joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Anguilla

Anguilla on Suurbritannia meretagune ala, millel on omavalitsus. Ta hõlmab Anguilla saare, Sombrero ning hulga teisi saarekesi, mis moodustavad kõige põhjapoolsema osa Väikeste Antillide Tuulepealsetest saartest Kariibi mere ja Atlandi ookeani vahel. 

Anguilla kuulub ajavööndisse maailmaaeg –4.

Anguilla on Suurbritannia meretagune ala. Riigipeaks on Suurbritannia monarh (praegu Charles III), keda esindab saarel kuberner.

Valitsusjuht on kohapeal valitav peaminister (chief minister).

Ametlik keel on inglise keel.

Sümbolid ja tähised

Anguilla deviis on Each Endeavouring, All Achieving. 

Üladomeen on .ai

Majandus

Rahaühik on Ida-Kariibi dollar (XCD).

Vaata ka
Anguilla Vabariik
Suurbritannia pass (Anguilla)

Viited 

Suurbritannia meretagused alad
Ameerika maad
Araabia keel

Araabia keel (اللغة العربية ehk عربي aarabiun) on afroaasia keelkonna semiidi keelerühma lõunakesksemiidi keelte hulka kuuluv keel. 

Araabia keel on suurima kõnelejate arvuga semiidi keel. 

Seda kõneleb 422 miljonit inimest Lähis-Idas ja Põhja-Aafrikas. 

Araabia keelt kõnelesid algselt beduiinid Araabia poolsaarel. 

7. sajandil kujunes araabia kirjakeel. Kui tekkis Araabia kalifaat, levis araabia keel koos islamiga ja araabia kultuuriga naabermaadele. 

Vanast kirjakeelest lähtunud araabia ühiskeel on tänapäeval araabia maade riigikeel. Selles keeles toimub kooliõpetus, ilmuvad ajalehed ja raamatud. Rahvakeel on eri maades erinev. 

Araabia kiri koosneb 28 peamiselt kaashäälikumärgist. 

Euroopa keeltesse on araabia keelest laenatud palju sõnu, näiteks alkohol, algebra, asimuut, kuup, kohv, tariif, talisman.

Riigid, kus on riigikeeleks araabia keel

Välislingid 

Araabia keelest pärit sõnad EKI teatmikus
Araabia nimed EKI teatmikus
Axel Julius De la Gardie

Krahv Axel Julius De la Gardie  (12. veebruar 1637 Stockholm — 28. mai (17. mai) 1710 Stockholm) oli Rootsi väejuht ja riigitegelane, feldmarssal (1675), Läckö ja Kuressaare krahv ja Ekholmeni vabahärra; Hiiumaa, Tarvastu, Friberg-i, Kokemäki, Autis-e ja Tullgarni härra.

Ta oli aastast 1674 Rootsi riiginõunik. 

Eestimaa kindralkubernerina 1687–1704 ajas ta kohalikku aadlit soosivat poliitikat, kehtestas Põhjasõja ajal sõjamajanduskorra ja organiseeris Rootsi sõjajõude Eestis.

Perekond

Isa: Jakob De la Gardie (1583–1652), Rootsi väejuht ja riigitegelane

Ema: Ebba Brahe (1596–1674)

Axel Julius De la Gardie abiellus 1664. aastal Stockholmis vabapreili Sofia Juliana Forbusega (1649–1701), kes oli riiginõuniku ja sõjaväelase, vabahärra Arvid Forbuse ja Margaretha Boije tütar. Abielust sündisid:

Adam Carl De la Gardie (1664–1721), Rootsi kindral
Magnus Julius De la Gardie (1668–1741), Rootsi kindralleitnant
 Pontus Fredrik De la Gardie (1669–1717), Rootsi kuninga kammerhärra

Esivanemad

Vaata ka

De la Gardie

Välislingid 
Axel Julius De la Gardie korraldused Eesti Ajalooarhiivi fondides
Väljavõte Eestimaa rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust
Svenskt biografiskt handlexikon (1906), lk. 232
Nordisk familjebok (1907), lk. 60
Peter Wieselgren, Jakob Gustaf De la Gardie DelaGardiska archivet (1837), lk. 131-141

Rootsi feldmarssalid
Axel Julius
Põhjasõda Eesti alal
Sündinud 1637
Surnud 1710
Antsla

Antsla on vallasisene linn Antsla vallas Võru maakonnas. Linnaõigused sai Antsla aastal 1938 ja vallasisene linn sai sellest 1999. aasta haldusmuudatusega, mille käigus Antsla linn ühines Antsla vallaga.

2020. aasta alguse seisuga elas linnas 1276 inimest.

Ajalugu 
Antsla nime on väikeste variatsioonidega esmakordselt mainitud 14. sajandi algul – praeguses Vana-Antslas asuv Antsla vasallilinnus kandis saksa keeles nime Anzen.

1601. aastal vallutasid rootslased terve rea linnuste hulgas ka Antsla.

1602. aasta jaanuaris asus Antsla linnuses suurhetman Jan Zamoyski juhitud poolakate väekoondise peakorter.

18. sajandil ehitati linnuse asemele Vana-Antsla mõis, mille kõrvale rajati 12 ha suurune liigirikas park (Vana-Antsla park).

Tugeva tõuke piirkonna arengule andis 1889. aastal valminud Valga–Petseri raudtee. Antsla raudteejaam sai nime kahelt lähedal asuvalt rüütlimõisalt Vana-Antsla mõis (Alt-Anzen-Schloß ja Neu-Anzen) ja ühelt Antsla kirikumõisalt (Pastorat Anzen). Koht aga, kus raudteejaam asus, kandis siinse renditalu järgi nime Hauka. Linn kasvaski raudteejaama juures asunud kauplemiskoha ümber. Hauka alevikust sai 1920 Antsla alev ning 1. mail 1938 jõustunud linnaseadusega linnaks.

Elanikke oli 1926. aastal 1295 ja 1939. aastal 1564.

Teises maailmasõjas hävis 55% elamispinnast ning kauplused ja laod.

Aastatel 1950–1959 oli linn Antsla rajooni keskus. Sellel ajal ehitati kultuurimaja, alustati haigla ehitust ning valmis administratiivhoone, mis on praeguse koolimaja vana osa.

Alates 1960. aastatest ehitati vähe (nii tootmisettevõtteid kui ka elamuid).

Antsla linna omavalitsuslik staatus kinnitati aastal 1993.

1994. aastast saadik on Antsla elanike arv pidevalt vähenenud.

Antslas peetakse igal aastal Hauka Laata, mis on pika traditsiooniga Eesti suurim kaupmeeste ja klientide kokkusaamine Eestis.

Inimesed 
Antsla linnas on sündinud EELK praost Joel Luhamets, EELK õpetaja Sulev Sova ja odaviskaja Andrus Värnik.

Antsla Keskkooli on lõpetanud kindralmajor Teo Krüüner, Tartu Ülikooli majandusprofessor Vambola Raudsepp, ajakirjanik Vahur Kersna, poliitik Vilja Toomast, laulja Jaan-Willem Sibul, endine Maa-ameti peadirektor Raivo Vallner, matemaatik Leikki Loone, kirjanikud Margus Konnula ja Jan Beltrán, uroloog Ülo Zirel jt

Loodus
Antslat läbib Lambahanna oja, millel asub Nässmõisa paisjärv.

Pilte

Vaata ka 
Antsla jõgi
Antsla Gümnaasium
Antsla alevivolinike loend 1934
Antsla linnavolinike loend 1939
Antsla kogudus
Antsla Nahksepa palvemaja
Antsla Muusikakool

Viited

Välislingid 

Eesti linnad
Anatole France

Jacques Anatole François Thibault (16. aprill 1844 Pariis – 12. oktoober 1924 Tours) oli prantsuse kirjanik.

1921 sai France Nobeli kirjandusauhinna.

Anatole France sündis raamatukaupmehe perekonnas.

Aastast 1921 kuulus Prantsuse Kommunistlikku Parteisse.

Looming
France oli oma aja teravaimaid ühiskonnakriitikuid. Tema iroonilise põhitooniga loomingus väljendub kõiges kahtlev elutarkus.

