joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Tamsalu valla lipp

Tamsalu valla lipp oli Lääne-Viru maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Tamsalu valla lipp kuni ühinemiseni Tapa vallaga uueks Tapa vallaks oktoobris 2017..

2005. aasta oktoobris Tamsalu linna ja Tamsalu valla ühinemisel tekkinud Tamsalu valla lipuna võeti kasutusele senine Tamsalu linna lipp. Linna lipuna oli see juba kasutusele võetud 20. novembril 1996.

Lipu kirjeldus 
Tamsalu valla lipp on horisontaallaidudega trikoloor – valge, heleroheline, helesinine, mille normaalsuurus on 105×165 cm. Selle külgede suhe on 7:11.

Ka Tamsalu vallavolikogu on oma lipp, milleks on vallalipp ja selle keskele on paigutatud vallavapi kujutis.

Lipu kasutamise kord
Valla lipp heisatakse:
Alaliselt vallamajal ja osavalla haldushoonel.
Ajutiselt valla pidupäevadel, suhtlemisel teiste omavalitsusüksustega, samuti muudel avalikel üritustel. 
Valla lipp heisatakse hoone peasissekäigu juurde või mujale selleks sobivasse kohta kas lipuvardaga vastavasse hoidjasse või lipumasti. 
Kui valla lipp heisatakse koos Eesti riigilipu, mõne teise riigi või tema omavalitsusüksuse, mõne Eesti maakonna, valla või muu lipuga, asub valla lipp lippude poolt vaadatuna vasakult teisel kohal loetuna teise riigi või Eesti riigilipust.

Vana lipp
2005. aastani kasutusel olnud lipp kinnitati 25. mail 1993. aastal. Valgel ruudukujulisel kangal on ka endisel vapil olevad 6 rohelist tammelehte. Lipu kavandamisel lähtuti Tamsalu valla nimest ja looduslikust omapärast. Selle normaalsuurus on 105 × 105 cm.

Vallavalitsuse tollase kandelipu varras oli roheline, vardaehiseks hõbedane tammeleht.

29.detsembril 2005 toimus Lääne-Viru maavalitsuse lipuväljakul ühinenud kohalike omavalitsusüksuste lippude langetamise tseremoonia. Tamsalu valla endise lipu langetas endise vallavalitsuse liige Aadu Uudemäe.

Vaata ka 
Tamsalu valla vapp

Välislingid 
 Tamsalu valla sümboolika valla kodulehel
 Tamsalu valla sümboolika Riigikantselei kodulehel

Eesti endiste valdade lipud
Tamsalu vald
Mart Juur

Mart Juur (sündinud 29. septembril 1964) on eesti humorist, ajakirjanik ja  muusikakriitik. 

Ta on lõpetanud Tartu Riikliku Ülikooli ajakirjanduse erialal 1986. aastal.

Ta osaleb muu hulgas raadiosaates "Rahva Oma Kaitse" ja ning on ajalehe Postimees ajakirjanik. Samuti oli ta telesaate "Ärapanija" saatejuhtidest.

1988–1999 oli ta Nelli Teataja peatoimetaja.

Teoseid
"Jamasuutra", illustratsioonid Heiki Ernits, (Helipilt,1991)
 "Eesti ajakirjanduse kogutud pärlid Vol. 2" - karikatuurid Rein Lauks, Hillar Mets ja Urmas Nemvalts (BNS Kirjastus, 1998), ISBN 9985883071
"Lollipop", (Tänapäev 1999), ISBN 9985921259
"Arkaadi A.", kujundanud Tõnu Kaalep (Tänapäev 2001), ISBN 9985620119
"Huumori kool", (Tammerraamat 2008), ISBN 9789985988404
"Pane eesti peale tagasi", (Jutulind 2008), ISBN 9789985989104
"Naeruklubi", (Tammerraamat 2010), ISBN 9789949449620
"101 Eesti popmuusika albumit", (Varrak 2010), ISBN 9789985320280
"Hea tuju raamat", (Rahva Raamat 2018), ISBN 9789949729173

Tunnustus
1990 kultuurilehe Reede aastapreemia luuleklassikast inspireeritud tabavalt iroonilise sarja "Eesti luulet läbi segaste aegade" eest
1998 Oskar Lutsu huumoripreemia
2013 Eesti Raamatukoguhoidjate Ühingu ajakirjandusauhind
2019 Valgetähe IV klassi teenetemärk

Viited

Välislingid

Margus Jürisson. Mart Juur kirjutas raamatu eesti popmuusikast, err.ee, 20. aprill 2010
NAERA UUESTI: Juure ja Kivirähu õel huumor vürtsitas euroõhtut: pähe said nii paksud, geid kui ka Jaak Madison, www.Publik.ee, 20. mai 2015

Eesti ajakirjanikud
Eesti humoristid
Tartu Ülikooli filoloogiateaduskonna vilistlased
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1964
Prantsusmaa haldusjaotus

Prantsusmaa on halduslikult jaotatud piirkondadeks, departemangudeks, ringkondadeks, kantoniteks ja valdadeks.

Ülevaade 

Prantsusmaa haldusüksused koos ülemeredepartemangudega on:

 22 piirkonda
 101 departemangu
 342 ringkonda
 4039 kantonit
 36 685 valda 
 3 ülemereterritooriumi

Piirkonnad 

Prantsusmaa on jagatud 26. piirkonnaks (région métropolitaine, mitmuses régions métropolitaines). Emamaal on 21 piirkonda ning eristaatuses olev Korsika saar. Lisaks neile on veel neli meretagust piirkonda (régions d'outre-mer): Guadeloupe, Prantsuse Guajaana, Martinique, Réunion. Piirkonda juhib préfet de region.

Departemangud 

Piirkonnad on jaotatud kokku 101 departemanguks (département). Prantsusmaa põhiosas (sealhulgas Korsika) on 96 departemangu ning ülejäänud 5 on ülemereterritooriumidel: Martinique'il, Guadeloupe'il, Prantsuse Guajaanas, Réunionil ning Saint-Pierre ja Miquelonil ja tinglik departemang Mayotte.

Enamik departemange on nimetatud nende geograafiliste paikade järgi. Peamiselt on nad tuntud kahekohalise numbrilise tähisega, mida kasutatakse sihtnumbri kahe esimese ning auto numbrimärgi kahe viimase numbrina. Valitsus on esindatud igas departemangus prefektiga (préfet). Departemangu tähtsaimat linna, kus valitsus ja prefekt asuvad, nimetatakse prefektuuriks (préfecture). See linn on ka valitud ülemnõukogu (conseil général) asukohaks. Selle linna tunneb ka sihtnumbri järgi ära, sest sihtnumbri kolm viimast numbrit on nullid.

Departemangud loodi 22. detsembril 1789 ja neid oli alguses 83. Tänapäeval on neid 95.

Ringkonnad 

Departemangud on jaotatud ringkondadeks (arrondissement). Ringkonna keskus on alamprefektuur (sous-préfecture) (välja arvatud prefektuur ise).

Kantonid 

Ringkonnad jagunevad kantoniteks (canton).

Vallad 

Kantonid omakorda on jagatud Prantsusmaa kõige väiksemateks haldusüksusteks: valdadeks (commune).

Prantsusmaa Euroopa-osas on 36 664 valda ja koos DOM-TOM'iga 36 685 valda. Vallad on riigi peamised haldusüksused, kohaliku omavalitsuse asukohad. Valda juhib meer (Maire), kelle asukoht on Raekojas (Mairie). Peaaegu kolmandikus valdadest elab vähem kui 200 inimest. Vallad loodi 14. detsembril 1789 ja neid oli alguses 44 000.

Valla keskmine pindala on 14,89 ruutkilomeetrit. Suurima pindalaga on Arles (Bouches-du-Rhône; 770 km2) ja väikseim on Castellon-d'Albret (Gironde; 0,0376 km2).

