books. Books.google.com.au. 
 Part 1. Thriller and Suspense Films

 
Kirjandusžanrid
+44

+44 oli USA alternatiivne rokkansambel, mille moodustasid endised bändi Blink-182 liikmed Mark Hoppus (juhtvokaal, bass) ning Travis Barker (trummid). Kitarristid olid Craig Fairbaugh ja endine The Nervous Returni kitarrist Shane Gallagher.

Ansambel sai nime Inglismaa rahvusvahelise telefoni suunakoodi järgi, sest Inglismaal arutasid Barker ja Hoppus projekti esimest korda. +44 on praeguseks laiali läinud, aga Hoppus on öelnud, et bänd ei ole oma täit eesmärki veel täitnud ja tuleb kunagi jälle kokku.

Ameerika Ühendriikide ansamblid
Derby

Derby on Inglismaal asuv linn, Derbyshire'i halduskeskus.

Derby asub Derwenti jõe ääres.

2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli vallas 222 000 elanikku. Neist 80,2% olid valged, 12,6% asiaadid, 3,0% mustanahalised, 2,9% segaverelised ja 1,3% muud.

Tänapäeva linna kohale rajasid roomlased kindlustatud asula Derventio. Asula oli nimetatud jõe järgi, mille kaldal ta asus. Arvatavasti tuleb Derby nimi selle asula ja niimoodi ühtlasi jõe nimest.

875 vallutasid piirkonna viikingid. Sellest ajast on pärit taani nimi Deoraby (hääldus Djuura-büü), mis tähendas nende keeles hirveküla. Sedagi on peetud Derby nime tekitajaks.

Derby oli üks esimesi tööstuskeskusi tööstusliku pöörde alguses. Tekstiilitehased Derwent Valley Mills kuuluvad UNESCO maailmapärandi nimistusse.

Derby on traditsiooniline tööstuspiirkond. Linnas tegutsevad Rolls Royce, Toyota ja Royal Crown Derby. Neist kaks esimest toodavad autosid ja kolmas portselani.

Derbys rajati hobutramm 1880. 27. juulil 1904 mindi üle elektritrammile. 1932 hakati tramme asendama trollibussidega, mida oli palju odavam ülal pidada. Trammiliiklus lõppes 29. juunil 1934. Derbys oli 11 trolliliini, mida teenindas maksimaalselt 73 trollibussi. Trolliliiklus algas 10. jaanuaril 1932 ja lõppes 9. septembril 1967.

Linna jalgpalliklubi Derby County FC mängib Championshipis. Ta tuli Inglismaa meistriks 1972 ja 1975 ning võitis Inglismaa karika 1946. Viimati mängis ta Premier League's 2008, mil kukkus sealt välja pärast Premier League'i kõigi aegade halvima tulemuse (11 punkti hooajal) saavutamist.

Linnas on kultuuriloo-, arheoloogia- ja etnograafiamuuseum Derby Muuseum.

Sõpruslinnad 

Alates 17. veebruarist 1976 on Derby sõpruslinn Saksamaal asuv Osnabrück. Kaks linna vahetavad omavahel saadikuid, kelle ametiaeg kestab ühe aasta. Osnabrück on ainus linn Saksamaal ning Derby Wigani kõrval ainus linn Suurbritannias, mis saadab ja võtab vastu linna saadikuid.

Kuna Derbys asub Toyota tehas, on Derby sõpruslinn alates 16. novembrist 1998 Jaapanis asuv Toyota linn.

2014 sai Derby sõpruslinnaks Palestiinas asuv Hebron ja sellega sai Derby esimeseks Suurbritannia linnaks, millel on sõpruslinn Palestiinas.

Viited 

 
Inglismaa tervikomavalitsused
Telia 5G Areena

Bolt Arena (Bolt.Works) (algupärase nimega Töölön jalkapallostadion, "Töölö jalgpallistaadion"; kuni 2010. aastani Finnairi staadion, kuni 2017. aastani Sonera staadion, kuni 2020. aastani Telia 5G -areena) on jalgpallistaadion Soomes Helsingis. Alates 2020 jaanuaris soome ettevõte Bolt.Works hakkas areena peasponsoriks ja nimi muudeti Bolt Arenaks. Staadion on Helsingi JK kodustaadion. 

Staadion avati 2000. aastal. See mahutab 10 770 pealtvaatajat. Algselt oli väljakul looduslik muru, mis muudeti peagi kunstmuru vastu, kuna muru ei saanud piisavalt päikese valgust. Sellest ajast peale on kunstmuru mitmel korral välja vahetatud. Viimati kunstmurukate pandi maha aprillis 2015.

Väljak paikneb Helsingi Olümpiastaadioni kõrval. Enne praeguse staadioni ehitamist, tunti seda ala kui Helsingi jalgpalliväljak ja kus mängiti ka mõned 1952. aasta suveolümpia jalgpalli eelringide mängud.

See on HJK, HIFK kodustaadion, ning sellel toimuvad ka mõned Soome jalgpallikoondise sõprusmängud. 2003. aasta U17 MM finaal toimus sellel väljakul.

Staadion nimetati üheks 2009. aasta naiste Euroopa meistrivõistluste mängupaigaks. Selle turniiri jaoks vahetati kunstmuru ajutiselt loodusliku muru vastu välja.

Staadioni detailid
 Väljaku suurus: 105 × 68 meetrit (UEFA soovitus)
 Valgustus : 1500 lux
 Mahutab 10 770 pealtvaatajat, kõik istmed on katuse all
 Peatribüün on soojenudsega
 Väljaku katte all on soojendussüsteem
 toimub arutelu staadioni suurendamisest 25 000 istekohani

Seos Eestiga
Eesti jalgpallikoondis on staadionil kohtunud Soome jalgpallikoondisega.

Välislingid
1952. aasta suveolümpiamängude ametlik protokoll pp. 62–3.
ametlik koduleht

Soome jalgpallistaadionid
Soome staadionid

INDEKSIGA
Tõnis Jõgiaas

Tõnis Jõgiaas (kuni 1937 Hantson; 19. veebruar 1931 – 20. detsember 1992) oli Eesti ehitusinsener ja vabadusvõitleja.

Jõgiaas õppis Tartu 6. Keskkoolis ning oli kooli komsomolisekretär..

Ööl vastu 6. novembrit 1949 lasid viis Tartu noort – Tõnis Jõgiaas, Heiki Vaibla, Miia Saviauk (hiljem Jõgiaas), Ellen Rander ja Riita Vint - trotüülilaengu abil õhku Tartus Raadi pargis seisnud Punaarmee monumendi.