Romaanid
 "Sylvestre Bonnard'i roim" (1881; eesti k Toronto 1960)
 "Thais" (1890)
 "Kuningatar Hanejala praeköök" (1893)
 "Nüüdisaegne lugu" (neljaosaline romaan, 1897–1901)
 "Crainquebille" (jutustus, 1901)
 "Pingviinide saar" (1908)
 "Jumalad janunevad" (ajalooline romaan, 1912)
 "Inglite mäss" (romaan, 1914)

Teosed eesti keeles

Seitsmeköiteline teostevalimik
Aastatel 1968–88 ilmus eesti keeles kirjastuse Eesti Raamat väljaandel Anatole France'i seitsmeköiteline teostevalimik. Kõik köited on varustatud Ott Ojamaa põhjalike märkuste ja kommentaaridega. 

 I (1968) "Sylvestre Bonnard'i roim. Punane liilia". Tõlkinud Aita Kurfeldt. Eessõna "Anatole France" lk 5–45: Villem Alttoa
 II (1969) "Thais. Kuningatar Hanejala praeköök". Tõlkinud Marta Sillaots ja Aita Kurfeldt
 III (1971) "Nüüdisaegne lugu I–II: Vallimäe jalakas; Pajuvitstest mannekeen". Tõlkinud Heiti Kaarde
 IV (1972) "Nüüdisaegne lugu III–IV: Ametüstsõrmus; Härra Bergeret Pariisis". Tõlkinud Aino Pärsimägi
 V (1975) "Pingviinide saar. Jumalad janunevad". Tõlkinud Henno Rajandi ja Aino Pärsimägi
 VI (1976) "Inglite mäss. Nooruslugusid". Tõlkinud Ott Ojamaa ja Nora Kaplinski
 VII (1988) "Novellid. Esseed. Kõned". Tõlkinud Aleksander Aspel, Heiti Kaarde, Nora Kaplinski, Leili-Maria Kask, Häidi Kolle, Ott Ojamaa ja Merike Riives

Välislingid 

Prantsuse kirjanikud
Prantsuse Akadeemia liikmed
Nobeli kirjandusauhinna laureaadid
Sündinud 1844
Surnud 1924
Albaania vapp

Albaania vapp on Albaania Vabariigi ametlik vapp. 

Vapiks on punane kuldse äärisega kilp, millel must kahe peaga kotkas. Kotka kohal kuldsete kontuuridega Skanderbegi kiiver.

Praegusel kujul võeti vapp kasutusele 8. juulil 2004.

Vapi ajalugu 

Kui Albaania 1912. aastal iseseisvus, kehtestati riigivapiks kahe peaga kotkas ilma kõrvalmärkideta. Kahe peaga kotkas pärineb Albaania rahvuskangelase Skanderbegi pitserist (Albaania lipp).  

1914 sai Albaania vürstiks Saksa prints Wilhelm zu Wied, kes asetas kotka rinnale Wiedide perekonnavapi kotka ning kotka küünistele neli kuldset välku, need kujutasid Epeirost, millest osa olid saanud Albaania osaks. 

Veel samal aastal sai Albaania vabariigiks ja Wiedide vapp kõrvaldati jälle. Septembris 1914 asetati kotka peade kohale valge täht, kuid 1920. aastal tuldi tagasi ilma kõrvalmärkideta kahe peaga kotka juurde.

1925. aastal sai Albaania presidendiks Ahmed Zogu, ning asetas kotka rinnale Skanderbegi kiivri, rahvuskangelase embleemi. 

Aastal 1929 võttis kuningaks kroonitud Zogu kasutusele uue vapi. Must kahe peaga kotkas asetati punasele kilbile. Kilp lebas vapimantlil, mis tuli Skanderbegi kiivrist. 

Kui Itaalia 1939 Albaania okupeeris, muudeti vappi taas. Kotkas jäi punasele kilbile, kuid Skanderbegi kiiver hõljus nüüd kotka kohal ja kilpi ääristasid kaks liktorikimpu, mis olid ülaltpoolt seotud Savoi sõlmedega ning altpoolt kirjalindiga, millel oli deviis FERT. 

1943. aastal okupeeris Saksamaa Albaania ning taastati 1925. aasta vapp. 

Pärast Albaania vabastamist tuldi algul tagasi musta kotka juurde punasel kilbil, kuid kui 1946. aastal kuulutati välja rahvavabariik, eemaldati punane kilp ning kotka ümber asetati viljapeadest pärg. Viljapeade otste vahel oli kollase äärtega punane viisnurkne täht ning alt hoidis viljapäid koos punane lint, millel oli kuupäev 24. mai 1944. Sel kuupäeval toimus Permetis tolleaegse riigi asutamiskongress.

Pärast kommunistliku režiimi kokkuvarisemist 1992 kõrvaldati kõigepealt täht ja kirjalint ning 22. mail 1993 paigutati must kahe peaga kotkas taas punasele kilbile. 2004. aastal lisati vapile ka Skanderbegi kiiver.

Välislingid 
Albaania vapi kujud ajaloo kestel

Albaania sümboolika
Vapid riigiti
Aleksander Suuman

Aleksander Suuman (õieti Aleksander Suumann; ka Sass Suuman, Suumani Sass; 25. aprill 1927 Metsaküla, Avanduse vald (tänapäeval Käru, Väike-Maarja vald) – 19. aprill 2003 Tallinn) oli eesti luuletaja ja maalikunstnik.

Lõpetas 1958. aastal Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi. Töötas õpetajana Rakveres ning aastast 1958 Tartu Kunstikoolis.

Suuman debüteeris 1963. aastal kassetipõlvkonna teises luulekassetis koguga "Oh seda inimest!", aga 1966. aastal ilmunud "Krähmukirjad" tegid temast ühe nende aastate armastatuima luuletaja.

Alates kogust "Kui seda metsa ees oleks" (1989) muutis Suuman oma luuletamise stiili. Tema luuletused kasutavad graafilisi efekte ning sisaldavad argielulisi tähelepanekuid. 

Suumani loomingut on tõlgitud vene, soome, läti, leedu, kasahhi, usbeki, moldova, armeenia, gruusia ja tšehhi keelde.

Luulekogud
"Oh seda inimest" (1963)
"Krähmukirjad" (1966)
"Valguse kuma sees" (1972)
"Maa paistel" (1975) 
"Meil siin Hüperboreas" (1980) 
"Nofretetega metsas" (1986) 
"Kui seda metsa ees oleks" (1989)
"Viru viirus" (1992) 
"Maniakk puuris" (1993) 
"Targemat ei ole" (1995)
"Neid enam ei tehta" (1997)
"Mälestus on metsast rohelisem" (2000)

Valikkogud
"Sõnad sulavad taevaga ühte" (1977)
"Kaunis on kummaline" (1988)
"Tondihobu tõugud vetikatega" (valikkogu aastatest 1957–2002; 2002)

Tunnustus
 1981 – Juhan Smuuli nimeline kirjanduse aastapreemia ("Meil siin Hüperboreas")
 2001 – Valgetähe V klassi teenetemärk
 2002 – Eesti Kultuurkapitali kirjanduse aastapreemia (luulekogu "Tondihobu tõugud vetikatega")

Isiklikku 
Toomas Suumani, Imat Suumanni ja Aapo Puki isa. 

Elas Tallinnas Kirjanike majas.

Viited

Kirjandus 
 Toomas Liiv, "Aleksander Suuman luuletajana" – Keel ja Kirjandus 1987, nr. 4, lk. 201–204
 Eesti kirjanduse ajalugu, V köide, 2. raamat, Eesti Raamat, Tallinn 1991, lk. 519–522 (ülevaate autor Silvia Nagelmaa) ja bibliograafia lk. 543
 Toomas Liiv, "Kirjutavad koerale: Jessenin ja Suuman" – Looming 1997, nr. 4, lk. 546–551
 Tõnu Õnnepalu, "Kui..." – Looming 2002, nr. 5, lk. 720–741 ja nr. 6, lk. 883–900

Välislingid

 Neeme Korv Lahkus kirjanik Aleksander Suuman, Postimees, 19. aprill 2003
 "Suumani Sass teisel pool ust.", Eesti Päevaleht, 25. aprill 2003
 Jaak Urmet "Suumani Sass näeb elu läbi kunsti", Eesti Päevaleht, 26. aprill 2002
 Marvi Taggo "Suumani Sass on alati eksinud", Eesti Päevaleht, 19. oktoober 2000
 Peeter Künstler Retsensioon Küll ikka mehed luuletavad!, Eesti Ekspress, 23. märts 2000
 Karl Martin Sinijärv "Flink Anette tervitab", Sirp
 Jürgen Rooste ARVUSTUS: Peakokaks Suumani Sass, Eesti Päevaleht, 17. mai 2002 
 Rein Veidemann "Suumani tondihobu abielust tiibhobuga", Postimees, 29. detsember 2002

Eesti luuletajad
Eesti maalikunstnikud
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1927
Surnud 2003
Tartu Kunstikooli õppejõud
Vilsandi inimesed
Argo Moor

Argo Moor (sündinud 18. juulil 1966 Tartus) on eesti maasotsioloog ja kultuuriantropoloog.