Kõige lühema nimega vald on Y (Somme); pikima nimega on Saint-Rémy-en Bouzemont-Saint-Genest-et-Isson (Marne'i departemang).

Väikseim vallavalitsushoone on Saint-Germain-du-Pasquieri vallal Eure'i departemangus. Kabel-hoone mõõtmed on 3x2,70 m (ehitati 1952).

DOM-TOM

Ülemeredepartemangud (Départements d'Outre-Mer), statuudi kohaselt: Département françois d'Outre-Mer
Prantsuse Guajaana
Guadeloupe
Martinique
Réunion

Ülemereterritooriumid (Territoires d'Outre-Mer), *statuudi kohaselt
Prantsuse Polüneesia *Territoire françois d'outre-mer
Uus-Kaledoonia *Entité territoriale
Wallis ja Futuna *Territoire françois d'outre-mer
Ahja valla lipp

Ahja valla lipp on Põlva maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Ahja valla lipp.

Lipp kinnitati 13. detsembril 1996.

Lipu autoriteks on Hendriko Heinoja ja Üllar Varik.

Lipu kirjeldus 
Valla ristkülikukujulise rohelise lipu alumistele nurkadele toetub valge sarikas. Sarika all moodustuv võrdhaarne kolmnurk on kollane.

Lipu normaalmõõtmed on 105x165 cm ning laiuse ja pikkuse suhe 7:11.

Põhjendus 
Ahja vald paikneb metsarikkas piirkonnas. Selle sümboliks on roheline värv lipu ülaosas. Ahja valla metsades asuvad Eesti ühed suuremad laanekuklaste kolooniad, mida sümboliseerib lipu põlvjaotusega moodustuv kuldne ala.

Lipu kasutamise kord 
Ahja valla lippu kasutatakse järgmiselt: 
Lipp heisatakse alaliselt Ahja Vallavalitsuse haldushoonel kõrvuti riigilipuga. 
Lippu võib ajutiselt heisata valla pidupäevadel, tähtsündmustel ning suhtlemisel teiste valdadega.
Ahja valla elanikel on õigus heisata valla lipp perekondlike sündmuste ja tähtpäevade puhul. 
Ahja vallas tegutsevatel ettevõtetel ja organisatsioonidel on õigus heisata lipp oma üritustel ja tähtpäevade puhul. 
Valla lipp heisatakse hoone peasissekäigu juurde või mujale selleks sobivasse kohta kas lipuvardaga vastavasse hoidjasse või lipumasti. 
Valla lippu ja vappi võib kasutada ka valla esindamisel väljaspool valla piire. 

Valla asutuste ja organisatsioonide lipud ei tohi olla äravahetamiseni sarnased valla ametlikult registreeritud lipuga. Kasutamiskõlbmatuks muutunud vallalipp kuulub sündsal viisil hävitamisele.

Vaata ka 
 Ahja valla vapp

Välislingid 
Ahja valla sümboolika valla kodulehel
 Omavalitsuste sümbolid Riigikantselei lehel - Ahja vald.

Põlva maakonna lipud
Ahja vald
Eesti endiste valdade lipud
Ahja valla vapp

Ahja valla vapp on Põlva maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Ahja valla vapp.

Vapp kinnitati 3. detsembril 1996.

Vapi autoriteks on Hendriko Heinoja ja Üllar Varik.

Vapi kirjeldus 
Põlvjaotusega rohelise-kuldse kilbi alumisel, kuldsel väljal püstiselt must sipelgas (laanekuklane). 

Värvid: Roheline – Pantone 347, Kuldne – Pantone 132, Must – Pantone Black 3PC.

Põhjendus 
Ahja vald paikneb metsarikkas piirkonnas. Selle sümboliks on roheline värv vapi ülaosas. Ahja valla metsades asuvad Eesti ühed suuremad laanekuklaste kolooniad, mida sümboliseerib vapi põlvjaotusega moodustuv kuldne ala ja sipelga kujutis. Ühtlasi on sipelgas ka töökuse sümboliks.

Vapi kasutamise kord 
Ahja valla vappi kasutatakse: 
Volikogu, vallavalitsuse ja vallavalitsuse kantselei pitsatitel ja dokumendiplankidel. 
Ahja valla autasudel, vapimärgil, meenetel.
Vallamajal ja valla piiritähistel.
Muudel juhtudel võib valla vappi kasutada üksnes vallavalitsuse loal.

Vaata ka 
Ahja valla lipp

Välislingid 
Ahja valla sümboolika valla kodulehel
 Omavalitsuste sümbolid Riigikantselei lehel - Ahja vald.

Vapp
Põlva maakonna vapid
Eesti endiste valdade vapid
Aadlilipkond

Aadlilipkond (varem eesti keeles aadlilipp) oli aadli poolt ülal peetav regulaarväeüksus Rootsis ja mõnes teises riigis.

Rootsi
Aadlilipkond eksisteeris Rootsis ja selle valdustes 16. sajandist 18. sajandini.

Tegemist oli Rootsi esimese regulaarse ratsaväeüksusega. On oletatud, et ta ulatub tagasi 1280. aasta Alsnö stadga'ni, millega Rootsi aadel vastutasuks oma privileegidele kohustus kuningat sõjas aitama nn ratsateenistusega.

Kindla organisatsiooni andis aadliratsaväele alles Erik XIV 1565. aastal. Nimetus Adelsfanan ('aadlilipkond') võeti kasutusele 1571.

Organisatsioon oli eri aegadel erinev; keskeltläbi vastas aadlilipkond väiksemale ratsaväerügemendile. Kui Rootsi ratsavägi (fanorna) organiseeriti rügementideks, säilitas aadlilipkond oma nime. Kõik ohvitserid olid aadlikud. Gustav II Adolfi ajal oli aadlilipkonnal kolm kompaniid Rootsis ja üks Soomes. 1634. aasta valitsemisreformi käigus omistati aadlilipkonnale kõrgeim positsioon ratsaväes. Aastal 1640 aadlilipkond reorganiseeriti ning juurde tuli neljas kompanii. Pärast 1658. aastat, mil Skåne läks üle Rootsi koosseisu, rajati viies kompanii Skånesse. 1680. aastatest oli kompaniisid kuus: Upplandi, Soome, Västergötlandi, Södermanlandi, Östergötlandi ja Skåne kompanii. Lipkond tuli kokku ainult sõja korral ning aadli privileegide kohaselt tohtis ta teenida ainult Rootsis. Aastal 1702 laskis Karl XII siiski viia Rootsi kompaniid üle Baltimaadesse. Aadlilipkond osales muu hulgas Lundi lahingus 1676 ja Fraustadti lahingus (Wschowa lahingus) 1706 ning sattus 1709 Perevolotšna all Vene sõjavangi, kuid Poltava lahingus ei osalenud.

Pärast Karl XII surma 1718 lakkas aadlilipkond olemast võitlusvõimeline üksus. Viimast korda kutsuti ta kokku 1743. Liikmete arv oli siis 395. Edaspidi eksisteeris see ainult paberil. Liikmete kohustused piirdusid sellega, et kord aastas tuli teatada kompaniiülemale oma aadress. Nad olid vabastatud teatud maksudest ning neil ei olnud muud sõjaväelist kohustust.

Aadlilipkonna Soome harus oli 155 meest ning neil oli samasugune staatus nagu Rootsi haru liikmetel.

Eesti
Esimene aadlilipkond Eestis oli Eestimaa aadlilipkond, mille käskis moodustada Saksa ordu kõrgmeister Heinrich Dusemer 23. mail 1350. See eksisteeris vaheaegadeta 1712. aastani.

Rootsi ajal olid aadlilipkonnad Eestis samal alusel Rootsi omadega.

Välislingid

Aadel
Aadlimarssal

Aadlimarssal on mitmes riigis olnud mingi piirkonna aadli valitud esindaja.