Plahvatusele järgneval hommikul alustasid miilits ja julgeolekuorganid juurdlust. Alles aasta pärast selgus, et juba 1947. aastast oli Tartus tegutsenud põhikirja, kindla struktuuri ja liikmeskonnaga põrandaalune nõukogudevaenulik noorteorganisatsioon Sini-Must-Valge, mida juhtis Karl Piir. Juhul, kui tuleb uus küüditamine, kavatsesid noored ka õhkida Tartu sillad, et rongid küüditatutega Eestist minema ei pääseks.

1950. aasta lõpul arreteeriti organisatsiooni liikmed, kokku 38 noort (teistel andmetel 37 liiget). Kindlaks tehti ka Raadil toime pandud plahvatuse korraldajad. Kõik organisatsiooni liikmed said 10-15 aasta pikkused vanglakaristused.

Hiljem, pärast vanglat ja Siberit, abiellus Tõnis Jõgiaas Miia Saviauguga.

Viited

Kirjandus
Pearu Kuusk. "Punaarmee monumendi plahvatusest ja lendlehtedest Tartus 1949. aastal". Tuna 4/2002, lk 67-73
Villu Päärt. "Vabadusvõitluse veteran soovitab igale noorele aastakese Siberit". Postimees, 14. veebruar 2004
Villu Päärt. "Koolinoored tähistasid oktoobripühi sambaõhkimisega". Postimees, 5. november 2004
Valdek Kiiver. "Raadi pargi "diversandid"". Elukiri 8/2007
Jarmo Siim. "Tartu koolinoorest sambaõhkija avaldab meenutused". Postimees, 9. november 2007
Miia Jõgiaas. "Minu nooruse vanglad". Tartu: Hotpress Kirjastus, 2007
Martin Pau. "Sambaõhkijad uskusid valgesse laeva". Postimees, 5. november 2009

Välislingid
"Sinine ja must ja valge". Mart Taevere dokumentaalfilm Eesti Rahvusringhäälingu arhiivis (2009)
Haud Tartu Pauluse kalmistul

Eesti insenerid
Eesti vabadusvõitlejad
Eesti represseeritud isikud
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1931
Surnud 1992
Pauluse kalmistule maetud
Suurmõmmik

Suurmõmmik (rootsi keeles Stormumriken) on laste Rooside sõja mängus aardena kasutatav kivi Astrid Lindgreni raamatus "Meisterdetektiiv Blomkvisti ohtlik elu". 

See on eriskummalise kujuga kivi, mida õigesti vaadates võis ette kujutada, et ta on väike mõtlik vanamees, kes põrnitseb Buddha kombel oma naba. Benka oli ta leidnud ning Punased roosid ehk Sixten, Benka, Jonte tegid temast oma erilise talismani, millele omistasid hulga väärtuslikke omadusi. Rohkemat polnudki tarvis selleks, et Suurmõmmiku enda valdusesse saamisest saaks Valgete rooside ehk Kalle Blomkvisti, Eva-Lotta Lisanderi ja Anders Bengtssoni püha ülesanne. See pool, kes Suurmõmmikut parajasti enda valduses hoidis, oli ka kohustatud andma vaenastele mingi näpunäite, kuskohast seda otsida tuleks - olgu selleks siis kaart, piltmõistatus või lihtsalt lausekatke. 

Valgete rooside poolt mõisa lähedusse peidetud Suurmõmmik satub politsei valve alla, kui tema peidukoha juures tapetakse vana Gren. Kui lapsed ta sealt tagasi saavad, otsustavad Valged roosid peita ta salakavalalt vaenase juurde, peidukohaks valitakse Sixteni lahtikruvitav gloobus. Ka sealt tuuakse ta ära politsei poolt, sest Suurmõmmiku küljes on arseeniga mürgitatud šokolaadi, mida nad proovide jaoks vajavad. Nimelt oli Anders hoidnud Suurmõmmikut samas taskus Eva-Lotta käest saadud šokoaadipoolikuga. Raamatu lõpus juhatab konstaabel Björk nii Valgeid kui Punaseid roose uuringutelt tagasi toodud Suurmõmmiku uut peidupaika otsima: "Otsige kõrgel maa kohal," lausus ta pidulikult, "las taevased linnud näitavad teile teed! Küsige hakkidelt, kas nad on ehk näinud auväärt Suurmõmmikut!"

Astrid Lindgreni teoste tegelased
Audru kihelkond

Audru kihelkond (saksa keeles Kirchspiel Audern) on ajalooline kihelkond Pärnumaal ja Liivimaa kubermangu, Pärnu kreisis.

Piirkonna ajalugu
Muinasajal kuulus Audru ja selle ümbruskond Soontagana muinaskihelkonda ja Läänemaa koosseisu. Vana-Pärnu rajamise järel (1251) aga Vana-Pärnu kihelkonda.

Audru kirikukihelkond eraldati 1636. aastal Pärnu-Eliisabeti kihelkonna maadest.

Audru kihelkonna suuremad külad Audru ja Lavassaare kõrval olid 20. sajandi alguseks Jõõpre, Oara, Malda, Kõima, Kihlepa, Lindi, Kabriste, Saulepa, Põldeotsa.

Audru kihelkonna mõisad
Kihelkonnas paiknes 5 mõisat – 1 kirikumõis, 1 rüütlimõisast peamõis koos 1 kõrvalmõisaga ning 2 riigimõisat. Lisaks veel 2 karjamõisat.
Audru kirikumõis (Pastorat Audern)
Audru (Audern) rüütlimõis
Jõõpre (Jaepern) riigimõis
Lindi (Woldenhof), Audru kõrvalmõis
Võlla (Wölla) riigimõis

Audru kihelkonna vallad
Audru vald
Jõõpre vald
Võlla vald

Audru kihelkonnakoolid
Vene õigeusu Jõõpre kihelkonnakool

Audru kihelkonna kalmistud
Audru kalmistu
Audru kirikuaed
Audru mõisa kalmistu
Audru II maailmasõja matmispaik
Jõõpre uus õigeusu kalmistu
Jõõpre vana õigeusu kalmistu
Uruste kalmistu

Audru kihelkonna pärand
Esimene Eesti Rahva Muuseumi vanavarakorjaja käis korjamismatkal Audru kihelkonnas 1920. aastal. Sellelt korjamismatkalt pärineb suur osa muuseumi kogudes olevaid esemeid, eelkõige rahvariideid.

Kihelkonna alad tänapäeval
Kihelkonna maad jäävad tänapäeval tervikuna Pärnu maakonna aladele. Kihelkonna ala kattub kahe kolmandiku ulatuses Pärnu linna maadega. Põhja pool kuulub väike ala Põhja-Pärnumaa vallale.

Viited

Kirjandus

Välislingid
Audru kihelkond Kirchspiel Audern in Kreis Pernau Eesti mõisaportaalis
Audru rahvarõivastest Eesti Rahvakunsti ja Käsitöö Liit
Tarvastu kihelkond

Tarvastu kihelkond (lühend Trv; saksa keeles Kirchspiel Tarwast) oli ajalooline kihelkond Viljandimaal, Pärnu kreisis ja Viljandi kreisis Liivimaa kubermangus.