Argo Moor propageerib maalähedast ja traditsiooniteadlikku eluhoiakut ja maailmavaadet ning uurib eesti põlistraditsiooni.

Ta on kirjutanud arhailisest maailmatunnetusest, arhailistest uskumustest ja tavadest. Raamat "Nimetu" on figureerinud müügiedetabelites.

Õpetab õppejõuna kultuuriantropoloogiat ja eetikat.

Sotsioloogina on ta osalenud Paide ja Käru valla, Põltsamaa regiooni ja Võru maakonna elanike küsitlustel (1992–1995).

Haridus

1991 – lõpetas Eesti Põllumajandusakadeemia agronoomina.
1995 – kaitses magistritööd "Puud eesti rahvapärimuses".

Töökohad

1991–1994 Eesti Põllumajandusülikooli filosoofia ja sotsiaalteaduste kateedri assistent
1994–1996 Eesti Põllumajandusülikooli filosoofia ja maasotsioloogia instituudi assistent
1996–1996 Eesti Põllumajandusülikooli lektor
2000– Eesti Põllumajandusülikooli maasotsioloogia ja ühistegevuse lektor

Teosed

"Hingepuu: vanade müütide jälgedes" (puude ja inimeste vahelistest seostest, eriti eesti rahvapärimuses; 1998) ISBN 9985-832-65-5 
"Nimetu" (esseekogumik, sealhulgas esseed "Rituaali vägi" ja "Ebainimlikkuse ilu"; 2000) ISBN 9985-9248-4-3 
"Dialoog surmaga – seosed uskumuste, suhtumiste ja moraali vahel" (2003) ISBN 9949-406-04-8

Välislingid
Artikkel "Surmateadlikkus: kas juhitav protsess või traumeeriv kogemus?
Artikkel "Keskkond ja mentaliteet"
Artikkel "Pihlakas on nõiapuu"
Intervjuu hingedepäevast
1 tema tsitaat
Rahvatraditsiooni muutumisest ajas
Puude taga on mets
Ahto Mulla arvamus raamatust "Nimetu"
Arvamus raamatust "Nimetu"
Arvamus raamatust "Nimetu" (Valle-Sten Maiste)
Katkendid raamatust "Nimetu"
Raadio ööülikool

Eesti sotsioloogid
Eesti kultuuriantropoloogid
Sündinud 1966
Anna Levandi

Anna Levandi (neiuna Anna Kondrašova, sündinud 30. juunil 1965 Moskvas) on Vene päritolu Eesti iluuisutamistreener ja endine iluuisutaja.

Karjäär
Ta õppis Moskvas Armee Keskspordiklubi koolis ja lõpetas Moskva Kehakultuuriinstituudi.

Anna Kondrašova võitis 18-aastasena 1983. aasta sügisel Tallinnas peetud NSV Liidu ametiühingute meistrivõistlused ja kuulus hiljem Nõukogude Liidu iluuisutamiskoondisse naiste üksiksõidus. 

Tema suurim saavutus oli maailmameistrivõistluste hõbemedal 1984. aastal.

Sarajevo olümpiamängudel sai ta 5., Calgary olümpiamängudel 8. koha. Euroopa meistrivõistlustelt võitis ta 1984, 1986, 1987 ja 1988 pronksmedali. 5 korda tuli ta Nõukogude Liidu meistriks.

Tema treenerid on olnud Eduard Pliner ja Stanislav Žuk.

Anna Levandi on töötanud iluuisutamistreenerina Norras, Soomes, Rootsis ja Eestis. Alates 1999. aastast on Tallinna Jääspordikooli treener ja õppealajuhataja ning Anna Levandi Iluuisutamisklubi peatreener. Ta on Rocca al Mare uisukooli direktor ja treener.

17. detsembril 2002 avati Premia jäähall, mis valmis Anna ja Allar Levandi eestvedamisel.

Tema õpilased on olnud Elena Glebova, Helery Hälvin ja Natalja Zabijako, Eva-Lotta Kiibus.

Poliitiline ja ühiskondlik tegevus
Anna Levandi kuulub Isamaaliitu ja kandideeris 2002. aasta kohalikel valimistel Tallinnas Haabersti ringkonnas.

Alates 21. juunist 2007 on Anna Levandi ka Ühiskondliku Leppe Sihtasutuse nõukogu liige.

Tunnustus
 2000 – Eesti Kultuurkapitali kehakultuuri ja spordi sihtkapitali aastapreemia (iluuisutamistegevus)
 2005 – Eesti Kultuurkapitali kehakultuuri ja spordi sihtkapitali aastapreemia (Eesti iluuisutamise taassünnile kaasaaitamine)
 2007 – aasta naine
 2008 – Tallinna Spordiliidu aasta treener 
 2008 – Tallinna teenetemärk
 2009 – Valgetähe III klassi teenetemärk 
 2010 – Eesti Kultuurkapitali kehakultuuri ja spordi aastapreemia (Eesti iluuisutamise edendaja ning Euroopasse viija)
 2017 – Eesti Olümpiakomitee teenetemärk
 2020 – aasta treener

Isiklikku

Ta on abielus Allar Levandiga, kellega tutvus Calgary olümpiamängude ajal. Neil on pojad Anders, Armand ja Arlet. 

Anna Levandi valdab eesti, vene, inglise, norra ja soome keelt.

Viited

Välislingid 
 
 Anna Levandi Iluuisutamisklubi
 Anna Levandi: venelane, keda Eestis kõige rohkem armastatakse. Eesti Ekspress, 7. märts 2009
 AjaPeegel: Venelanna, kes armus eestlasesse

Venemaa iluuisutajad
Eesti iluuisutamistreenerid
Valgetähe III klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1965
Annie Dillard

Annie Dillard (sündinud 30. aprillil 1945) on USA naiskirjanik.

Ta sai 1975 Pulitzeri auhinna mitteilukirjanduse eest. Auhinnati raamatut "Pilgrim at Tinker Creek", mis on meditatsioon tema loodusvaatlustest Tinker Creeki ääres. Raamatu kohta on kasutatud sõnu "müstika" ja "teoloogia". Samasugune loodusvaatluste ja filosoofia ühitamine on omane mitmele teisele tema teosele, näiteks "For the Time Being" ja "Holy the Firm".

Raamatud 
1974 "Tickets for a Prayer Wheel" (uusväljaanne; luule)
1974 "Pilgrim at Tinker Creek" (proosa)
1977 "Holy The Firm" (proosa)
1982 "Living By Fiction" (esseed)
1982 "Teaching a Stone To Talk" (esseed)
1987 "An American Childhood" (mälestused)
1989 "The Writing Life" (mälestused ja mõtisklused)
1992 "The Living" (romaan)
1995 "Mornings Like This: Found Poems" (luule)
1999 "For the Time Being" (esseed)

Ameerika Ühendriikide kirjanikud
Sündinud 1945
Anne Tyler

Anne Tyler (sündinud 25. oktoobril 1941 Minneapolises) on USA naiskirjanik. 

Tema tuntumad raamatud on "The Accidental Tourist" (1985), millest on tehtud menukas film, "Saint Maybe" (1991), mis on andnud ainet samanimelise telefilmi jaoks, ning Pulitzeri auhinna saanud "Breathing Lessons" (1988). 