Venemaa 
Venemaa Keisririigis eksisteerisid alates 1785. aastast kubermangude aadlimarssalid ehk kubermangumarssalid ehk kubermangude aadlipeamehed. Nad valiti kolmeks aastaks.

Venemaal olid ka maakondade aadlimarssalid.

Eesti 
Eestimaal ja Liivimaal oli aadlimarssal, Tallinna ja Riia asehalduskorra ajal 1785–1797, kolmeks aastaks valitud rüütelkonna juht ja üldkoosoleku ehk maapäeva juhataja, mille järel keiser Paul I taastas eelneva korra ja neid asendas Liivimaa maamarssal ja Eestimaa rüütelkonna peamees.

Saaremaal oli asehalduskorrale eelnenud ajal rüütelkonna peamees, asehalduskorra ajal Liivimaa aadlimarssal ja seejärel Saaremaa maamarssal.

Eestimaa kubermangu aadlimarssalid (1783–1796) 
1783–1786 Moritz Engelbrecht von Kursell (1744–1799)
1786–1789 Johann von Brevern (1749–1803)
1789–1792 Hermann Ludwig von Löwenstern (1749–1815)
1792–1795 Jakob Johann von Patkul (1757–1811)
1795–1796 Alexander Philipp von Saltza (1757–1821)

Liivimaa kubermangu aadlimarssalid (1783–1797) 
1783–1786 Vabahärra Leonhard Johann von Budberg (1727–1796)
1786–1792 Moritz Friedrich von Gersdorff (1747–1820)
1792–1797 Friedrich Wilhelm von Sivers (1748–1823)
1797 kt. Otto Johann Magnus von Richter (1755–1826)

Välislingid

Aadel
Ulaanbaatar

Ulaanbaatar (varasem eestikeelne nimi Ulan-Bator; mongoli Улаанбаатар 'Punane Sangar') on Mongoolia pealinn ning riigi kultuuri- ja majanduskeskus.

Linn asub Tuuli jõe orus, Bogd han Uuli mäe jalamil.

Kliima 

Ulaanbaataris valitseb kontinentaalne kliima. Aasta keskmine temperatuur on –4 °C, mis on maailma pealinnadest madalaim. Suvel tõuseb õhutemperatuur harva üle 20 °C, kuid talvel võib langeda alla –30 °C.

Rahvastik 

Elanike arv on hinnanguliselt 844 000, mis moodustab kolmandiku kogu riigi elanikkonnast.

Mongolid moodustavad 80% elanikkonnast, suuremad rahvusrühmad on veel burjaadid ja kasahhid.

Ajalugu 

Linn asutati 1639. aastal. Tollal kandis linn nime Örgöö (sellest Euroopas levinud nimi Urga).

18. sajandil oli ta tähtis kaubanduskeskus Hiina ja Venemaa vahelisel teel. Aastatel 1706–1911 oli linna ametlik nimi Ih Hüree ('suur klooster'). Aastatel 1911–1924 kandis ta nime Nijslel hüree ('pealinna klooster'). Aastal 1924 sai linn tänase nime ja Ulaanbaatarist sai Mongoolia Rahvavabariigi pealinn.

Kultuur ja vaatamisväärsused 

Linnas asuvad Mongoolia Teaduste Akadeemia, Mongoolia Riiklik Ülikool ja veel mitu ülikooli, samuti ooperi- ja balletiteater, loodusloomuuseum ning haruldasi budistlikke käsikirju säilitav raamatukogu.

Oluline arhitektuurimälestis on Gandani klooster (18.–19. sajand).

Välislingid 

 Ulaanbaatari ametlik koduleht
 Mongolian Manuscripts (PDF)
 A. M. Pozdnejev: Mongolia and the Mongols

Mongoolia linnad
Pealinnad
Götiit

Götiit on rauda sisaldav hüdroksiidne mineraal.

Keemiline valem: Fe3+O(OH)

Götiit on värvuselt kollakas- või punakaspruun kuni tumepruun. Esineb enamasti muldjate või neerjate agregaatidena, harva väljakujunenud tahkudega prismaliste kristallidena. Kuulub rombilisse süngooniasse. Punktigrupp: 2/m2/m2/m. Kristallidel vertikaalne viirutus. Kõvadus: 5...5,5; erikaal: 4,37; kriipsu värvus: kollakaspruun; teemandiläige. Võib moodustada pseudomorfoose teiste mineraalide, näiteks püriidi järgi, mille murenemissaadus ta ongi.

Götiit koosneb kolmevalentsest rauast (62,85%), hapnikust (36,01%) ja vesinikust (1,13%). Väljendades keemilist koostist oksiidsel kujul, leiame, et götiit on hüdraatunud hematiit – Fe2O3 (89,86%), H2O (10,14%). Võib sisaldada mangaani (kuni 5%).

Götiit on väga tavaline mineraal, ehkki teda peeti kunagi haruldaseks. Moodustub näiteks raua roostetamisel. Looduses moodustub götiit rauda sisaldavate mineraalide oksüdeerumisel. Götiidi neerjad vormid tekivad tema väljasettimisel rauda sisaldavatest kolloidlahustest, moodustades niiviisi rauarikkaid soo- ja allikasetteid. Götiit moodustabki põhilise osa rauamaagist, mida nimetatakse soorauaks.

Götiiti kasutatakse peamiselt rauamaagina.

Götiit võib sarnaneda hematiidiga, kuid on sellest kindlalt eristatav kriipsu värvuse järgi. Limoniit võib samuti götiidiga sarnaneda, kuid on enamasti kollakama värvusega.

Götiidile on antud nimi saksa kirjaniku Johann Wolfgang von Goethe auks, kes oli muuhulgas huvitatud ka mineraloogiast.

Mineraalid
Eduard Limonov

Eduard Veniaminovitš Limonov (õieti Savenko; vene keeles Эдуард Вениаминович Лимонов (Савенко); 22. veebruar 1943 Dzeržinsk, Gorki oblast – 17. märts 2020 Moskva) oli vene kirjanik, publitsist ja poliitik, Natsionaalbolševistliku Partei juht.

Ta õppis Harkivi Pedagoogilises Instituudis.

Aastal 1958 hakkas ta luuletusi kirjutama.

Aastatel 1967–1974 elas ta Moskvas.

1970. aastate keskpaigas ta emigreerus Nõukogude Liidust ning elas USA-s ja Prantsusmaal, 1980. aastast Pariisis.

Luulet kirjutas ta kuni 1980. aastate alguseni, seejärel hakkas kirjutama proosat ning lõpuks publitsistikat.

1990. aastate algul naasis ta Venemaale ning alustas seal aktiivset poliitilist tegevust. Ta asutas ajalehe Limonka.

7. aprillil 2001 arreteeriti ta relvade hoidmise süüdistusega ning mõne päeva pärast vangistati Lefortovosse. 15. aprillil  2003 mõisteti talle neli aastat vabadusekaotust. Ta vabanes ennetähtaegselt.

Raamatud 
 "Это я, Эдичка" ("See olen mina, Editška"; 1979)
 "Дневник неудачника" ("Hädavarese päevik"; 1982)
 "Подросток Савенко" ("Nooruk Savenko"; 1983)
 "У нас была великая эпоха" ("Meil oli suur ajastu")
 "Молодой негодяй" ("Noor lurjus"; Pariis:  Синтаксис 1986)
 "Палач" ("Timukas"; Jeruusalemm 1986)
 "Девочка-Зверь" ("Tüdruk-metsloom") 
 "Великая мать любви" ("Armastuse suur ema" )
 "Убийство часового" ("Tunnimehe tapmine")
 "Исчезновение варваров" ("Barbarite kadumine"; publitsistika) 
 "Американские каникулы" ("Ameerika koolivaheaeg"; publitsistika")  
 "Анатомия героя" ("Kangelase anatoomia") 
 "В плену у мертвецов" ("Surnute käes vangis")
 "Смерть в автозаке"
 "Охота на Быкова: расследование Эдуарда Лимонова" ("Jaht Bõkovile: Eduard Limonovi juurdlus"; Peterburi: Лимбус-Пресс 2001)
 "Книга мёртвых" ("Surnute raamat"; Peterburi: Лимбус Пресс 2001)
 "Дисциплинарный санаторий" ("Distsiplinaarsanatoorium"; Peterburi: Амфора 2002)
 "Моя политическая биография" ("Minu poliitiline biograafia"; Peterburi: Амфора 2002)
"Русское психо" 
 "Торжество метафизики" ("Metafüüsika triumf"; Moskva: Ad Marginem 2005; vangistusest Engelsis asuvast üldrežiimiga kolooniast nr 13)

Ekraniseeringud 
 Film "Русское" (2004) põhineb Limonovi autobiograafiliste teoste motiividel.