Piirkonna ajalugu
Kirikukihelkond asutati 13. sajandi alguses. Esmakordselt on Tarvastu nime mainitud ürikutes 1234. aastal. Tarvastu kihelkond oli sel ajal 200 adramaad suur.

Tarvastu kihelkonna mõisad
Kihelkonnas paiknes 9 mõisat – 1 kirikumõis, 2 rüütlimõisast peamõisat ning 4 riigimõisat koos 2 kõrvalmõisaga. Lisaks 5 karjamõisat.
Tarvastu kirikumõis (Pastorat Tarwast)
Kuressaare (Kurresaar) riigimõis
Orava (Orrawa), Kuressaare kõrvalmõis
Saare (Saaremois) riigimõis
Savi (Sawi), Kuressaare kõrvalmõis
Tarvastu (Schloß Tarwast) rüütlimõis
Uue-Suislepa ehk Suislepa (Neu-Suislep) rüütlimõis
Vana-Suislepa (Alt-Suislep) riigimõis
Vooru (Worroküll) riigimõis

Tarvastu kihelkonna vallad
Kuressaare vald (1866–1902)
Saare vald (1866–1893)
Tarvastu vald (1866–1939)
Uue-Suislepa vald (1866–)
Vana-Suislepa vald (1866–)
Vooru vald (1866–1902)

Kihelkonnakoolid 
 Tarvastu kihelkonnakool

Tarvastu kalmistu 
Tarvastu kalmistu, Viljandi vallas Tinnikuru külas, Mustla aleviku juures

Kihelkonna alad tänapäeval
Tänapäeval jäävad kihelkonna alad tervikuna Viljandi maakonna koosseisu, moodustades endise Tarvastu valla tuumiku.

Viited

Kirjandus

Aino Pedai "Tarvastu kihelkond" (sarjast "Meie kodu lugu") Tarvastu Vallavalitsus 2001
Elmar Anton. Ajalooline traditsioon Tarvastu kihelkonna lõunapoolsest osast. Kogutud 1926. a. suvel Eesti Kirjandusmuuseum. 2008.
Linda Uudeküll. Ajalooline traditsioon Tarvastu kihelkonna põhjapoolsest osast. Kogutud 1926. a. suvel Eesti Kirjandusmuuseum. 2008.

Välislingid

Tarvastu rahvarõivad Viljandi Muuseum

Viljandimaa kihelkonnad
Helme kihelkond

Helme kihelkond on ajalooline kihelkond Mulgimaal ja Viljandimaal, Pärnu kreisis ja Viljandi kreisi Liivimaa kubermangus.

Helme kihelkonna mõisad
Helme kirikumõis (Pastorat Helmet)
Aitsra mõis (Adscher), Ala mõisa kõrvalmõis
Ala mõis (Assikas) rüütlimõis
Asu mõis (Assuma) Koorküla kõrvalmõis
Helme mõis (Schloß Helmet) rüütlimõis
Holdre mõis (Hollershof, Morsel Ilmus) rüütlimõis
Hummuli mõis (Hummelshof) rüütlimõis
Jõgeveste mõis (Beckhof) rüütlimõis
Kärstna mõis (Kerstenhof) rüütlimõis
Koorküla mõis (Korküll) rüütlimõis
Leebiku mõis (Abenkat) rüütlimõis
Lõve mõis (Lauenhof) rüütlimõis
Murikatsi mõis (Murrikatz) Kärstna kõrvalmõis
Patküla mõis (Owerlack) rüütlimõis
Riidaja mõis (Morsel Podrigel) rüütlimõis
Roobe mõis (Ropenhof) rüütlimõis
Taagepera mõis (Wagenküll) rüütlimõis
Vanamõisa mõis (Alt-Wagenküll) Taagepera 
Vanamõisa mõis (Althof) Leebiku kõrvalmõis

Helme kihelkonna vallad
Ala-Aitsra vald (1866–1899)
Helme vald (1866–1917)
Holdre vald (1866–1900)
Hummuli vald (1866–1917)
Jõgeveste vald (1866–1917)
Koorküla vald (1866–1917)
Kärstna vald (1866–1917)
Leebiku vald (1866–1917)
Lõve vald (1866–1917)
Patküla vald (1866–1917)
Riidaja vald (1866–1917)
Roobe vald (1866–1899)
Taagepera vald (1866–1917)

Helme kihelkonna kalmistud
Alamõisa mõisa kalmistu
Helme kalmistu
Jõgeveste mõisa kalmistu
Jõgeveste II maailmasõja matmispaik
Kärstna mõisa kalmistu
Kärstna II maailmasõja matmispaik
Lõve mõisa kalmistu
Riidaja mõisa kalmistu
Taagepera kalmistu
Taagepera mõisa kalmistu
Tõrva õigeusu kalmistu

Viited

Kirjandus

Linda Vilmre. Ajalooline traditsioon Helme kihelkonnast 1927. aastal Eesti Kirjandusmuuseum. Folkloristika osakonna e-raamat. 2017.
Edward Titchener

Edward Bradford Titchener (11. jaanuar 1867 Chichester – 3. august 1927) oli inglise strukturalistlik psühholoog.

Elulugu
Titchener õppis Oxfordi Ülikoolis aastatel 1885–1890. Oxfordis ulatus tema huvidering filosoofiast psühholoogiani. Ta tõlkis Wilhelm Wundti kolmanda väljaande massiivsest teosest "Principles of Physiologial Psychology". Et Titchener ei leidnud Inglismaal kedagi, kes teda psühholoogia alal õpetaks, läks ta 1890. aastal Leipzigisse, kus 1892. kaitses doktorikraadi.

Pärast lühiajalist töötamist bioloogia lektorina Inglismaal siirdus Titchener Ameerikasse, et õpetada Cornelli ülikoolis, kuhu ta jäi kuni elu lõpuni. Ta muutis Cornelli mentalistlikku psühholoogia kantsiks, kuigi Ameerika psühholoogia fookus oli kõigepealt funktsionalistlik ja pärast 1913. aastat bihevioristlik. Titchener ei liitunud kunagi nende liikumistega, kuigi oli sõber funktsionalisti James Rowland Angelli ja biheiviorismi rajaja John B. Watsoniga.

Titcheneri loetakse saksa psühholooga maaletoojaks Ameerikasse. Seega mängis ta olulist rolli ameerika psühholoogia loomises.

Teooriad
Titcheneri psühholoogia esimene ülesanne oli põhiliste aistingu-elementide avastamine, millele kõik komplekssed protsessid on taandatavad. Elemendid olid Titcheneri käsitluses kõige lihtsamad kogetavad aistingud. Titchener introspektsiooni meetod oli keeruline retrospektiivne kogemuste analüüs.