Ameerika Ühendriikide kirjanikud
Sündinud 1941
Andongi Riiklik Ülikool

Andongi Riiklik Ülikool (korea keeles 안동대학교 (andong-daehak-gyeo)) on ülikool Lõuna-Koreas Andongi linnas.

Ühena noorematest Lõuna-Korea ülikoolidest asutati see 21. juulil 1947 Andongi Normaalkoolina. 

1962 muudeti kool Andongi Põllumajanduskolledžiks. 

18. jaanuaril 1979 muudeti õppeasutus Andongi Riiklikuks Kolledžiks ja rajati kaheksa õppeosakonda: Hiina-Korea, ajaloo, folkloori, ärijuhtimise,  rahvusvahelise kaubanduse, muusika, kujutava kunsti ja kodumajanduse osakond. 

1. märtsil 1979 vannutati ametisse esimene dekaan Kim Hak-su. 1980. aastal lisati ingliskeelse hariduse osakond ja matemaatika osakond.

Kooli juhtkond 

Esimesteks koolijuhtideks olid dekaanid, hiljem muudeti koolikorra seadust ja kooli hakkasid juhtima presidendid. 

Dekaanid
1. märts 1979  – 12. märts 1983 Kim Hak-su
12. märts 1983 – 18. juuni 1984 Lee Ki-baek
18. juuni 1984 – 22. juuli 1988 Kim Yi
22. juuli 1988 – 1. märts 1991 Bae Won-dal
Presidendid
1. märts 1991 – 2. märts 1995 Nam Kyu-chang
2. märts 1995 – 22. märts 1999  Lee Jin-seol
22. märts 1999 – Kown Young-kon

Välislingid 

 Kodulehekülg (inglise keeles)
 Kooli sümbolid

Lõuna-Korea ülikoolid
Ansan

Ansan (haldusüksusena 안산시, 安山市 (Ansan-si), st 'Ansani linn') on linn Lõuna-Koreas.

Lõuna-Korea linnad
Andong

Andong on linn Lõuna-Koreas. Linnaõigused sai 1. jaanuaril 1963.

Vaata ka
Andongi Riiklik ülikool

Viited

Välislingid 
Andongi linna koduleht

Lõuna-Korea linnad
Bangladesh

Bangladeshi Rahvavabariik on riik Lõuna-Aasias Bengali lahest põhjas. Riigil on maismaapiir India ja Myanmariga. Bangladesh moodustab idaosa iidsest Bengali piirkonnast. Bangladeshi nimi tähendab bengali maad.

Bangladesh on rahvaarvult maailma kaheksas riik. Seal elab enam kui 160 miljonit inimest ning see on üks tihedama asustusega riike maailmas.

Riik

Haldusjaotus
Bangladesh jaguneb kaheksaks 1. järgu haldusüksuseks (jaotiseks), mis omakorda jagunevad 64 ringkonnaks. Jaotised on:

Sport 
Kõige populaarsem spordiala on kriket. Bangladeshi kriketikoondis kuulub maailma parimate kriketikoondiste hulka. 2015. aastal jõudis Bangladeshi koondis kriketi maailmameistrivõistlustel veerandfinaali. Rahvusspordiala on kabaddi. Populaarsed spordialad on veel ka jalgpall, vibulaskmine, male, maadlus ja võitluskunstid. Bangladeshi jalgpallikoondis on osalenud korra Aasia meistrivõistlustel ja tulnud 2003. aastal Lõuna-Aasia meistriks.

Bangladesh on suurima elanike arvuga riik, kelle sportlased pole olümpiamängudelt ühtegi medalit võitnud. Suveolümpiamängudel on Bangladesh osalenud alates 1984. aastast.

Vaata ka
Bengali kirjandus

Viited 

Riigid
Aasia maad
Rahvaste Ühenduse maad
Belize

Belize [bel'iiz] on riik Kesk-Ameerikas Kariibi mere ääres Yucatáni poolsaare kaguosas. Ta piirneb põhjas Mehhikoga ning läänes ja lõunas Guatemalaga. Vähim kaugus Hondurasest, mis paikneb kagu pool teisel pool Hondurase lahte, on 75 km.

Belize'i varasem nimi oli Briti Honduras. Praeguse nime on ta saanud Belize'i linna ja jõe järgi. Belize'i linn on riigi ainus linna mõõtu asula, põhiline sadam ja Briti Hondurase endine pealinn (aastani 1970). Hispaania keeles kasutatakse tavaliselt nimekuju Belice.

Sümbolid 
Rahvuslill: must orhidee (Encyclia Cochleatum) 
Rahvuspuu: mahagonipuu (Swietenia Macrophilla) 
Rahvuslind: tuukan (Ramphastos Solfurantus) 
Rahvusloom: taapir (Tapirello Bairdii)

Haldusjaotus 

Belize on halduslikult jaotatud kuueks ringkonnaks, mis on omakorda jagatud 31 valimisringkonnaks. Suurimad linnad on Belize, San Ignacio, Belmopan, Orange Walk, Dangriga ja San Pedro.

Majandus
CIA maailma faktiraamatu kohaselt on Belize'is Kesk-Ameerika suurim töötuse määr – 9,4%. 33,5% elanikkonnast elab allpool vaesuspiiri.

Majanduses on valdav põllumajandus, toiduainetööstus ja turism. Ekspordist üle poole moodustavad suhkur ja banaanid.

Toledo ringkonnas asuvad naftavarud, kuid seniajani pole neid veel kaevandatud. Riigis on piirkonna kõige kallim elekter.

Sisemajanduse kogutoodang oli 2005 aastal 2,1 miljardit USA dollarit ja SKT elaniku kohta 7800 USA dollarit. Majanduse kasvutempo aastal 2005 oli 3,8%

Loodus 

Pinnamood on tasane kuni kergelt künklik, välja arvatud Maya mäed (1122 m) sisemaal.

Kliima on troopiline, vahelduva niiskusega.

Taimkatte moodustavad troopilised vihmametsad, üksikud männisavannid ja sood ning rannikualadel kasvavad mangroovid.

Ranniku lähedal on arvukalt korallsaari. Belize'i Vallrahu on 290 km pikk ning seega läänepoolkera kõige suurem korallrahu.

Rahvastik 
Rahvusrühmad jagunevad järgmiselt: kreoolid 39,7%, mestiitsid 33,1%, maajad 9,5%, garifunad 7,6%, indialased 2,1%, teisi 8,0%.

Belize'is räägitakse inglise, hispaania ja garifuna keelt, maaja keeli ja alamsaksa keelt.

Religioon 
1980. aasta andmetel olid 62% elanikest katoliiklased, 12% anglikaanid, 6% metodistid, 4% mennoniidid, 3% adventistid, 2% nelipühilased, 1% Jehoova tunnistajad ja 2% mitteusklikud.

Ajalugu 

21. septembril 1981 iseseisvus Briti võimu alt.

Enne eurooplaste tulekut asus Belize'i aladel maiade tsivilisatsioon ning sellest ajast on säilinud paljud iidsed asulakohad (Altun Ha, Caracol, Cahal Pech, Xunantunich, Lamanai, El Pilar, Lubaantun).

Vaata ka
Belize'i kindralkuberneride loend

Viited

Riigid
Ameerika maad
Rahvaste Ühenduse maad
Bahama

Bahama (inglise keeles The Bahamas, ametlik nimi Bahama Ühendus) on saareriik Atlandi ookeanis Florida ranniku lähedal.

Asend 

Riik asub Kariibi meres paiknevatel Bahama saartel, kuhu kuulub umbes 700 korallsaart ja ligi 2000 korallrahu. Saarestik asub Põhja-Ameerika mandri lähedal, Florida poolsaarest kagu pool ja Kuuba saarest põhja pool.

Ajalugu 
Arvatavasti maabus Kolumbus 1492. aastal Ameerikat avastades Bahamale kuuluval San Salvadori saarel. Tollal elasid saartel taino indiaanlased.

1718. aastal sai Bahamast Suurbritannia valdus. 1964. aastal sai omavalitsuse ja 1973. aastal kuulutati iseseisvaks riigiks.

Rahvastik 
85% elanikest on mustanahalised neegerorjade järeltulijad, 12% on valgenahalisi. 

Kaks kolmandikku rahvastikust elab New Providence'i saarel, ülejäänud kolmandikust pool Grand Bahama saarel.