Vaata ka 

Natsionaalbolševism

Välislingid

intervjuu Eduard Limonoviga
 Teine Venemaa
  Eduard Limonov
 Limonovi teoste täistekstide täielik kogu
 Natsionaalbolševistliku Partei koduleht
 ЖЖ-сообщество «Эдуард Лимонов вне политики»
 Eduard Limonov
  Natsionaalbolševistliku partei ametlik venekeelne kodulehekülg
 Limonka
  Skandaalne Limonov soovib saada Venemaa presidendiks Postimees.ee, 2. märts 2009

Vene kirjanikud
Venemaa poliitikud
Natsionaalbolševism
Venemaa kommunistid
Trojekurovo kalmistule maetud
Sündinud 1943
Surnud 2020
Denonsseerimine

Denonsseerimine ehk lepingust väljumine on rahvusvahelis-õiguslik toiming, millega riik lõpetab ühepoolselt rahvusvahelisest lepingust talle tulenevad kohustused.

Juhul kui leping ei sisalda sätteid lepingu denonsseerimise kohta, tuleb järgida rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni artiklit 56, mille kohaselt: 
1. Leping, mis ei sisalda sätteid selle lõppemise kohta ja mis ei näe ette denonsseerimist või lepingust väljumist, ei kuulu denonsseerimisele ja sellest väljumine on keelatud, kui ainult: a) ei ole kindlaks tehtud, et osalised kavatsesid lubada denonsseerimise või väljumise võimalust; või b) lepingu iseloomust ei tulene denonsseerimise või väljumise õigus.

Viini konventsiooni järgselt on denonseerimiseks vajalik vähemalt 12 kuud ette teatada. Juhul kui Viini konventsiooni kohaldada ei saa, on etteteatamistähtaeg ebaselge. Näiteks kui USA, kes ei ole Viini konventsiooni osapool, 7. märtsil 2005. aastal denonsseeris konsulaarsuhete Viini konventsiooni vaidluste lahendamise lisaprotokolli, tekkis küsimus, millal lepingu kehtivus USA suhtes lõppes.

Etteteatamistähtaja kohta on Rahvusvaheline Kohus kohtulahendis  Military and Paramilitary Activities in and against Nicaragua (Nicaragua v. United States) öelnud, et rahvusvaheliste lepingute õigus nõuab "mõistlikku etteteatamistähtaega lepingu denonseerimiseks või lõpetamiseks juhul kui leping ise ei sisalda sätet nende kehtivuse kestuse kohta."

Vaata ka
Ratifitseerimine

Välislingid 
Põhiseaduse 9. peatükk "Välissuhted ja välislepingud." Eesti Vabariigi Põhiseaduse Ekspertiisikomisjoni lõpparuanne.
Helfer, Laurence R. Exiting Treaties. 91 Virginia Law Review (November 2005), lk 1579-1648. 
Kirgis, Frederic L.: Addendum to ASIL Insight, President Bush’s Determination Regarding Mexican Nationals and Consular Convention Rights, ASIL Insight, märts 2005.

Rahvusvaheline õigus
Ameerika Hääl

Ameerika Hääl (inglise keeles Voice of America, lühendina VOA) on USA riiklik, valitsuse ametlikult rahastatav välismaale saateprogramme edastav ringhäälingu raadio, mis tegutseb aastast 1942. 

Aastal 2005 edastati ringhäälingusaateid 44 keeles ultralühi-, lühi- ja kesklainel, samuti telesaateid satelliidi ja interneti vahendusel. 

Aastatel 1951–2004 edastas Ameerika Hääl regulaarselt ringhäälingusaateid ka eesti keeles. Eestis on kuulajate tähelepanu pälvinud ka Ameerika Hääle muukeelsed saated, eriti inglise ja vene keeles (1947–2008).

Eesti toimetus asutati Ameerika Hääles kevadel 1951 ja suleti kevadel 2004. Eestikeelseid saateid tehti New Yorgis, Münchenis ja Washingtonis paiknevates toimetustes. Ameerika Hääle eesti osakonda on juhtinud Kaarel Robert Pusta juunior, Jaan Kitzberg, Karl Laantee, Voldemar Veedam, Ilmar Mikiver, Jüri Täht, Markus Larsson jt. 

Kuni 1988. aastani püüdis Nõukogude Liit välisringhäälingu saateid oma raadiosaatjate (segajate) abil summutada. 
 
Aastatel 1990–2003 kanti Ameerika Häält üle ka Eesti kohalikus ringhäälingus. Pärast eestikeelsete saadete lõppemist ilmus aastani 2006 Ameerika Häälel muu hulgas Interneti-kuukiri New Europe Review ka eesti keeles (Uue Euroopa Ülevaade).

Vaata ka 
 Raadio Vaba Euroopa

Välislingid 
 Eestikeelset Ameerika Häält enam ei ole, Neeme Raud, Postimees 28.02.2004
 Vello Ederma, Siin Ameerika Hääl, Washington, Algus Eesti Elu (EE) nr 21, 29. mai 2009
 29 May 2009, Vello Ederma, Siin Ameerika Hääl, Washington (1), Eesti Elu, eesti.ca
 05 Jun 2009, Vello Ederma, Siin Ameerika Hääl, Washington (2), Eesti Elu, eesti.ca
 12 Jun 2009, Vello Ederma, Siin Ameerika Hääl, Washington (3), Eesti Elu, eesti.ca
 19 Jun 2009, Vello Ederma, Siin Ameerika Hääl, Washington (4), Eesti Elu, eesti.ca
 26 Jun 2009, Vello Ederma, Siin Ameerika Hääl, Washington (5), Eesti Elu, eesti.ca
 17 Jul 2009, Vello Ederma, Siin Ameerika Hääl, Washington (6), Eesti Elu, eesti.ca
 07 Aug 2009, Vello Ederma, Siin Ameerika Hääl, Washington (7), Eesti Elu, eesti.ca
 21 Aug 2009, Vello Ederma, Siin Ameerika Hääl, Washington (8), Eesti Elu, eesti.ca
 28 Aug 2009, Vello Ederma, Siin Ameerika Hääl, Washington (9), Eesti Elu, eesti.ca
 13 Sep 2009, Vello Ederma, Siin Ameerika Hääl, Washington (10), Eesti Elu, eesti.ca
 11 Sep 2009, Vello Ederma, Siin Ameerika Hääl, Washington (11), Eesti Elu, eesti.ca
 02 Oct 2009, Vello Ederma, Siin Ameerika Hääl, Washington (12), Eesti Elu, eesti.ca
 16 Oct 2009, Vello Ederma, Siin Ameerika Hääl, Washington (13), Eesti Elu, eesti.ca
 06 Nov 2009, Vello Ederma, Siin Ameerika Hääl, Washington (14), Eesti Elu, eesti.ca

Raadio
Raadiojaamad
Külm sõda
Žilina maakond

Žilina maakond on 1. järgu haldusüksus Slovakkias. Asub riigi põhjaosas ning piirneb põhjas Poolaga ja loodes Tšehhiga.