Titcheneri psühholoogia teine ülesanne oli välja selgitada, kuidas elementaarsed aistingud moodustavad keerukaid tajusid, ideid ja kujundeid. Titchener loobus assotsiatsionismist, huvitudes rohkem lihtsatest tähenduseta aistingutest.

Titcheneri psühholoogia kolmas ülesanne oli selgitada, kuidas psüühika töötab. Introspektsioon võib tema sõnul olla vaid psüühika kirjeldus, kuid teaduslik psühholoogia vajab midagi enamat. Vastus peitub tema sõnul füsioloogias, mis võiks seletada, miks sensoorsed elemendid tekivad ja omavahel ühenduvad.

Inglismaa inimesed
Suurbritannia psühholoogid
Sündinud 1867
Surnud 1927
Alleks Vallner

Alleks Vallner (kuni 1935. aastani Aleksander Wallner; 9. detsember 1911 Kaagjärve vald, Karula kihelkond, Võrumaa – 2. märts 1986 Valga) oli eesti õpetaja ja kodu-uurija.

Ta lõpetas 1929. aastal Valga Poeglaste Gümnaasiumi, õppis aastatel 1929–1930 Võru Õpetajate Seminaris ning 1930–1932 Tartu Õpetajate Seminaris, lõpetas viimase algkooliõpetaja kutsega.

Teoseid
"400 aastat Valga linna" (koostaja). Eesti Raamat. Tallinn 1984. 168 lk

Tunnustus
1963 Eesti NSV teeneline õpetaja

Välislingid
Valgamaa kodulooline andmebaas ISIK
http://www.ra.ee/fotis/index.php?type=2&id=138655
Haud Sangaste kalmistul

Eesti koolijuhid
Eesti õpetajad
Eesti koduloolased
Eesti NSV teenelised õpetajad
Eestistatud nimega inimesed
Sangaste kalmistule maetud
Sündinud 1911
Surnud 1986
Itaú Unibanco

Itaú Unibanco on Brasiilia suurim pank ja suuruselt kümnes pank maailmas.

Panga peakontor asub São Paulos. Lisaks on pangal esindused New Yorgis, Paraguay pealinnas Asunciónis, Argentinas Buenos Aireses, Uruguay pealinnas Montevideos, Santiago de Chiles, Kaimanisaartel, Bahama pealinnas Nassaus, Lissabonis, Londonis, Luxembourg'is, Dubais, Hongkongis, Shanghais ja Tokyos.

Itaú Unibanco aktsiaid noteeritakse São Paulo BM&F Bovespa börsil (sümbolid ITUB3, ITUB4), aktsia hind kuulub börsi indeksi Bovespa indeksi koosseisu. Samuti noteeritakse Itaú Unibanco aktsiaid New Yorgi börsil (sümbol ITUB).

Brasiilia ettevõtted
Börsiettevõtted
Pangad
Lars Erik Mozelli

Lars Erik Mozelli (28. november 1828 Kuopio – 23. veebruar/7. märts 1886 Tallinn) oli Soome ja Eesti vaimulik.

Ta õppis Kuopio triviaalkoolis ja gümnaasiumis. Aastatel 1848–1854 õppis ta (immatrikuleeriti 22. juunil 1848) Helsingi Ülikoolis. Ordineeriti 5. detsembril 1854 Kuopios õpetajaks.

Ta oli pärast ordineerimist Pielavesi koguduse (Põhja-Savo maakonnas) adjunktõpetaja, hiljem Liperi ja Rääkkylä koguduse (mõlemad Põhja-Karjala maakonnas) adjunktõpetaja. Aastatel 1859–1886 oli ta (introdutseerit 9. oktoobril/21. oktoobril 1859) Tallinna Soome-Rootsi Mihkli koguduse ülempastor (pastor primarius). Aastatel 1866–1870 oli ta ka Ruhnu Püha Magdaleena koguduse vikaar. Aastatel 1869–1884 oli ta ka Tallinna linnakonsistooriumi assessor.

Ta oli aastast 1860 Eesti Piibliseltsi komitee liige. Ta kirjutas eestikeelse Piibli tõlkimise ajaloost, saksakeelne uurimus ilmus aastal 1862 Piibliseltsi toimetistes. Aastal 1873 otsustas Stockholmi Evangeelne Isamaaline Sihtasutus (Evangeliska Fosterlandsstiftelsen) tema soovitusel saata mõned misjonärid-kooliõpetajad Eestimaa rootslaste aladele. Selle tulemusena avati Paslepas ka rootslastele koolmeistrite seminar (Paslepa seminar).

Tunnustused 
1877 Kullatud rinnarist

Viited 

Tallinna konsistooriumi vaimulikud assessorid
Ruhnu Püha Magdaleena koguduse vaimulikud
Sündinud 1828
Surnud 1886
Karl Leichter

Karl Leichter (13. oktoober 1902 Näpi küla, Sõmeru vald – 7. märts 1987 Tallinn) oli Eesti muusikateadlane ja -kriitik.

Ta lõpetas 1929. aastal Tartu Kõrgema Muusikakooli muusikateooria ja kompositsiooni erialal (Heino Elleri klassis) ning 1931. aastal Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna. Aastatel 1929–1931 töötas ta Eesti Rahvaluule Arhiivis, aastatel 1936–1938 oli Helsingis ja Stockholmis Eesti Rahva Muuseumi stipendiaat. 

Ta toimetas Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali väljaandeid ja kirjutas muu hulgas Mart Saarest.

Muusikakriitikuna oli ta Heino Elleri koolkonna esindaja.

Isiklikku
Tema abikaasa Laine Leichter oli tšellist ja tšellopedagoog.

Teosed 

 Karl Leichter. Suurmeeste elulood: Richard Wagner – uute kunsti-ideaalide taotleja. Eesti Kirjanduse Seltsi Kirjastus, Tartu 1934
 Karl Leichter (koostanud Maris Kirme). Keset muusikat. Eesti Mõttelugu, nr 14, 1997. ISBN: 9985821866

Välislingid

Eesti muusikateadlased
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1902
Surnud 1987
Ä

Ä (ä) on ladina kirja täht, mis on saadud a-tähest diakriitilise märgi treema abil. 

Ä on arenenud ligatuurist, milles A kohale kirjutati väike E.

Ä-d kasutatakse eesti, soome, saksa, rootsi, põhjafriisi, slovaki, koltasaami, Inari saami, letseburgi ja türkmeeni keele kirjutamisel. Tatari ja aserbaidžaani keele puhul kasutatakse tähte 'ä' juhul, kui pole võimalik kasutada tähte 'ə'. 

Kirillitsas on mõne keele tähestikus sarnane täht Ӓ.