Saared olid hõredalt asustatud kuni 18. sajandi lõpuni, mil Ameerika iseseisvussõja järel anti tuhandetele Briti krooni toetanutele hüvitisena maad. Paljud uusasukad olid pärit USA lõunaosariikidest ja tõid endaga kaasa mustanahalised orjad. 19. sajandi keskel oli rahvaarv 27 000 ja 20. sajandi alguses 53 000. Sajandi keskel hakkas rahvaarv märkimisväärselt suurenema ning oli 1990. aastaks juba 255 000 ja 2010. aastaks 351 000.

Bahamalased on väga religioossed inimesed. Peamine usund on kristlus (suuremad rühmad on baptistid, anglikaanid ja katoliiklased).

Vaata ka
Bahama kindralkuberneride loend
Bahama valitsusjuhtide loend
Bahama jalgpallikoondis
Abaco saared
Dorian

Viited 

Riigid
Ameerika maad
Rahvaste Ühenduse maad
Atlandi ookeani saarestikud
Betti Alveri kirjandusauhind

Betti Alveri kirjandusauhind on kirjandusauhind, mida annab välja Eesti Kirjanike Liidu Tartu osakond Betti Alveri testamendis väljendatud viimse soovi järgi: selle pälvib parim hingedepäevadevahelise perioodi jooksul ilmunud debüütteos luule- või proosavallas. Laureaat kuulutatakse välja igal aastal kirjaniku sünniaastapäeval, 23. novembril Tartu Kirjanduse Majas. Auhinna väljaandmist toetab Eesti Kultuurkapital.

Aastatel 2007–2010 oli auhinna suurus 15 000 krooni, aga näiteks 2018. aastal 2000 eurot.

Auhinna laureaadid
 1990 – Valeria Ränik, "Orb" (luulekogu) ja Jaan Undusk, "Kuum" (romaan)
 1991 – Hannes Varblane, "Mäel, mis mureneb" (luulekogu)
 1998 – Kirsti Oidekivi, "Tigudele" (luulekogu)
 1999 – Kalju Kruusa, "Meeleolu" (luulekogu)
 2000 – Jürgen Rooste, "Sonetid" (luulekogu)
 2001 – Mehis Heinsaar, "Vanameeste näppaja" (novellikogu)
 2002 – Ülar Ploom, "Üks ja kogu" (luulekogu), ja Leo Kunnas, "Sõdurjumala teener" (romaan)
 2003 – Erkki Luuk, "Ornitoloogi pealehakkamine" (lühiproosakogu)
 2004 – Lauri Pilter, "Lohejas pilv" (romaan lühijuttudes)
 2005 – Mart Kangur, Ivar Ravi ja Jaak Rand, "Jaak Rand ja teisi jutte" (jutukogu)
 2006 – Tiit Aleksejev, "Valge kuningriik" (romaan)
 2007 – Lemming Nagel, "Tahtetuse triumf" (luule- ja proosatekstide kogu)
 2008 – Urmo Mets, "Toimumata tulvade toimik" (luulekogu)
 2009 – Sandra Jõgeva, "Draamapunkt" (lühiproosakogu), ja Triin Tasuja, "Provintsiluule" (luulekogu)
 2010 – Nirti, "Ja anna meile andeks meie võlad" (romaan)
 2011 – Margus Tamm, "Unesnõiduja" (lühiproosakogu)
 2012 – Eda Ahi, "Maskiball" (luulekogu)
 2013 – Helen Kallaste, "Kogutud hetked" (luulekogu)
 2014 – Taavi Jakobson, "Tõeline jumalaosake" (romaan)
 2015 – Piret Jaaks, "Linnalegend" (lühiproosa kogumik)
 2016 – Andris Feldmanis, "Viimased tuhat aastat" (romaan), ja Silvia Urgas, "Siht/koht" (luulekogu)
 2017 – Madli Lippur, "June ǀ Julien" (romaan)
 2018 – Triin Paja, "Nõges" (luulekogu), ja Raul Oreškin, "Kui ma vananen..." (jutukogu)
 2019 – Øyvind Rangøy, "Sisikond" (luulekogu)
 2020 – Taavi Eelmaa, "Electraumur" (luulekogu)
 2021 – Aliis Aalmann, "Verihaljas" (luulekogu)

Välislingid 

 Betti Alveri kirjandusauhind Tartu Linnaraamatukogu kirjandusveebis

Eesti kirjandusauhinnad
Blossfeldi kalanhoe

Blossfeldi kalanhoe (Kalanchoe blossfeldiana) on taimeliik kalanhoe perekonnast paksuleheliste sugukonnast.

Levila ja nimi
Taim on pärit Madagaskarilt. Liik on nime saanud saksa taimekasvataja Robert Blossfeldi (1882–1945) järgi.

Kirjeldus
Blossfeldi kalanhoe on püsik ja sukulent. Kasvab püstiselt. Olenevalt teisendist kasvab kuni 45 cm kõrguseks, tavaliselt siiski kuni 30 cm. Ka laius on kuni 30 cm. Lehed on tumerohelised. Õitseb aastaringselt. Õie läbimõõt on 1 cm. Torujad õied paiknevad väikestes kobarates. Blossfeldi kalanhoel on palju erineva õievärviga sorte (kollane, oranž, roosa, punane, purpurne ja valge ning nende kombinatsioonid).

Kasvatamine
Blossfeldi kalanhoe on Euroopas väga sagedane toataim. Vajab kasvamiseks troopilist kuni subtroopilist temperatuuri. Kasvab jõudsalt temperatuuridel 20–26 °C. Talub kuni +10 °C öötemperatuuri. Hukkub –4 °C juures. Meie kliimas kasvab paremini täispäikeses. Sukulendina vajab vähe vett, talvel kastmist ei vaja. Aktiivsel kasvuperioodil kevadest sügiseni tuleb kasta toasooja veega. Vajab kasvuperioodil väetamist. 

Õitseb talvel ja vajab poolteise kuu jooksul enne õitsemist katkematuid 14-tunniseid öid. Pärast õitsemist tuleb õieraod eemaldada.

Paljundamine
Paljundatakse varre- ja lehepistikute abil. Reeglina tasub pistikutest uued taimed kasvatada, mitte äraõitsenud taimi säilitada. Pistikud võetakse aktiivsel kasvuperioodil ning pannakse juurduma liivasegusesse niiskesse mulda, mis sisaldab võimaluse korral turbasammalt. Mõnikord tekivad lehetippudele või sõlmekohtadele võsud, mille võib eemaldada ja istutada väikestesse omaette pottidesse.  

Seemnetega paljundamisel on seemneid kõige parem külvata hiliskevadel. Seemned on väga väikesed. Seemned vajavad 10 päeva jooksul temperatuuri 21 °C. Kasvusubstraadiks sobib liivasegune niiske muld. Võimaluse korral võib kasutada ka turbasammalt.

Kahjurid
Kõige sagedasemad kahjurid on lehetäid ja viinamarja-kilptäid.

Välislingid 

Fotod, teisel fotol "Simone"
Foto
Foto

Paksulehelised
Boeing 737

Boeing 737 (USA) on maailma kõige rohkema-arvuliselt ehitatud reaktiivreisilennuk.

Lennuki väljatöötamist alustati 1964. Boeingul oli vaja turule pääseda lühimaa-reisilennukiga, mis suudaks konkureerida prantsuse Caravelle'i, inglaste BAC 1–11-i ja McDonnell Douglase DC-9-ga. 737-100 sooritas esmalennu 9. aprillil 1967.

Boeing 737 kere välislaius on sama, mis Boeing 707, Boeing 727 ja Boeing 757-l, 3,76 meetrit.

737-300, 737-400 ja 737-500 kasutas ka Estonian Air. On valminud ka Boeingu nn uue põlvkonna 737-600, 737-700, 737-800 ja 737-900 lennukeid, mida toodetakse tänaseni.

Praegu on tegemisel uued Boeingu MAX seeria lennukid.
 737 MAX 7 – asendus 737-700 ja 737-700ER lennukitele.
 737 MAX 8 – asendus 737-800 lennukile; suurema kerega kui -700 ja MAX 7.
 737 MAX 200 – versioon 737 MAX 8 kaasatakse keskel – tänu tahapoole nihutatud väljumisustele suurenes mahutavus kuni 200 istekohani.
 737 MAX 9 – asendus 737-900/-900ER lennukitele; suurema kerega kui -800/MAX 8.