Piirkond on mägine, sest asub Lääne-Karpaatides. Kõrgeim tipp on idapiiril asuv 2494,7 m kõrgune Kriváň.

Maakond jaguneb halduslikult üheksaks ringkonnaks:
 Bytča ringkond
 Čadca ringkond
 Dolný Kubíni ringkond
 Kysucké Nové Mesto ringkond
 Liptovský Mikuláši ringkond
 Martini ringkond
 Námestovo ringkond
 Ružomberoki ringkond
 Turčianske Teplice ringkond

Maakonnas on 315 kohalikku omavalitsust, neist 19 on linnad.

2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas maakonnas 688 851 inimest. Neist 93,1% olid slovakid, 0,6% tšehhid, 0,3% mustlased, 0,1% poolakad ja 0,1% ungarlased. Rahvastiku tihedus oli 101/km², mis on keskmisest (110/km²) veidi madalam. Maakonna keskus ja suurim linn on Žilina, suuremad linnad on veel Martin, Ružomberok ja Liptovský Mikuláš.

Viited

Välislingid 

 http://www.zask.sk

Slovakkia maakonnad
Jaan Pennar

Jaan Pennar (12. juuni 1924 Tallinn – 24. juuli 1996 Rootsi) oli sovetoloog ja raadioajakirjanik.
 
Ta lõpetas 1943. aastal Jakob Westholmi Gümnaasiumi. Ta lahkus aastal 1943 Soome ja sealt edasi Rootsi, aastatel 1944–1945 õppis ta Uppsala Ülikoolis. 

Aastal 1945 asus ta USA-sse. Ta omandas aastal 1955 Princetoni ülikoolis politoloogiadoktori kraadi, sidus oma töö suuremal või vähemal määral sovetoloogiaga, kaasa arvatud Nõukogude Liidu küsimuste nõuandjana reas teaduskeskustes, mis ameeriklaste vabastuspoliitika projektide raames loodi kommunismiuuringuiks. 

Pennar on olnud ka kõrgetel kohtadel RFE–RL-is Münchenis. Aastail 1984–1989 oli ta Vabadusraadio (RL-i) mittevene osakondade direktor. 

Ta suri raske haiguse järel suvel 1996 Rootsis.

Looming
Üks tema erialasid oli NSV Liidu ja araabia maade suhted, samuti Nõukogude Liidu muud välissuhteid, rahvuslus ja hariduselu. 
raamatu "The USSR and the Arabs" autor 
koos Tõnu Parmingu ja Peep Rebasega oli ta üks 1975. aastal New Yorgis ilmunud raamatu “Estonians in America 1627–1975” autoreid

Mälestuse jäädvustamine
Harrimani Instituudi juures USA-s New Yorgi linnas on Jaan Pennari nimeline stipendiumifond.

Isiklikku
Ta sündis 1924. aastal Tallinnas eesti-vene perekonnas,

Tema esimene abikaasa oli araablanna Margaret ning neil on tütar Karen. tema teine abikaasa  1979. aastast oli ajakirjanik Eva Merike Kangro-Pennar.

Välislingid

Eesti politoloogid
Jakob Westholmi Gümnaasiumi vilistlased
Korporatsioon Rotalia liikmed
Eestlased Ameerika Ühendriikides‎
Eestlased Saksamaal‎
Sündinud 1924
Surnud 1996
Eesti raadioajakirjanikud
Markus Larsson

Markus Larsson (sünninimi Raivo Ojasaar; sündinud 19. augustil 1947 Tallinnas) on ajakirjanik.

Kutselt araabia keele õpetaja jõudis KGB agentuuri kaudu ajakirjandustööle ja lõpuks põgenes perega Rootsi kaudu Läände. Aastatel 1996–2004 oli Larsson Ameerika Hääle Eesti osakonna juhataja; viimane positsioon oli sama raadio Aasia osakonna nõuniku koht. Aastast 2005 elab perega Eestis.

Agenditöö 
Ojasaar–Larsson on töötanud ka giidi-tõlgina ja Eesti Televisiooni propagandasaadete peatoimetuse toimetajana. 

NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee välisluure ülesandel külastas Soomet ja Süüriat ning kutsuti 1980. aastal n-ö TASS-i käsutusse. 

Aastatel 1981–1986 tegutses ta Nõukogude Liidu ametliku uudistetalituse akreditatsiooni katte all, kuni kadus mais 1986 Helsingi TASS-i korrespondendi kohalt vene diplomaatidele teadmata suunas koos kahe alaealise pereliikme ja abikaasaga, kes oli töötanud NSV Liidu Helsingi saatkonna telefonistina. 

Ojasaar oli aastatel 1983–1986 KGB ja CIA topeltagent. Tema edasist käekäiku kattis mõneks ajaks salapära, kuni USA ametliku välisraadio Ameerika Hääle eestikeelsete saadete toimetus täienes 1990. aastal värske meeshäälega, mida tutvustati kui Markus Larssoni oma ja milles tema kunagised kolleegid Tallinnas tundsid ära Raivo Ojasaare. Ojasaare perekond oli vahepeal omandanud USA valitsuse abiga uue identiteedi.

Eesti ajakirjanikud
Luurajad
KGB töötajad Eestis
Sündinud 1947
Sagedus

Sagedus on võrdsete ajavahemike tagant korduvate sündmuste (füüsikas enamasti võngete, impulsside vmt) arv ajaühikus.

Sageduse tähis füüsikalise suurusena on f, mis tuleneb ladina sõnast frequentia ("arvukus, rohkus, rahvahulk"). Mõnikord, näiteks valguslaine kirjeldamisel on sageduse tähisena kasutusel kreeka täht nüü .

Sageduse ühik SI-süsteemis on herts (Hz): 1 sündmus sekundis on 1 herts. Pöörlevate mehaaniliste seadmete pöörlemissageduse traditsiooniline ühik on pöörete arv minutis, inglise keeles revolutions per minute, lühendina r/min või rpm. 60 rpm = 1 Hz.

Perioodilise protsessi sagedus on leitav järgmisest valemist:

kus T on periood.

Laine sagedus 

Laine on ruumis leviv võnkumine.  Selle sagedus  on pöördvõrdelises sõltuvuses lainepikkusest . Täpsemalt võrdub sagedus laine levimiskiiruse  ja lainepikkuse jagatisega:

Vaakumis leviva elektromagnetilise kiirguse korral on kiiruseks valguse kiirus . Helilainete puhul on selleks helikiirus (õhus umbes 330 m/s).

Vaata ka 

 Võnkesagedus
 Ringsagedus
 Harmooniline võnkumine
Sagedusriba

Lained
Akustika
Füüsikalised suurused
Bhutani vapp

Bhutani vapp on Bhutani ametlik vapp.

Kirjeldus
See on ringikujuline.

Ta kujutab kahte ristatud teemantpiksenoolt lootose kohal. Piksenoolte kohal on kalliskivi ja kummalgi küljel kõuedraakon.

Tõlgendus
Piksenooled kujutavad ilmaliku ja vaimuliku võimu vahelist harmooniat. Teise tõlgenduse järgi sümboliseerivad piksenooled valitsejat ja tema võimu.

Piksenoolte kohal olev päikesevari sümboliseerib Bhutani rahva vaimulikku kaitset.

Lootos sümboliseerib rahu ja puhtust.

Isane ja emane kõuedraakon tähistavad Bhutani dzongkhakeelset nime Drukyuel 'Draakonimaa'. Nad keerlevad ümber piksenooltest ratta.

Ajalugu
Vapp on käibel 1980. aastast.

Vaata ka
Bhutani lipp
Bhutani õhuväeembleem

Bhutani sümboolika
Vapid riigiti
Theoderich Suur

Theoderich Suur (454 – 30. august 526) oli idagootide kuningas alates 488. aastast  ning läänegootide regent alates 511. aastast kuni surmani.