Eesti keel
Eesti keeles märgib see täht illabiaalset madalat eesvokaali. 

Eesti tähestikus on see täht õ- ja ö-tähe vahel. See on tähestiku 25. täht, võõrtähtedega 28. täht.

HTML-kood Ä jaoks on &Auml; või &#196;. Viketähe ä kood on &auml; või &#228;.

Suurtähe Ä Unicode'i kood U+00C4, väiketähe ä oma U+00E4. MS-DOS-is on Ä kood 142 ja ä oma 132. Windows-1252-s vastab suurtähele kood 196 ja väiketähele kood 228.

Telegraafisõnumite korral asendatakse ä-täht tähekombinatsiooniga "AE". Arvuti ja vanemate mobiiltelefonide kasutajad asendavad ä-tähte numbriga 2, sümboliga @, märgikombinatsiooniga a" või mõnel muul viisil.

Vaata ka 
Ӓ (kirillitsa täht)
ə (tatari ja aserbaidžaani täht)

Tähestikutähed
Ö

Ö (ö) on ladina kirja täht, mis on saadud o-tähest  diakriitilise märgi treema abil. 

Ö on arenenud ligatuurist Oͤ, milles on o-tähe kohal väike e-täht.

Ö-d kasutatakse enamasti ümardatud eesvokaalide [ø] ja [œ] märkimiseks. Seda kasutatakse eesti, soome, karjala, vepsa, ungari, saksa, rootsi, islandi, põhjafriisi, koltasaami, Inari saami, aserbaidžaani, türgi ja türkmeeni keele kirjutamisel.

Kirillitsas on mõne keele tähestikus sarnane täht Ӧ.

Eesti keel
Eesti keeles märgib see täht labiaalset keskkõrget eesvokaali. 

Eesti tähestikus on see täht Ä- ja Ü-tähe vahel. See on tähestiku 26. täht, võõrtähtedega 29. täht.

Eestikeelses tekstis esineb Ö omatähtedest kõige harvemini, selle tähesagedus on 0,3–0,4%.

Välislingid 
 "Saaremaa sai Ö-tähe kauaoodatud tähise" ERR, 30. november 2020

Tähestikutähed
Tuskegee süüfiliseuuring

Tuskegee süüfiliseuuring oli Ameerika Ühendriikide Terviseteenistuse läbiviidud kliiniline uuring, mis toimus aastail 1932–1972 Tuskegees Alabama osariigis. 

Eksperimendi käigus uuriti ravimata süüfilise loomulikku kulgu vaeste põlluharijatest afroameerika meeste näitel. Uurimisaluseks olevad inimesed arvasid, et nad saavad lihtsalt tasuta meditsiinilist abi, ega teadnud uuringu täpsemaid detaile.

1932. aastal alustati uuringut 600 vaesest põlluharijate klassist mustanahalise mehega, kellest 399 olid eelnevalt nakatunud süüfilisse ja 201 ei olnud. Katsealustele oli tagatud tasuta ravi, toit ja matusekindlustus. Kuid neile ei öeldud, et neil on süüfilis, ning tegelikult ei ravitud neil seda.

1940. aastatel tunnistati penitsilliin efektiivseks süüfiliseravimiks. Tuskegee uuringu läbiviijad oleksid pidanud katsealustel süüfilise välja ravima ning eksperimendi lõpetama või eraldama katsealustest kontrollgrupi, kelle peal penitsilliini katsetada, kuid nad ei teinud seda. Nad varjasid patsientide eest teavet penitsilliini kohta ning takistasid neil saamast süüfiliseravi mujalt. 1972. aastal jõudsid uuringu eetilised vastuolud ajakirjandusse, mis põhjustas uute regulatsioonide seadmist meditsiinilistes uuringutes osalevate inimeste õiguste kaitseks.

Kirjandus
 Haiguste Kontrolli ja Tõrje Keskus, U.S. Public Health Service Syphilis Study at Tuskegee,The Tuskegee Timeline
 Fred D. Gray, "The Tuskegee Syphilis Study: An Insiders' Account of the Shocking Medical ...", 1998, Google'i raamatu veebiversioon (vaadatud 6.04.2015)(inglise keeles)

Meditsiin
Heino Mägi

Heino Mägi (14. detsember 1928 Lutike Palupera vald – 24. mai 2011) oli eesti pedagoog. 

Heino Mägi õppis Neeruti algkoolis ja Otepää Gümnaasiumis. Õpetajaks õppis ta Tartu Õpetajate Seminaris, Tartu Õpetajate Instituudis (lõpetas kiitusega) ja Tallinna Pedagoogilises Instituudis (lõpetas kiitusega).

1948. aastal töötas ta Vana-Otepää 7-klassilise kooli ajalooõpetajana. 1956. aastast töötas Heino Mägi 33 aastat Otepää Keskkooli direktorina.

Teosed
 "Jakob Hurt ja Otepää" (2004, koostaja)
 "Dirigent ja pedagoog August Krents " (2003)
 "Koolimees Juhan Jägel " (2004)
 "Otepää gümnaasiumi direktorid" (2003)
 "Otepää rahvakoolist Nuustaku progümnaasiumini" (2006)
 "Kolmkümmend kolm aastat direktorina Otepää keskkoolis" (2003)
 "Otepää-Kääriku" (1978)

Tunnustus 
 1964 Eesti NSV teeneline õpetaja
 1980, 1982 Eesti NSV haridusministeeriumi tunnustusmedal
 1972, 1982 NSV Liidu rahvamajanduse saavutuste näituse pronksmedal
 1986 Aleksander Elango nimeline preemia pedagoogilise uurimistöö eest
 1986 Johannes Käisi preemia
 1988 Valga rajooni aukodanik
 1995 Otepää linna aukodanik
 1997 Eesti Kultuurkapitali rahvakultuuri sihtkapitali aastapreemia (pikaajaline viljakas tegevus rahvakultuuri arendamisel, jäädvustamisel ja järjepidevuse kindlustamisel)
 1998 vabariiklik kodanikupäeva aumärk
 1998 B. G. Forseliuse Seltsi asutajaliige, juhatuse liige ja auliige
 2000 Eesti Vabariigi Muinsuskaitse Seltsi teenetemärk
 2002 Valgetähe V klassi teenetemärk
 2003 Bengt Gottfried Forseliuse medal

Viited

Välislingid 
Ülle Kübarsepp. "Legendaarne koolipapa Heino Mägi tähistab 80. verstapostini jõudmist", valgamaalane.ee, 13. detsember 2008
In memoriam B. G. Forseliuse Seltsi kodulehel
     

Eesti koolijuhid
Eesti õpetajad
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1928
Surnud 2011
Annie Girardot

Annie Suzanne Girardot (25. oktoober 1931 Pariis – 28. veebruar 2011 Pariis) oli prantsuse teatri- ja filminäitleja.