Lennutehnilised andmed
Kõik 737-XXX lennukid.

 Tiivaulatus: 28,3–36 m
 Pikkus:: 28,64–42,1 m
 kõrgus kiiluga: 12,6 m  
 Salongi laius: 3,5 m
 Mootorid: 2 x Pratt & Whitney JT8D ja uuemad CFM International, turboventilaator, tõukejõuga 64,4–117,3 kN
 Täismass: 62 820 – 79 010 kg
 Reisijaid: 85–215 
 Hind: 47 miljonit – 80,5 miljonit $ (2006. aasta hinnad)

Viited

Välislingid 

Boeing
Reisilennukid
Ameerika Ühendriikide lennukid
Boeing 777

Boeing 777 on Ameerika Ühendriikide lennukitootja Boeing kahemootoriline laiakereline 300–550 reisijat mahutav pikamaa reaktiivreisilennuk. Ühtlasi on Boeing 777 maailma suurim kahemootoriline lennuk, millel on ka maailma võimsamad reaktiivmootorid GE90-115B, tõukejõuga ühe mootori kohta 569 kN optimaalsel kõrgusel.

Boeing 777 on esimene reisilennuk, mis projekteeriti 100% arvuti abil. Boeing 777 ehitamise projekti alustati 1990. Juunis 1995 läks esimene Boeing 777 United Airlinesis liinilennule. 

Esimene Boeing 777-300 võeti lennuliinidele reisilennufirmas Cathay Pacific Airways juunis 1998.

Boeing 777 on oma klassis kõige laiema kerega (siselaius 5,80 m, kere välislaius 6,19 m) ja ruumikaim lennuk (pikkuselt on Boeing 777-300 teisel kohal: pikkus 73,9 m, Airbus 340-600 pikkus aga 75,3 m, kuid Airbus 340 siselaius on 5,28 m, mistõttu Boeing 777-300 on ruumikam).

Praegu ehitatakse Boeingu koostehallides viit lennukimudelit: Boeing 777-200; Boeing 777-200ER; Boeing 777-300; Boeing 777-300ER ja Boeing 777-200LR, millest esimene anti tellijatele üle 26. veebruaril 2006. Boeing 777-200 mahutab 305 reisijat, lennukaugus 9630 km , Boeing 777-300 368 reisijat, lennukaugus 10 600 km.

Boeing 777 200LR nimel on mitu reisilennukite kõige pikema vahemaa lennurekordit. 9. novembril 2005 kattis lennuk 21 601 km Hongkongist Londonisse üle Vaikse ookeani ja USA. Lend kestis 22 tundi ja 42 minutit, pardal 35 reisijat.

Arendus

Disain
Disainiprotsess erines teistest Boeingu arendusprotsessidest. Esimest korda konsulteeriti kaheksa peamise lennufirmaga: All Nippon Airways, American Airlines, British Airways, Cathay Pacific Airways, Delta Air Lines, Japan Airways, Qantas ja United Airways. Sellega eemaldus Boeing tavalisest praktikast, et lennukisalonge disainitakse arvestamata klientide soove.

Boeing 777 versioonid

Boeing teeb oma lennukite tüübimarkeerimise lennuki kerepikkuse ja lennukauguse alusel. Lennuki pikkusest sõltub reisijate arv. Põhivariandiks on pikendatud kerega 200 ja 300. Vastavalt lennuliini pikkusele on lennukid jaotatud kolme klassi:

 A turg: kuni 7800 km
 B turg: 12 200 km
 C turg: 14 400 km

777-200

Esimese 777-200 tellis United Airlines 15. mail 1995. 2009. aasta juuli seisuga on kümme klienti tellinud 88 Boeing 777-200, nendest 86 on kasutusel. Peamine Boeingu konkurent on Airbus A330-300. 777 tiivaulatus on 60,9 m.

777-200ER

777-200LR
Boeing 777-200LR on maailma pikima lennukaugusega reisilennuk, millega on võimalik lennata vahemaandumiseta peaaegu mistahes maailma sihtpunkti. Boeing pani sellele nimeks WorldLiner.

777-300

777-300ER

Välislingid

Boeing 777 Boeingu kodulehel

Boeing
Reisilennukid
Ameerika Ühendriikide lennukid
Barry Wellman

Barry Wellman (sündinud 30. septembril 1942) on Kanada sotsioloog, Toronto Ülikooli sotsioloogiateaduskonna professor.

Peamiseks uurimissuunaks on võrgustikud. 1960. aastate lõpust alates on Barry Wellman uurinud ühiskondi kui sotsiaalseid võrgustikke. Alates 1990. aastast on enamik tema töid vaadelnud arvutivõrke kui sotsiaalseid võrgustikke.

Vaata ka
Sotsiaalsete võrgustike analüüs

Välislingid 

Barry Wellmani koduleht

Kanada teadlased
Sotsioloogid
Sündinud 1942
Bucheon

Bucheon (ka Puch'ŏn) on linn Lõuna-Koreas Gyeonggi provintsis. 

Lõuna-Korea linnad
Belize'i vapp

Belize'i vapp on Belize'i riigivapp.

Piki vapi välisäärt on 50 oliivipuulehte. See tähendab aastat 1950, mil Briti Honduras (Belize'i endine nimi) alustas Suurbritanniast iseseisvumise taotlemist. 

Vapi siseosa on jagatud kolmeks sektoriks. Vasakul väljal on kujutatud aeru ja sepahaamrit, paremal on saag ja kirves ning all on purjelaev. Kui seda laeva hoolega vaadata, võib näha punast lippu, mis võib olla Briti mereväe sümbol.

Vapi all on puu ja selle all Belize'i moto Sub umbra floreo 'Õitsen varjus' (see viitab  Briti koloniaalperioodile). Vasakul on mulatt hoidmas kirvest ja paremal on mustanahaline hoidmas aeru.

Vaata ka 
 Belize'i lipp

Belize'i sümboolika
Vapid riigiti
Brooklyn

Brooklyn on New Yorgi linnaosa, kunagine eraldiseisev linn. See paikneb Long Islandi edelaosas ning kattub Kingsi maakonnaga. Manhattanist eraldab seda East River ning see piirneb läänes New Yorgi ülemlahega ja New Yorgi alamlahega ning lõunas Atlandi ookeaniga, põhjas ja läänes on maismaapiir Queensi linnaosaga. Brooklyni pindala on 250 km², millest maismaad on 180 km².

Finantsrajooni läheduses paikneb New Yorgi halduskeskus Civic Center ja raekoda. Sealt algab ka kuulus Brooklyni sild üle East Riveri. Sillale on paigaldatud puust jalakäijate platvorm, millelt võib imetleda Wall Streeti pankade pilvelõhkujate suurust.

Brooklyni silla läheduses peetakse igal varahommikul kuulsat Fultoni kalaturgu. Ajavahe või unepuuduse all kannatajatele on see suurepäraseks vaatamisväärsuseks, sest ta avatakse juba poole öö ajal ja on lahti kella üheksani hommikul.

Brooklyn New Yorgi kõige rahvarohkem linnaosa, seal elab 2020. aasta rahvaloenduse seisuga 2 736 074 inimest. 2010. aasta rahvaloenduse järgi oli elanikke 2 504 700. Aastal 2000 oli elanikke 2 465 326. Asustustihedus on 14 606 in/km².

Ajalugu
Brooklyn on saanud nime Hollandi linna Breukeleni järgi. Muud Brooklyni nimevariandid on olnud Breucklyn, Breuckland, Brucklyn, Broucklyn, Brookland ja Brookline.

Esimesed Hollandi asunikud saabusid Brooklyni piirkonda 1630. aastatel. 1664. aastal loovutasid hollandlased Brooklyni brittidele.

Ameerika iseseisvussõja ajal toimus 27. augustil 1776 Brooklynis Long Islandi lahing.

1834. aastal sai Brooklyn linnaõigused. 1855. aastal liideti Brooklyniga Williamsburgi ja Bushwicki linn. Ülejäänud omavalitsused kaotati pärast seda, kui Brooklyni piirid ühitati Kingsi maakonna omadega. 19. sajandi lõpus oli Brooklyn USA üks suurimaid linnu. 1883. aastal valmis Brooklyni sild.