Nooruses oli Theoderich elanud Ida-Rooma riigis ning oli seetõttu suhteliselt haritud ning Rooma kultuuripärandit austav valitseja.

Aastal 489 tungis Theoderich idagootide eesotsas Itaaliasse, kus võitles germaanlase Odoakeriga, kes oli viimase Lääne-Rooma keisri kukutanud ning end Itaalia kuningaks kuulutanud. 492. aastal sõlmisid Theoderich ja Odoaker lepingu, millega pidid hakkama koos Itaaliat valitsema. Kuid juba järgmisel aastal lasi Theoderich Odoakeri tappa ning sai Itaalia ainuvalitsejaks, resideerides Lääne-Rooma viimases pealinnas Ravennas. Ta toetas antiikpärandi säilitamist ning püüdis lahus hoida ka roomlasi ja idagoote, keelates nendevahelised abielud. Theoderich oli oma aja silmapaistvamaid barbarite kuningaid, kes suutis muuhulgas peatada ka frankide ekspansiooni lõunasse, sõlmides selleks liidu läänegootidega.

Theoderich rajas Itaalias tugeva Idagootide riigi, ent sellele vaatamata ei suutnud tema järglased seista eriti edukalt vastu Justinianus Suure sissetungile, mistõttu Itaalia langes  mõneks ajaks taas Ida-Rooma riigi kätte, sest tema üritus moodustada germaanlaste ühisrinnet Ida-Rooma vastu kukkus Chlodowechi vastuseisu tõttu läbi.

Vaata ka
Theoderichi mausoleum

Lääne-Rooma keisririik
Monarhid
Sündinud 454
Surnud 526
Idagootide kuningriik
Gudrun Schyman

Gerd Gudrun Maria Schyman (sündinud 9. juunil 1948 Täbys) on Rootsi poliitik. Ta oli Rootsi Vasakpartei liider 1993 kuni jaanuarini 2003, kui ta sunniti maksupettuse pärast tagasi astuma. Ta lahkus parteist 2004, et pühenduda täielikult poliitikas feminismile. Ta on Rootsi parlamendi liige. 

Schyman alustas oma poliitilist karjääri organisatsioonis Marxist-Leninistiska Kampförbundet. Pärast NSV Liidu kokkuvarisemist valiti ta Kommunistide Vasakpartei (Vänsterpartiet Kommunisterna) esimeheks. Hiljem muutus partei Vasakparteiks (Vänsterpartiet).

Schyman suurimaks saavutuseks peetakse tema valijatele pühendumust, mis kahekordistas Vasakparteist parlamenti pääsenute arvu. Tema valitsemisajal muutus Vasakpartei valitsevaks ideoloogiaks feminism. Oktoobris 2004 tegi ta ettepaneku, et mehed peaksid maksma nn. meeste maksu, et tasuda koduse vägivalla eest.

2005. aastal aitas ta asutada parteid Feministlik Initsiatiiv, mis osales 2006. aasta parlamendivalimistel, kuid kogus vaid 0,7% valijate toetuse ega pääsenud parlamenti.

Rootsi poliitikud
Feministid
Sündinud 1948
Theoderich

Theoderich on mitme tuntud isiku nimi:
Theoderich Suur, idagootide kuningas 471–526
Theoderich ehk Theodoricus, vastupaavst 1100–1101 
Theoderich ehk Theodoricus, Mõõgavendade ordu asutaja ja Eestimaa piiskop 1211–1219
Theoderich Strabo oli Rooma väejuht 5. sajandil
Theoderich Püha oli Cambrai piiskop
Theoderich oli hagiograaf ja abt
Theoderich Luccast ehk Teodorico Borgognoni oli dominikaani munk ja kirurg
Theoderich von Buxhövden oli piiskop Alberti vend, von der Roppi suguvõsa asutaja
Theoderich oli Mõõgavendade ordu liige
Theoderich oli Läti Henriku kaaslane, preester 
Theoderich oli piiskop Alberti tõlk

Vaata ka
Theoderich I, läänegootide kuningas aastatel 418–451
Theoderich II

Theuderich
Dietrich
Antikommunism

Antikommunism on kommunistliku (sealhulgas stalinistliku) maailmavaate vastane maailmavaade, mis tekkis juba enne sotsialistlikke riike 19. sajandi lõpul, kui kommunistlik ideoloogia välja kujunema hakkas ja arvestatavaks poliitiliseks jõuks sai.

Pärast Nõukogude Liidu lagunemist on antikommunistide püüdeks sotsialistlikes režiimides demokraatiapüüdluste toetamine. Rahvusvaheline antikommunistlik liikumine ühendab paljusid erineva maailmavaatega inimesi.

Tuntud antikommuniste 

Francisco Franco
Adolf Hitler
Ronald Reagan
Joseph McCarthy
Benito Mussolini
Hjalmar Mäe
Augusto Pinochet
Margaret Thatcher

Antikommuniste, kes on ühtlasi ka antifašistid 

Albert Camus
Winston Churchill
Václav Havel
Johannes Paulus II
Ayn Rand
Aleksandr Solženitsõn
Lech Wałęsa

Vaata ka 

Antifašism

Kirjandus 
 Torben Gülstorff: Warming Up a Cooling War: An Introductory Guide on the CIAS and Other Globally Operating Anti-communist Networks at the Beginning of the Cold War Decade of Détente (Cold War International History Project Working Paper Series #75), Washington 2015.

 
Poliitilised liikumised
Hrazdani jõgi

Hrazdan (armeenia Հրազդան) on jõgi Aasias Armeenia mägismaal. Algab Sevani järvest. Ülemjooksul voolab mägijõena läände, seejärel edelasse. Alamjooksul voolab Ararati tasandikul lõunasse, suubub vasakult Araksisse. Jõe kaldal asub Jerevan.

Kura jõgikond
Armeenia jõed
Vabaabielu

Vabaabielu on ametlikult registreerimata abielu.

Eestis puudub registreerimata kooselul juriidiline kaitse. Mõnes Euroopa Liidu riigis on vabaabielu võrdsustatud registreeritud abieluga.

Viited

Perekond
Abielu
Tver

Tver (vene Тверь) on linn Venemaal, Tveri oblasti keskus. Asub kohas, kus Tmaka ja Tvertsa jõgi suubuvad Volga jõkke. Geograafilised koordinaadid on 56°52' N, 35°54' E.

Ajalugu 
Linn asutati 1135. aastal. Algul kuulus Novgorodi ja 1209. aastast Vladimiri-Suzdali valdusse. Linn hävitati 1238. aastal mongolite-tatarlaste poolt.

, Tveri vürst
1247. aastast oli Tveri vürstiriigi keskus ning Tveri vürst osales Moskva vürstiga võimuvõitluses Vene alade valitsemise pärast Kuldhordi valitseja jarlõki all. Kuni 1331. aastani valitses suurkhaani Uzbeki jarlõki alusel Vene alasid Tveri suurvürst Aleksandr Mihhailovitš.     
  
1485. aastal läks vürstkond Moskva suurvürstiriigi koosseisu.

Aastatel 1931–1990 kandis nime Kalinin.

Haldusjaotus

Rajoonid
Halduslikult jaguneb linn neljaks rajooniks. 2004. aastal liideti Tveriga Sahharovo alev, mis asub linnast kirdes ja millel pole linnaga ühist piiri.

Majandus 

Linna tähtsamad tööstusharud on masinaehitus (raudteevagunid, ekskavaatorid) ja toiduainetetööstus.

Vaata ka 
 Tveri raudteesild
 Starovolžski sild
 Novovolžski sild

Viited

Välislingid 

 Tveri koduleht

Tveri oblasti linnad
Rahvusvaheline naistepäev

Rahvusvahelist naistepäeva tähistatakse iga aasta 8. märtsil.    
  