Aastal 1960 mängis Girardot Luchino Visconti filmis "Rocco ja tema vennad", kus tema partneriteks olid Alain Delon ja Renato Salvatori. Sellele järgnesid osatäitmised filmides "Mourir d’aimer", "Les feux de la Chandeleur", "La Zizanie" jne. Aastal 2001 mängis ta Michael Haneke filmis "Klaveriõpetaja" ja 2005. aastal filmis "Varjatud". 

Giradot oli abielus Renato Salvatoriga 1962–1988, kuni viimase surmani. Neil oli tütar Giulia Salvatori, kes on samuti näitleja.

Aastal 2006 diagnoositi Annie Girardot'l Alzheimeri tõbi. 

Annie Girardot maeti Père-Lachaise'i kalmistule.

Tunnustused 
Veneetsia filmifestivali auhind Volpi karikas
1965. aastal filmi "Trois chambres à Manhattan" eest
Césari auhind
1977. aastal parima naiskõrvalosatäitja kategoorias filmi "Docteur Françoise Gailland" eest
1996. aastal parima naiskõrvalosatäitja kategoorias filmi "Hüljatud" eest
2002. aastal parima naiskõrvalosatäitja kategoorias filmi "Klaveriõpetaja" eest

Välislingid 
 

Prantsusmaa näitlejad
Prantsusmaa filminäitlejad
Sündinud 1931
Surnud 2011
Paul Loppenowe

Paul Loppenowe (1. veebruar/13. veebruar 1826 Kaive, Cēsise lähedal – 1. juuni/14. juuni 1901 Tallinn) oli Eesti vaimulik.

Loppenowe sündis Kaives, Cēsise lähedal. Ta õppis aastatel 1835–1844 Riia gümnaasiumis. Aastatel 1844–1849 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Aastatel 1849–1863 oli ta Narvas Konstantin Hunniuse poeglaste erakooli vanade keelte õpetaja. Prooviaastal oli ta Konstantin Hunniuse juures Narva Johannese koguduses. Ordineeriti 2. veebruaril/14. veebruaril 1861 Peterburis õpetajaks.

Ta oli aastatel 1861–1863 Narva soome-rootsi Püha Mihkli koguduse ja filiaalkoguduse Kosemkina (Narvusi) adjunktõpetaja (pidades Kosemkinas ka eestikeelseid jumalateenistusi, mõlemas ülemuseks pastor Andreas Schening). Oli aastatel 1863–1896 Jõelähtme koguduse kirikuõpetaja (kutsuti kevadel 1863, introdutseeriti 14. juulil/26. juulil 1863). Jäi aastal 1896 emerituuri. Emerituuris olles elas Tallinnas.

Loppenowe andis välja Kentmanni geograafiaõpiku juurde kaardid, kirjutas külakoolidele vene keele õpiku (Vene keel küla koolis 1877, ka kordustrükid) ja aritmeetikaõpiku (Rehkendamine küla koolis). Tema eestvõttel rajati 1869. aastal Prangli saarele kool.

Vaata ka
Loppenowe

Viited

Välislingid

Jõelähtme Püha Neitsi Maarja koguduse vaimulikud
Eesti represseeritud isikud
Tartu Ülikooli usuteaduskonna vilistlased
Korporatsioon Estonia liikmed
Sündinud 1826
Surnud 1901
Inza

Inza on linn Venemaal Uljanovski oblastis, Inza rajooni keskus. Asub Inza jõe ääres, Uljanovskist 167 km edelas.

Ajalugu 

Asula rajati 1897. aastal raudteejaama juurde. Linnaõigused sai 1946. aastal.

Viited 

Venemaa linnad
Uljanovski oblast
Priit Sibul

Priit Sibul (sündinud 31. detsembril 1977 Valgas) on Eesti poliitik. Aastatel 2011–2012 oli ta Isamaa ja Res Publica Liidu peasekretär, praegu Isamaa Erakonna peasekretär ja Riigikogu XIV koosseisu liige.

Lõpetas Valga Gümnaasiumi ja Tallinna Majanduskooli rahanduse ja krediidi erialal. 2007. aastal lõpetas Tartu Ülikooli majandusteaduskonna ärijuhtimise erialal.

Töötas Maksuametis pearevidendina ja Tallinna Linnavalitsuses linnaplaneerijana. 2007. aastast oli Põlva maavanem.

Ta on erakonna Res Publica üks asutajaid. 12. juunil 2011 valiti ta Isamaa ja Res Publica Liidu peasekretäriks.

Alates 1999. aastast on ta kandideerinud Valga linnavolikokku, ta valiti volikokku 2004. ja 2009. aastal.

Priit Sibul kandideeris 2011. aasta Riigikogu valimistel, sai 2384 häält ja osutus valituks. 2015. aasta Riigikogu valimistel sai Priit Sibul 1491 häält ning osutus valituks ringkonna mandaadi alusel.

Ta on seotud apteegireformi tagasipööramisega, mida on nimetatud korruptiivseks sammuks.

Priit Sibul on abielus, tal on viis last.

Viited

Välislingid

Priit Sibula info Riigikogu kodulehel
Priit Sibula blogi

Isamaa ja Res Publica Liidu poliitikud
XII Riigikogu liikmed
XIII Riigikogu liikmed
XIV Riigikogu liikmed
Põlva maavanemad
Sündinud 1977
Tallinna Majanduskooli vilistlased
Aurutank

Aurutank (Steam Tank) oli varajane Ameerika tank, mida valmistati üks eksemplar. Selle konstrueeris USA Armee Insenerikorpus 1918. aastal, võttes eeskujuks Briti tanki Mark IV, kuid kasutades aurumootoreid.

Tankil oli kaks kahesilindrilist 250 hj (186 kW) aurumootorit, millest kumbki vedas ühte roomikut. Roomikud olid 61 cm laiad ja ilma vedrustuseta, liikudes lihtsalt mööda tugirullikuid. Aurumootorid ja nende boilerid paiknesid masina tagaosas, veemahutid ja petrooleumipaagid (aurumootorid töötasid petrooleumiga) paiknesid masina keskel. Tankil oli kaks käiku edaspidi ja kaks tagurpidi liikumiseks. Maksimaalne kiirus oli kõigest 6 km/h (4 miili/h). 

Tanki pearelvaks oli leegiheitja ja see oli ka põhjus, miks otsustati kasutada aurumootoreid. Nimelt loodeti boilerite auru kasutada ka leegiheitjale vajaliku surve tagamiseks, kuid nagu hiljem selgus, siis jäi nende rõhk liiga madalaks. Seetõttu lisati tankile veel 35 hj (26 kW) bensiinimootor, mis pidi leegiheitjale vajaliku rõhu tagama. Leegiheitja paiknes tanki ninas (algselt lihtsalt esiplaadil ja hiljem väikeses tornis esikabiini peal) ja selle laskekaugus oli 27 m. Tank oli mõeldud vastase kuulipildujapesade ründamiseks. 