1. jaanuaril 1898 liideti Brooklyn kohaliku partei vastuseisust hoolimata New Yorgi linnaga. Ühinemine kiideti heaks ainult 277 häälega.

Pärast Brooklyni silda ehitati Manhattaniga ühendamiseks 1903. aastal Williamsburgi sild ja 1909. aastal Manhattani sild. 1950. aastal avati Brooklyni-Battery tunnel.

Haridus 
Brookylnis asuvad avalik-õiguslikus ülikoolid Brooklyn College ja New York City College of Technology, mis mõlemad kuuluvad New Yorgi linnaülikooli (City University of New York) süsteemi, ning eraõiguslikud Pratt Institute, õigusteaduste kõrgkool Brooklyn Law School, Long Islandi Ülikool, mille üks kahest linnakust LIU Brooklyn asub Brookylnis, ja katoliiklik St. Francis College. Lisaks asub Brookylnis MetroTech Center'is New Yorgi Ülikooli inseneriteaduste instituut New York University Tandon School of Engineering.

Sport 
Brooklynis asub spordihall Barclays Center, mis on korvpalliklubide Brooklyn Nets (NBA) ja New York Liberty (WNBA) koduhall.

Vaata ka
Brooklyn Bridge Park

Viited

Välislingid

 Brooklyni koduleht
Calabria

Calabria ehk Kalaabria on maakond Lõuna-Itaalias, mis moodustab Apenniini poolsaare "kinga" ninaosa Napolist lõuna pool. Põhjas piirneb Calabria Basilicata maakonnaga, teisele poole Messina väina jääb Sitsiilia saar.

Halduskeskus on Catanzaro.

Antiikajal moodustas kreeklastega tugevasti koloniseeritud Calabria koos Bruttiumi, Lucania ja Apuuliaga osa Suur-Kreekast. Calabria oli kuulus viinamarja-, oliivi- ja lambakasvatuse piirkond. Sealt oli pärit rooma poeet Ennius. Merevesi on Calabria rannikul väga selge.

Tähtsamad turismikeskused on Türreeni mere rannikul Tropea, mis on ilus linn ilusa rannaga, ja Joonia mere rannikul Siderno, kus on head hotellid.

Haldusjaotus 

Calabria maakond jaguneb viieks provintsiks, mis omakorda jagunevad kokku 409 vallaks.

Köök

Vein 
Calabria veinipiirkonnad: Greco di Bianco (DOC), Cirò.

Viited

Välislingid 

 Calabria maakonna koduleht (itaalia keeles)

Itaalia maakonnad
Carus

Carus (Imperator Caesar Marcus Aurelius Carus Augustus); sünninimi Marcus Aurelius Carus; 224 – august 283) oli Vana-Rooma keiser september 282 kuni surmani.

Lisanimed: Germanicus maximus (283), Persicus Parthicus maximus (283). Suri pikselöögist.

Valitsemisaeg
Tungis 283. aastal koos poja Numerianusega 260. aastast Pärsia võimu all olnud Mesopotaamiasse. Rooma armee jõudis Ctesiphoni linnani ning vallutas selle. Carus jätkas edasitungi, kuid suri segastel asjaoludel. Ajaloo allikates on väidetud, et ta suri, kui tema telki tabas pikselöök, kuid see võis olla ka väljamõeldis. Ta võis surra mõnda haigusesse või langeda mõrva ohvriks. Pärast tema surma hakkasid Rooma väed vallutatud aladelt taanduma.

Viited

Vana-Rooma keisrid
Sündinud 224
Surnud 283
Põhja-Chungcheongi provints

Põhja-Chungcheongi provints (ka Põhja-Ch'ungch'ŏngi provints, Lõuna-Korea omaladinas Chungcheong-bukdo) on 1. järgu haldusüksus Lõuna-Koreas. See on Lõuna-Korea ainus merepiirita provints.

Põhja-Chungcheongi provintsis on 3 linna, 8 gun'i, 1 provintsi harukontor, 91 myeon'i, 61 dong'i ja 5 myeon'i harukontorit.

2000. aasta rahvaloenduse andmetel elas provintsis 1 489 361 inimest.

Välislingid
Provintsi koduleht

Lõuna-Korea provintsid
Lõuna-Chungcheongi provints

Lõuna-Chungcheongi provints (ka Lõuna-Ch'ungch'ŏngi provints, Lõuna-Korea omaladinas Chungcheong-namdo) on 1. järgu haldusüksus Lõuna-Korea lääneosas.

Provintsis on 1398 kooli ja 520 000 õpilast.

Sõprussidemed: 
Kumamoto prefektuur Jaapanis 
Hebei provints Hiinas 
Amuuri oblast Venemaal 
Misionese provints Argentinas, 
Suur-Poola vojevoodkond Poolas

Lõuna-Korea provintsid
Dadaism

Dadaism on modernistlik kirjandus- ja kunstivool, mis tekkis Esimese maailmasõja ajal Šveitsis Zürichis ning oli valitsevaks aastatel 1916–1922. Dadaismi algatajateks loetakse nii kirjanikke kui ka maalikunstnikke, teiste seas Tristan Tzara, Hans Arp, Marcel Janco. Samalaadne liikumine sündis peaaegu samaaegselt ka New Yorgis ja selle eesotsas olid Marcel Duchamp, Francis Picabia ja Man Ray.

Dadaiste mõjutas suuresti maailmasõda, mille julmus kriipsutas alla olemasolu mõttetust. Ratsionalism ja loogika kuulutati laastavate sõdade peamisteks süüdlasteks. Dadaiste ühendas viha sõja vastu. Nad leidsid, et kogu läänekultuur oli suremas. Progressimüüt oli täielikult hävinud. Elu tajuti kui midagi ajutist ja mõistetamatut, kadus ambitsioon luua midagi uut tulevaste põlvede jaoks.

Dadaistid leidsid, et ka kunsti enda tähendus ja eesmärk on muutunud küsitavaks. Lõhe tõe ja sõnade vahel muudab sõnad mõttetuks.

Dadaismi tunnused 
mängulisus, mõnitamine ja pilkamine
agressiivne suhtlemine publikuga
provokatsioonid
luule visuaalse külje tähtsustamine
kõlaefektidele rajatud luuletused
automaatkirjutamise rakendamine
dogmade, loogilise mõtlemise eitamine

Dadaistid laenasid ilma valehäbita teistelt suundadelt – kubistidelt kollaažitehnika, futuristidelt tüpograafilised trikid, ekspressionistidelt vaba värvikasutuse, püüde suurema spontaansuse ja keele foneetilisuse poole.

Tuntuim dadaistlik luuletaja oli Tristan Tzara, kes arendas välja väga kaootilise, segase, metsiku keele ja kelle eesmärk oli lõhkuda kunsti pühadust. Mõned tema tekstidest on saanud dadaistliku meelelaadi klassikalisteks väljendusteks. Tema tekstid on nii kaootilised ja segased, et neid võib nimetada verbaalseks deliiriumiks. Kuid Tzara leidis, et dadaism peabki jääma mõistetamatuks, dadaism sureb siis, kui hakkab end tõsiselt võtma.

Dadaism hääbus 1920. aastate alguses. Täpsemalt – dadaism suubus sürrealismi, mida ongi tihti nähtud prantslasliku dadaismina.

Välislingid
 Kes on dadaistid?, Looming nr 6 1931

Kunstivoolud
Šveitsi ajalugu
Dmitri Šostakovitš

Dmitri Dmitrijevitš Šostakovitš (Дмитрий Дмитриевич Шостакович; 25. september (vkj. 12. september) 1906 Peterburi – 9. august 1975 Moskva) oli Nõukogude Venemaa helilooja ja pianist. Ta on üks 20. sajandi tunnustatumaid heliloojaid.

Elulugu 
Dmitri Šostakovitši isa oli keemik, ema pianist. Ta lõpetas Leningradi Konservatooriumi pianisti ja heliloojana (1925). Olnud lisaks viljakale heliloomele 1937. aastast peale tegev ka muusikaõppejõuna, aga sattus 1948 lõplikult Stalini põlu alla, misjärel sai elatist teenida vaid filmimuusikat kirjutades. Teda süüdistati eeskätt formalismis. Põlu alt vabanes alles 1960. aastaiks. Tema poeg Maksim Šostakovitš on tuntud dirigent ja pianist.