Naistepäev on ÜRO tähtpäevade nimistus ja ta on tuntud mitmel pool maailmas. Sel päeval korraldatakse vägivallavastaseid aktsioone, rahvusvahelisi foorumeid, kriisikeskuste abistamist. See on päev, mil räägitakse naiste muredest ja probleemidest.

Ajalugu 
Rahvusvahelise naistepäeva tähistamise algust on seostatud 1848. aasta reformidega Ameerika Ühendriikides, kui naised said mitmeid õigusi ja vabadusi. Veel on tähtpäeva seostatud 1908. aastaga, kui New Yorgi tekstiilivabriku streikijad nõudsid endale paremaid töötingimusi. Täiesti juhuslikult puhkenud tulekahjus hukkus 123 naist ja 23 meest ning see käivitas suurema töölisliikumise oma õiguste eest. 

1909. aastal tegi kommunist Rosa Luxemburg ettepaneku selle (või ka mõlema nimetatud) juhtumi meenutamiseks tähistada 8. märtsi rahvusvahelise naiste solidaarsuse päevana. Rahvusvahelise Naistesekretariaadi esinaine kommunist Clara Zetkin soovitas tähistada naistepäeva 1910. aastal Kopenhaagenis II rahvusvahelisel naissotsialistide konverentsil.

1911. aastal tähistati naistepäeva Saksamaal, Austrias, Šveitsis ja Taanis, 1913. aastal ka Venemaal.

Naistepäev Nõukogude Liidus 

Naistepäev integreeriti uue ja neutraalse pühana kohe Nõukogude Liidus tähistatavate pühade hulka. Peagi algas selle äge politiseerimine. 1930. aastatel hakati päeva ajakirjanduse toetusel laialt tähistama, 1936. aastast algas emarolli väärtustamine ja emakangelaste kujundamine, emadusest ja emadest kirjutamine ja konkreetsete isikute esiletõstmine. Venemaal kujunes kiiresti välja emakultus. Aga ega ainult seal: Teise maailmasõja eel ja ajal oli emadus hinnatud muudeski riikides ja samasugune propaganda käivitatud näiteks Saksamaal.

Seda päeva tähistati riikliku tähtpäeva või koguni riigipühana peaaegu kogu nõukogude aja vältel. 8. mail 1965 kuulutas NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidium rahvusvahelise naistepäeva puhkepäevaks. Naistepäev tähendas koosviibimisi töökohtades ja pidu pereringis. East ja staatusest sõltumata kingiti naistele ja tüdrukutele lilli. Nagu vanade kevadtalviste naistepühade puhul, oli ideaaliks, et naiste töö teevad sel päeval mehed. Osteti torti ja kingiti lilli. Üsna lahutamatult kuulus selle päeva juurde ka pidulik jook.

Naistepäev Eestis 

Eestis asendus Nõukogude okupatsiooni ajal naistepäevaga Eesti Vabariigis riiklikult, kuid ka pereringis tähistatud emadepäev, mil lapsed valmistasid emadele ja vanaemadele kingitusi. 1960.–1980. aastatel saadeti naistepäeval massiliselt tervitus- ja õnnitluskaarte, mida oli pühade eel laialt müügil. 

Eestis oli naistepäev viimati riigipüha 1990. aastal.

Riigikogu lükkas 23. oktoobril 2001 napi häälteenamusega tagasi opositsiooniparteide ettepaneku kuulutada 8. märts riiklikuks tähtpäevaks. 

Kui 1990. aastatel suhtuti naistepäeva pila ja paroodiatega, siis juba kümnendi lõpul muutus päev uuesti aktuaalseks. Taas sai tavaks viia sõpradele ja töökaaslastele lilli ja ühiselt midagi pidulikumat ette võtta.

Vaata ka 
Feminism

Viited 

Tähtpäevad
Feminism
Perm

Perm (vene Пермь) on linn Venemaal, Uuralite eelmäestikus, Kama jõe ääres, Permi krai keskus. Linnas on palju rasketööstuse ettevõtteid ja Kama HEJ.

Ajalugu 

Linn asutati 1781 Brjuhhanovo küla kohale. Aastatel 1940–1957 kandis nime Molotov. 1916 avati Permi Riiklik Ülikool.

14. septembril 2008 kukkus Permis maandumisel alla lennufirma Aeroflot tütarettevõttele Aeroflot-Nord kuulunud reisilennuk Boeing 737-500, mis oli teel Moskvast Permi. Lennuki pardal viibis 88 inimest, kes kõik hukkusid. 

5. detsembril 2009 toimus ööklubis "Lombakas hobune" tulekahju, mille tagajärjel hukkus koha peal üle 100 inimese, koos hiljem haiglates surnutega ulatus ohvrite arv 156-ni.

Rahvastik 

Permi elanike arvu arengut kajastab allolev tabel:

Aastal 1979 sai Permist Venemaa üheksas miljonilinn, kuid 2003. aastal langes elanike arv taas alla miljoni peamiselt negatiivse loomuliku iibe tõttu (2002. aastal –4,8‰; 2006. aastal –3,7‰, 2007. aastal –3,1‰). 88,6% elanikest on venelased, 4,3% tatarlased.

Linn jaguneb halduslikult 7 linnaosaks (rajooniks) ja Novõje Ljadõ aleviks.

Sport
Permis tegutsevad jalgpalliklubi Permi Amkar ja korvpalliklubi Ural Great.

Viited

Välislingid 

Permi koduleht

Permi krai linnad
Teokraatia

Teokraatia (kreeka keeles θεοκρατία theokratia < θεός theos 'jumal' + κρατεῖν kratein 'valitsema') on valitsusvorm, mille puhul valitsejat peetakse kas jumalaks või jumala asemikuks maa peal. 

Teokraatia puhul on valitsusel (riigil) religioosne legitiimsus, sest riik on üles ehitatud ja toimib vastavalt jumalikule tahtele. Religioon annab kuninga või poliitilise eliidi võimule religioosse legitiimsuse.

Tänapäeval on teokraatia kehtiv riigivalitsemise vorm ainult Vatikanis, mida juhib paavst. Varem on teokraatia olnud näiteks Tiibetis 17. sajandist kuni 1959. aastani.

Islam ja teokraatia 

Muslimite religioonikäsitlusse kuulub palju sellist, mida kristlane peab ilmaliku elu valdkonda kuuluvaks. Islam ei tunnista ilmaliku ja vaimuliku lahutamist. Muhamedi rajatud ühiskond oli juba teatud määral teokraatia. Muhamedil polnud vaja vaeva näha valitsejate soosingu võitmiseks, nii nagu kristlased seda esimeste sajandite jooksul Rooma riigis tegema pidid. Muhamed võitis vastupanu osutavad hõimud küllalt kiiresti, pealegi oli riiklik korraldus tollal Araabia poolsaarel nõrgalt arenenud. Muhamedi järel kujunes kalifaat teokraatiaks. Kaliif valvas usujuhtide imaamide abiga Koraani käskude täitmist ning ilmalikku võimu teostas sultan. Paljudes islamimaades taotleb ilmaliku võimu kandja ka kõrgeimat vaimulikku autoriteeti.

Tänapäeva ühiskonnas toetavad sunniidid valitsevat ühiskondlikku süsteemi, šiiidid on aga tunduvalt radikaalsemad nii sise- kui ka välispoliitikas.

Egiptus 

Egiptuses sai 1956 presidendiks Gamal Abdel Nasser, kes moodustas 1958 Araabia Ühinenud Vabariigi, mis alguses oli liitriik Süüriaga. Põhiseadus annab islamile riigiusundi staatuse. Nasser ei lõhkunud islami nõutud poliitika ja religiooni ühtsust. Ta üritas araabiasotsialismi abil läbi viia uuendusi, mis tuginevad Koraanile. Araabiasotsialismi aluseks on Koraani kuulutus vendlusest. Almuste jagamise nõuet käsitatakse sotsiaalpoliitikana ning püha sõda on võitlus ebaõigluse ja ülekohtu vastu. Ka president Anwar Sadat tõlgendas islamit kui õigluse ja võrdõiguslikkuse religiooni. Egiptuseski on islami positsioon viimastel aastatel tugevnenud. Nähtava kuju on see saanud fanaatilise ja Sadati-vastase Muslimite Vennaskonna tegevuse elavnemises. Vennaskonnal on mõjuvõimu ka Sudaanis ja Süürias.