Lisaks leegiheitjale oli tankil neli 0,30 tollist (7,62 mm) kuulipildujat. Kuulipildujad paiknesid külgmistes sponsoonides, kaks tükki kummaski. Masina soomus oli 13 mm paksune ehk umbes sama, mis kaasaegsetel Briti tankidel. Meeskond oli kaheksaliikmeline ja masinasse pääses kahe külgedel paikneva luugi kaudu. 

Aurutank viidi 1918. aasta lõpus Prantsusmaale, kuid lahingkatsetes see enam osaldeda ei jõudnud. Selline masin oli ilmselt ka üsna ebapraktiline.

Viited

Kirjandus 
 Christopher Chant  World Encyclopedia of the Tank. Second edition Inglismaa Sutton Publishing  2002  ISBN 0750931477 Inglise k.
 Peeter Chamberlaine, Chris Ellis Tanks of the World 1915–1945 Arms and Armor Press 2002 ISBN 0304361410 Inglise k.
 Fred W. Crismon U.S. Military Tracked Vehicles Motorbooks International 1992 ISBN 978-0879386726 Inglise k.

Välislingid 
 Steam Tank (Track Laying)  
 Pilt

Ameerika Ühendriikide tankid
Konstantin Stanislavski

Konstantin Stanislavski (kodanikunimega Konstantin Aleksejev, vene Константин Сергеевич Станиславский; 5. jaanuar/17. jaanuar 1863 Moskva – 7. august 1938 Moskva) oli vene näitleja, lavastaja, teatrijuht ja teatriteoreetik. Ta on tuntud enda loodud süsteemi (seda nimetatakse Stanislavski süsteemiks) tõttu, mis on olnud üle 100 aasta populaarne nii Venemaal kui ka kogu maailmas. NSV Liidu rahvakunstnik (1936).

Ta alustas lavategevust aastal 1877 asjaarmastajate näiteringis, juhtis aastatel 1888–1898 Moskva kunsti- ja kirjandusühingu draamatruppi. 1898 aastal oli koos Vladimir Nemirovitš-Dantšenkoga Moskva Kunstiteatri looja.

Välislingid

Venemaa näitlejad
Venemaa teatrilavastajad
Novodevitšje kalmistule maetud
Sündinud 1863
Surnud 1938
Perekonnanimi

Perekonnanimi (termin "perenimi" pole soovitatav) on inimesele tavaliselt isalt päritav nimi. Perekonnanime järgi võib tuvastada sugulasi.

Perekonnanimi võib pärineda ka emalt, mõnelt vanavanemalt või olla suvaliselt valitud.

Perekonnanimed Eestis 
Eestimaal pandi talurahvale perekonnanimed peale 8. hingerevisjoni 1835. aastal, Liivimaal 1826. aasta vaherevisjoni ajal . Tol ajal pandi umbes 31 000 perekonnanime, millest 24 000 oli ainult ühes kohas pandud. Seni eesnime (ristinime) ees omastavas käändes kasutatud talu-, elukutse-, isa- või muu lisanime hakati kirjutama eesnime järel nimetavas käändes või võeti täiesti uus, varasema lisanimega mitte seostuv, perekonnanimi. Pärilikke perekonnanimesid ei olnud 19. sajandil ka Alpides ja friisidel.

1930. aastatel, eriti teisel poolel toimus massiline perekonnanimede eestistamine. Nime vahetas ligi viiendik elanikkonnast.

2019. aasta seisuga oli Eestis kokku ligemale 146 tuhat eri kujuga perekonnanime.

Levinumad perekonnanimed Eestis 
Nimesid, mida rahvastikuregistri andmetel kannab 500 või rohkem isikut, ei lubata inimese enda soovil uueks perekonnanimeks võtta. Vastav nimekiri kehtestatakse iga kolme aasta tagant regionaalminister määrusega. 2013. aasta seisuga kuulus sellesse 222 perekonnanime.

Seisuga 1. jaanuar 2018 olid Eesti levinuimad perekonnanimed järgmised:

Seisuga 1. jaanuar 2019, 2020, 2021 ja 2022 olid Eesti levinuimad perekonnanimed:

Vaata ka 
Perekonnanimede loend
Perekonnanimede kaitseregister
Neiupõlvenimi
Eesnimi
Matronüüm
Patronüüm

Viited

Kirjandus 
 Edgar Rajandi ja Helmut Tarand, "Meie perekonnanimede liigitamisest ja seletamisest" – Keel ja Kirjandus 1966, nr 7, lk 393–402
 Aadu Must, "Eestlaste perekonnanimed läbi aegade" – Maakodu 1998, nr 2, lk 46 ja nr 3, lk 5
 Aadu Must, "Eestlaste perekonnaloo allikad". Ajalooarhiiv ja Tartu Ülikooli arhiivinduse õppetool, Kleio, Tartu 2000, 344 lk

Välislingid 

 Alo Lõhmus, "Nimes peitub sõnum" (Aadu Musta raamatust "Eestlaste perekonnaloo allikad") – Postimees/Arter 16. september 2000, lk 8
Statistikaameti perekonnanimede statistika
 Eesti perekonnanimede käänamine EKI teatmikus

Nimed
Lümandu mõis (Hageri)

Lümandu mõis (saksa keeles Limmat) on endine mõis Hageri kihelkonnas. Mõisa keskus asus Lümandu külas, mis jääb praegu Rapla maakonna Kohila valda.

Ajalugu 
Lümandu mõis oli 1785. aastast Sutlema mõisa kõrvalmõis ning esinduslikult polnud mõisakompleks kunagi välja ehitatud. Peale tagasihoidliku peahoone teisi hooneid suurt ei olnudki (nüüdseks on kõik nüüdseks hävinud). Tiigist ja sealsetest allikatest algab Vasalemma jõgi. 

20. sajandi teisel kümnendil ostis mõisakoha koolmeister Mihkel Rõuk ja ehitas sinna esimese uhke hoone. Koolmeister Rõuk arendas Lümandu mõisas põllumajandust-aiandust, suurtes köetavates kasvuhoonetes valmisid isegi arbuusid ja melonid.

Viited

Välislingid
Lümandu mõisast Eesti mõisaportaalis

Eestimaa fideikomissmõisad
Harjumaa mõisad
Kohila vald
Hageri kihelkond
Saunatorn

Saunatorn on Tallinna linnamüüri kaitsetorn, mis asetseb linnamüüri kirdeküljel põhja-lõunasihilisel lõigul (aadressil Gümnaasiumi tänav 1). Saunatornist lõuna pool asetseb Nunnatorn ja põhja pool Kuldjala torn. Torn sai oma nime Püha Miikaeli kloostri sauna järgi.