Tunnustus
1942 – Vene NFSV teeneline kunstitegelane
1973 – Léonie Sonningi muusikaauhind

Looming 
Dmitri Šostakovitš on kirjutanud 15 sümfooniat, millest kõige tuntum on arvatavasti 5. sümfoonia, 2 ooperit ning suurtsükkel "24 prelüüdi ja fuugat".

Tsitaat 
Te ju mõistate, et mina olen vanglas, kardan oma pere ja iseenda pärast, kuid tema (Pablo Picasso) on vabaduses ega tarvitse valetada!... Kes teda keelest sikutas? Nad kõik – Hewlett Johnson, Frédéric Joliot-Curie ja Pablo Picasso on tõprad. Elavad maailmas, kus vahest polegi nii hõlbus põli, aga kus saab tõtt rääkida ja tööd teha, tegelda sellega, mida sa vajalikuks pead. Picassost, näe, sai rahutuvi!

Vaata ka
Sümfoonia nr 4

Kirjandus 
 Genrihh Orlov, "Dmitri Šostakovitš. Lühike ülevaade elust ja loomingust". Tõlkinud L. Kukk. Eesti Raamat, Tallinn 1971, 104 lk.
 Rein Laul, "Šostakovitši muusika bolševistliku ideoloogia ja praktika valguses" (artikkel) – TMK 1996, nr. 9 (tõlkinud Margus Pärtlane; artikkel ilmus vene keeles kogumikus Д. Д. Шостакович: Сборник статей к 90-летию со дня рождения, 1996); ka Rein Laulu artiklikogumikus "Sissevaateid muusikasse", Ilmamaa, Tartu 1999, lk. 245–263 
 Dmitri Šostakovitš, "Tunnistus. Dmitri Šostakovitši mälestused". Kirja pannud Solomon Volkov. Vagabund, Tallinn 2002, 268 lk. 
 Solomon Volkov, "Šostakovitš ja Stalin: kunstnik ja tsaar". Vene keelest tõlkinud Toomas Huik. Tänapäev, Tallinn 2005, 362 lk.

Välislingid 

 Tutvustus (inglise keeles)

Venemaa heliloojad
Novodevitšje kalmistule maetud
Sündinud 1906
Surnud 1975
Decius

Decius (Imperator Caesar Caius Messius Quintus Traianus Decius Augustus; sünninimi Caius Messius Quintus Decius Valerianus; 195 – 1. juuli 251) oli Vana-Rooma keiser septembrist 249 kuni surmani. Ta valitses veidi alla 2 aasta ning suri 56-aastasena. 

Keiser Decius uskus, et keerulise sisepoliitilise (röövimised, tapmised jms) ning välispoliitilise (vaenlaste rünnakud) olukorra põhjus oli see, et inimesed olid hüljanud oma vanad põhimõtted, traditsioonid ja usu. See oli ajendiks korraldamaks 250. aastal ulatuslikud ja üleriigilised kristlaste tapatalgud, sest neid nähti süüdlastena. 

Keiser Decius tapeti. Lisanimed: Dacicus Maximus (250), Germanicus Maximus (250).

Viited 

Vana-Rooma keisrid
Sündinud 195
Surnud 251
Daejeon

Daejeon (ka Taejŏn, korea 대전) on keskalluvusega linn (1. järgu haldusüksus) Lõuna-Koreas.

Ajaloolised allikad annavad alust oletuseks, et Hanbati piirkond (praegune Daejeon), on olnud asustatud paleoliitikumist alates. 

Linna pindala on 539 km² ja elanike arv 1,3 miljonit.

Linna sümbol
Daejeon tunnuslill on valge magnoolia, mis sümboliseerib sõprust.

Sõpruslinnad 
  Ōda, Jaapan (1987) 
  Seattle, USA (1989)
  Budapest, Ungari (1994) 
  Nanjing, Hiina (1994) 
  Calgary, Kanada (1996) 
  Guadalajara, Mehhiko (1997) 
  Uppsala, Rootsi (1999)
  Novosibirsk, Venemaa (2001) 
  Brisbane, Austraalia (2002)
  Binh Duong, Vietnam (2005)
  Sapporo, Jaapan (2010)

Viited

Välislingid
Linna veebileht

Lõuna-Korea linnad
Daegu

Daegu (ka Taegu) [te'gu] on linn Lõuna-Koreas. See on pärast Seouli, Busani ja Incheoni Lõuna-Korea suuruselt neljas linn.

Linna pindala on 884,15 km2. 2009. aasta seisuga on rahvaarv 2 512 604.

Daegus toimusid 2011. aasta kergejõustiku maailmameistrivõistlused.

Sõpruslinnad 
  Atlanta, USA (1981)
  Almatõ, Kasahstan (1990) 
  Qingdao, Hiina (1993) 
  Minas Gerais, Brasiilia (1994) 
  Hiroshima, Jaapan (1997) 
  Peterburi, Venemaa (1997) 
  Milano, Itaalia (1998) 
  Plovdiv, Bulgaaria (2002)

Välislingid

Daegu koduleht (inglise keeles)

Lõuna-Korea linnad
Dalseongi maakond

Dalseongi maakond (Dalseong-gun, hangulis 달성군, hanjas 達城郡) on Daegu haldusüksus.

Välislingid 
 Koduleht

Lõuna-Korea maakonnad
Linda Eenpalu

Linda Marie Eenpalu (sündinud Koplus, aastani 1935 Einbund; 20. september 1890 Raadi vald – 4. juuni 1967 Pärnu) oli eesti naisliikumistegelane, Kaarel Eenpalu abikaasa.

Õppis 1911–1912 Tartus Jassinski kõrgematel naiskursustel ajalooõpetajaks. Töötas 1913–1914 Tartu Rahvaraamatukogu Seltsis raamatukoguhoidjana ning 1919–1920 Tartus Eesti Noorsoo Kasvatuse Seltsi tütarlastegümnaasiumis ja 1920–1926 Tallinna J. Westholmi Gümnaasiumis õpetajana, aastast 1926 oli Harjumaal Arukülas Hellema talu perenaine.

Eesti Naisüliõpilaste Seltsi asutajaliige 1911. Aastast 1928 kuulus Eesti Naisliidu juhatusse, oli 1928 Tallinna Naisklubi asutaja ja esinaine, 1929–1940 Eesti Maanaiste Keskseltsi juhatuse (1932–1940 kuulus selle nõukokku) ja 1935–1938 Riigi Majandusnõukogu liige. Asutas 1936 Kodumajanduskoja ja oli aastani 1940 selle esinaine. Oli 1937 Kodumajanduskoja esindajana Rahvuskogu II koja liige ja 1938–1940 I Riiginõukogu liige (ainus naisliige).

Hellema talu perenaisena organiseeris ja korraldas toiduvalmistamise ja kodukaunistamise kursusi (näitusi) ning teeõhtuid. 

Avaldanud ajakirjanduses kirjutisi naisküsimusest ning kodu osast tööarmastuse ja rahvustunde kasvatamisel. 

Arreteeriti NKVD poolt 1941, oli aastani 1956 Tomski oblastis asumisel.

Tunnustus 
 Eesti Punase Risti III klassi teenetemärk, 20. veebruar 1936
 Eesti Punase Risti V klassi teenetemärk, 16. veebruar 1928

2018. aastal valiti Linda Eenpalu aktsiooni "Sajandi 100 arukülalast" raames toimunud rahvaküsitluse tulemusel saja meeldejäävama arukülalase hulka.

Tsitaat

Viited

Välislingid

Haud Pärnu Metsakalmistul

Rahvuskogu liikmed
I Riiginõukogu liikmed
Riigi Majandusnõukogu liikmed
Kodumajanduskoja liikmed
Põllutöökoja liikmed
Eesti Punase Risti III klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti Punase Risti V klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti Naisüliõpilaste Seltsi liikmed
Eestistatud nimega inimesed
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1890
Surnud 1967
Pärnu Metsakalmistule maetud