Iraan 

Šahh Reza Pahlevi püüdis muuta Iraani mõnekümne aastaga rikaste naftamaardlate abil juhtivaks tööstusriigiks. Kuid ta kõrvaldas liiga järsult islami ja selle juhtide mullade ja ajatollade autoriteedi, samas ei saavutanud kiire läänestumine masside poolehoidu. Riigiusundi positsioonil asuv šiiitlus on traditsiooniliselt aldis uuendustele ja revolutsioonilistele muudatustele. Sellele toetub ka ajatolla Rūḩollāh Khomeynī juhitud liikumine, mis pagendas šahhi 1978 riigist ning mis üritab sellest ajast saadik Iraani muuta islamivabariigiks.

Vaata ka

Autokraatia
Demokraatia
Kalvinism
Monarhia
Oligarhia
Šariaat
Vabariik

Valitsemisvormid
Religioon
Volgograd

Volgograd (vene 'Volga linn', 1925–1961 Stalingrad) on oblastilise alluvusega linn Venemaal Volga jõe ääres, Volgogradi oblasti halduskeskus.

Volgograd on kangelaslinn.

Ajalugu 

Linn sai alguse 1589 Tsaritsõni kindluse rajamisest Venemaa lõunapiiri kaitseks. Tsaritsõni nime seostatakse Tsaritsa jõe nimega. Seda omakorda on arvatud pärinevat turgikeelsetest sõnadest sarı su ('kollane vesi') või sarı sin ('kollane saar'). Teise seletuse järgi pärineb see Kasaaride kaganaadi pealinna nimest, mis oli Sarığşın. Rahvaetümoloogia tõttu on venekeelne nimi vormunud sõna царица ('tsaarinna') järgi.

Kodusõja ajal 1918–1920 toimusid linna pärast ägedad lahingud.

Aastani 1925 kandis nime Tsaritsõn (Царицын) ja 1925–1961 Stalingrad (Сталинград).

Teise maailmasõja ajal toimus linnas Stalingradi lahing, mille käigus linn tehti maatasa.

29. detsembril 2013 toimus raudteejaamas plahvatus, mille tagajärjel sai surma vähemalt 15 ja vigastada veel 40 inimest.

Rahvastik 

Volgograd oli aastatel 1989–1998 ja 2002–2003 miljonilinn, kuid negatiivse iibe tõttu langes elanike arv alla miljoni. 1. jaanuaril 2010 oli arvestuslik elanike arv 979 617. Märtsis 2010 liideti linnaga mitu linnalähedast alevit ja küla eesmärgiga säilitada miljonilinna staatus eeloleval rahvaloendusel. Selle tulemusel kasvas arvestuslik elanike arv 1,017 miljonini.Linna pindala kasvas 565 km²-lt 881,55 km²-ni. Volgograd on pindalalt Venemaa kolmas linn Moskva ja Peterburi järel.

Viited

Välislingid 

 Volgogradi linnavalitsuse portaal

Venemaa linnad
N'Djamena

N'Djamena (prantsuse (ka Ndjamena, N'Djaména, Ndjaména); araabia نجامينا (Njāmīnā)) on Tšaadi pealinn ja Chari-Baguirmi prefektuuri halduskeskus. 

Linn asub Tšaadi ja Kameruni piiri lähedal Chari jõe ääres. 

Linna elanike arv on 721 000 (2005. aasta hinnang).

Ajalugu 

Linna asutasid prantslased 1900. aastal. Aastal 1960 ta sai iseseisva Tšaadi pealinnaks. 

Aastani 1973 kandis linn nime Fort Lamy (ka Fort-Lamy) . 

1970ndatel sai linn kannatada kodusõjas.

13. aprillil 2006 tungisid relvastatud opositsioonijõud (Ühinenud Rinne Demokraatliku Muutuse Eest)  N'Djamena eeslinnadesse, kuid valitsusarmee suutis nad tagasi lüüa. Vähemalt 350 inimest sai lahingus surma.

Linnas asub Tšaadi Rahvusmuuseum, 1972 asutatud Tšaadi Ülikool ja rahvusvaheline lennuväli. 

Üle poole elanikest on kirjaoskamatud.

Pealinnad
Tšaadi linnad
Novosibirsk

Novosibirsk on elanike arvult Venemaa kolmas linn, Novosibirski oblasti keskus. Asub Lääne-Siberi lauskmaa kaguosas, Obi jõe kaldal.

Kliima 

Mandrilise kliimaga linnas on talvel väga külm (jaanuaris keskmiselt −16 °C) ja suvel soe (juulis keskmiselt 20 °C). Õhutemperatuuri absoluutne maksimum on 38 °C, absoluutne miinimum oli 1915. aasta jaanuaris, kui õhutemperatuur langes kuni −51,1 °C.

Sademetehulk on keskmiselt 442 mm aastas.

Ajavöönd 
Alates 24. juulist 2016 on Novosibirskis kasutusel Krasnojarski aeg (UTC+7 ehk Venemaal MSK+4).

Kuni 1958. aastani oli linn kahes eri ajavööndis. Obi parem- ja vasakkaldal oli tunniajaline kellavahe. Pärast on linn olnud nii Krasnojarski kui ka Omski ajavööndis (UTC+6).

Ajalugu 

Linn asutati 1893. aastal kohta, kus Siberi raudtee ületas Obi jõge. 

Aastatel 1895–1926 kandis asula keiser Nikolai II järgi ametlikult nime Novo-Nikolajevsk (sidekriipsu aga enamasti ei kasutatud). 1926. aastal sai linna nimeks ametlikult Novo-Sibirsk, kuid samuti on sidekriips aja jooksul kaotsi läinud.

Aastal 1903. aastal sai ta linnaõigused.

Rahvastik 
Novosibirsk on elanike arvult Venemaa kolmas linn. 2010. aasta rahvaloenduse esialgsetel andmetel elab linnas 1 473 730 inimest, mis on 4,6% võrra rohkem kui rahvastikuregistris.

Novosibirskis elab üle 80 rahvuse esindajat. Enamik on venelased (93,8%), rahvusvähemustest paistavad silma sakslased, ukrainlased, siberi tatarlased, juudid ja valgevenelased. Linnas elavad ka poolakad, korealased, soomlased, burjaadid, armeenlased, aserbaidžaanid, tadžikid ja muud.

Teadus ja haridus 

Novosibirski linnaosas Akademgorodokis asub Novosibirski Riiklik Ülikool ja kümneid teaduslikke instituute. Kokku on linnas 47 kõrgemat õppeasutust.

Tööstus 

Linnas asub Novosibirski HEJ. Linnas on palju masinatööstuse ja metallurgiaettevõtteid.

Transport 

Linn on tähtis raudteesõlm. Novosibirski pearaudteejaam on üks suuremaid Venemaal. Linnas on kaks lennujaama: Tolmatšovo rahvusvaheline lennujaam ja Severnõi lennujaam, lisaks on olemas Jeltsovka lennuväli.

Novosibirsk oli Moskva ja Peterburi järel kolmas linn Venemaal, kus avati metroo (1985). Lisaks bussiliinidele töötab 20 trolli- ja 18 trammiliini.

Välissuhted

Konsulaadid 
Novosibirskis asub Venemaa Välisministeeriumi Esindus.

Välismaade konsulaadid Novosibirskis:

Sõpruslinnad

Vaata ka
 Venemaa Teaduste Akadeemia Siberi osakond

Viited

Välislingid 

 Novosibirski linnavalitsuse veebileht

Venemaa linnad