Ehituslugu
Saunatorn rajati aastatel 1371–1372 väikese sadultornina ja kuulus kuni 1422. aastani koos müürilõiguga lähedal asuvale Tsistertslaste ordu nunnakloostrile.

Saunatorni kõrgendati ja moderniseeriti koos müüriga 1380. aastatel, samuti 1422. aastal, mil torni kivist osa saavutas 12-meetrise kõrguse.

Oma lõpliku keskaegse kuju sai Saunatorn 15. sajandi keskel linna kaitsetornide uuendamise käigus, esialgsest tornist on säilinud vaid keskaegne alaosa. Torni ülaosa oli 19. sajandil varemeis ning lammutati enne 1898. aasta uuendamist, kui torni ülaosa rekonstrueeriti Nunnadetaguse torni eeskujul (küll algsest veidi erinevalt).

Saunatorni ja Nunnatorni vahelisse linnamüüri tehti arhitekt Wilhelm Neumanni kavandi kohaselt 19. sajandi lõpul Kloostri tänavale teravatipuline värav koos kahe jalgväravaga.

Tänapäev

2004. aastal tehti Saunatorni, Nunnatorni ja Kuldjala torni ja nende vahelise linnamüüri käigu konserveerimis- ja restaureerimistöid. Kaitsetornid konserveeriti ja restaureeriti, samuti vahetati tornide ja müüride kahjustatud katusekatted ja puitkonstruktsioonid.

2007. aastal kuulutas Tallinna Linnavolikogu , Nunnatorni, Saunatorni ja Kuldjala torni ning linnamüüri lõigu Nunnatornist Kuldjala tornini peremehetuks ning määras ehitised Tallinna kultuuriväärtuste ameti valitsemisalasse ja bilanssi.

1. novembrist 2009 anti Nunnatorn, Saunatorn ja Kuldjala torn tähtajatult üürile mittetulundusühingule Tallinna Noorteklubi Kodulinn.

Vaata ka
Tallinna linnamüür
Tallinna tornistik

Viited

Kirjandus 
 Rein Zobel, "Linnamüür". Tallinn 1986.
 "Entsüklopeedia Tallinn", 2. köide. Eesti Entsüklopeediakirjastus, Tallinn 2004, ISBN 9985-70-169-0

Välislingid 

"Kolm kaunitari. Nunnatorn, Saunatorn, Kuldjala torn" (telesaade, kestus 10 minutit) ETV 1995

Tallinna linnamüüri tornid
Kesklinna linnaosa ehitised
Heino Viks

Heino Viks (ka Heino Johann Viks; 16. mai 1911 Kambja – 19. märts 2005 Viljandi) oli eesti vaimulik.

Heino Viks sündis Kambjas talupidaja peres (tal oli kaks õde ja kolm venda) noorima lapsena. Õppima asus ta mitte kohalikus algkoolis, vaid kohe Hugo Treffneri Gümnaasiumis, mille lõpetas aastal 1930. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1931–1934. Ajateenistuse läbis Valgas soomusrongide divisjonis. Prooviaastal oli ta Tartu Peetri koguduses praost Gustav Rutopõllu juhendamisel. 8. septembril 1935 ordineeriti ta vaimulikuks.

Ta oli aastatel 1935–1941 Tartus diakooniaõpetajaks ta oli põhiliselt linnamisjoni õpetaja ja haiglate hingehoidja, ta on teeninud ka pidalitõbiste hospidalis. Lisaks toimetas ta ja andis välja Tartu linnamisjoni lendlehte "Tee Kristuse juurde". Aastatel 1941–1999 oli ta Kolga-Jaani Johannese koguduse õpetaja. Emerituuri jäi ta 31. detsembril 1999. 

Ta suri 19. märtsil 2005, ta saadeti austusavaldustega teele Kolga-Jaani kiriku altari eest ja maeti Tartusse Pauluse kalmistule oma abikaasa Liivia (1912–1983) kõrvale.

Isiklikku 
Tema vend Valter Viks oli Rõuge Maarja koguduse õpetaja, hiljem eesti pastoriks Chicagos.

Viited

Välislingid 
100 aastat Kolga-Jaani õpetaja Heino Viksi sünnist "Eesti Kirik" 10. mai 2011
Hea karjane on lahkunud "Eesti Kirik" 29. märts 2005
TÜ üliõpilased

Kolga-Jaani Johannese koguduse vaimulikud
Tartu Ülikooli usuteaduskonna vilistlased
Hugo Treffneri Gümnaasiumi vilistlased
Pauluse kalmistule maetud
Sündinud 1911
Surnud 2005
Eesti Loomasõber

Eesti Loomasõber (kuni 1934. aastani Loomakaitsja) oli Eesti Loomakaitse Liidu ajakiri, mis ilmus aastail 1931 ja 1934–1938 Tallinnas.

Eesti Loomasõber oli järg aastatel 1931–1934 ebaregulaarselt ilmunud ajakirjale Loomakaitsjale ning järgis eelneva ajakirja formaati ja teemasid. Aastatel 1935–1939 ilmus kuus numbrit aastas, 1937. aastast alates neli. 1938. aastal tuli trükist vaid kaks numbrit ja 1939. aastal kõigest üks, kokku ilmus 26 numbrit, millest mõni oli kaksik- või mitmiknumber.

1935. aasta alguses ühines Eesti Loomasõbraga Tartus kirjastatud Loomakaitse Ajakiri. 1939. aastal liideti ajakiri Eesti Loomasõber Loodushoiu- ja Turismi-Instituudi looduskaitseajakirjaga Loodushoid ja Turism.

Viited 

Eesti endised ajakirjad
Loomakaitse
Kunda Linnaraamatukogu

Kunda Linnaraamatukogu on raamatukogu Lääne-Virumaal Kundas. 

Raamatukogu tegutseb alates 1917. aastast.

Välislingid
 Kodulehekülg

Lääne-Viru maakonna raamatukogud
Kunda
Siiri Angerkoski

Siiri Saimi Angerkoski (sünninimi Palmu;  21. august 1902 Oulu – 28. märts 1971 Helsingi) oli soome näitleja.

Tema kõige tuntum roll oli Justiina Puupää komöödiafilmides "Pekka ja Pätkä" aastatel 1953–1960. Lisaks mängis ta muu hulgas filmides "Nõmmekingsepad" (Nummisuutarit) ja "Suomisen perhe".

Isiklik elu
Ta oli abielus Kaarlo Angerkoskiga. 

Siiri Angerkoski suri 68-aastasena soolevähki Helsingi Meilahti haiglas.

Siiri Angerkoski ja tema abikaasa haud on Helsingi Hietaniemi kalmistul.

Soome näitlejad
Hietaniemi kalmistule maetud
Sündinud 1902
Surnud 1971