Valgevene 2020. aasta presidendivalimised

Valgevene 2020. aasta presidendivalimised on Valgevene Vabariigis pühapäeval, 9. augustil 2020 toimunud ametliku valimised, milles valiti Valgevenele järgmist presidenti. Valimistele eelnesid 4. augustist 8. augustini eelvalimised. Sarnaselt varem toimunud Valgevene valimistele ei pidanud rahvusvaheline üldsus Valgevene presidendivalimisi vabadeks ega ausateks. Lukašenka vastu kandideerivad opositsioonikandidaadid kogesid riigivõimude poolt heidutamist ning vahistamisi, mistõttu enamus tõsiseid presidendikandidaate valimistele ei pääsenud. Lõpuks koondus opositsioon Svetlana Tsihhanovskaja taha, kes osutus Lukašenka tõsisemaks vastaskandidaadiks. Valimisi saatsid tõsised rikkumised ning kuigi ametlikult valiti Valgevene keskvalimiskomisjoni andmetel 1994. aastast presidendiametit pidanud Alaksandr Lukašenka kuuendaks ametiajaks, ei tunnustanud enamus Euroopast Valgevene valimistulemusi ning valgevenelased avaldasid aasta otsa meelt valimistulemuste vastu.

Valimiste kulg

Eellugu 
Pärast Alaksandr Lukašenko võimule saamist 1994. aastast pole rahvusvaheline üldsus ühtki Valgevenes korraldatud valimist tunnustanud vabaks ega ausaks. Lukašenko režiimi nimetati aastaid "Euroopa viimaseks diktatuuriks", kus opositsioon ei olnud parlamendis 2016. aasta parlamendivalimisteni ühegi kohaga esindatud. 2019. aasta parlamendivalimiste ajal teatas juba 25 aastat Valgevene president olnud Alaksandr Lukašenko, et kavatseb 2020. aasta presidendivalimistel uuesti kuuendaks ametiajaks kandideerida. Kuna parlamendivalimiste tulemuste järel jälle ühtegi opositsiooni esindajat ei olnud, ei uskunud opositsiooni esindajad, et tulevad valimised tulevad ausad, ning muretsesid opositsiooni vägivaldse mahasurumise pärast.

Valimiste ettevalmistamine 
Valimiskampaania algas 8. mail. Valgevene keskvalimiskomisjonile esitasid presidendikandidaadiks registreerimise dokumendid seitse inimest: Viktar Babarõka, Andrei Dmitrijev, Anna Kanopatskaja, Aleksandr Lukašenko, Svetlana Tsihhanovskaja, Valerõi Tsapkala ja Sergei Tšeretšen.  Valimistel plaanisid osaleda veel Aljaksandr Tabolitš, Natallja Kissel,  Aleg Gaidukevitš ja Svetlana Tsihhanovskaja abikaasa Sjargei Tsihhanovski, kuid esimesed kolm loobusid ametlikult valimisvõitlusest ja Tsihhanovski arreteeriti 29. mail. Tsihhanovski asemel otsustas kandideerida tema abikaasa Tsihhanovskaja. Ka Lukašenko peamine konkurendi Babarõka vahistati juunis seoses kahtlustustega finantskuritegudes. Keskvalimiskomisjon jättis kõrvale nii vangi pandud Babarõka ning teise populaarse opositsioonitegelase Tsepkalo, tuues ettekääneteks vastavalt vead tuludeklaratsioonis ning toetusallkirjade vähesuse. 

Lõpuks registreeris keskvalimiskomisjon 14. juulil Valgevene valimiste presidendikandidaatideks viis ametlikku kandidaati: president Aleksandr Lukašenko, opositsionäär Svjatlana Tsihhanovskaja, endine rahvasaadik Ganna Kanopatskaja, sotsiaaldemokraatide juht Sjargei Tšeretšen ja ühenduse Gavari Pravdu juht Andrei Dzmitrijev. Kõige tõsisemalt võetavad kandidaadid olid Aleksandr Lukašenko ja Svetlana Tsihhanovskaja. Tsihhanovskaja taha otsustas koonduda kogu Valgevene opositsioon. Nii Tsapkala kui ka Babarõka tegid ametlikult üleskutseid Tsihhanovskajat toetada ning mõlema kampaaniatiimid liitusid juuli keskpaigas Tsihhanovskaja omaga. Kujunes välja kolmik: Svetlana Tsihhanovskaja, vahistatud Sjargei Tsihhanovski abikaasa; Marija Kolesnikova, vangistatud opositsioonikandidaadi Viktar Babarõka kampaaniajuht; ja Veronika Tsapkala, välismaale põgenenud kandidaadi Valerõi Tsapkala abikaasa.

Juunist kuni valimisteni augustis korraldasid valgevenelased pretsedenditult suuri meeleavaldusi nii Minskis, Gomelis, Grodnas, Brestis kui ka mitmetes teistes väiksemates Valgevene linnades. Kui esialgu ei lubatud Valgevene võimud Tsihhanovskaja toetuseks kogunemisi korraldada, siis 19. juulist lubasid võimud ametlikult meeleavaldused ning ei üritanud rahvast enam laiali ajada. 30. juulil suutis Tsihhanovskaja toetusüritus tuua Minski kesklinnas kokku 60 000 inimest, mis oli iseseisvas Valgevenes rekordiline rahvakogunemine. Rekordid hirmutasid Valgevene võime, kes augustis taas üritasid takistada massilisi rahvakogunemisi. Väideti näiteks, et meeleavalduseks soovitud alad on juba reserveeritud või et need vajavad parandamist. Lisaks opositsioonikandidaatide tagakiusamisele üritasid Valgevene võimud rahvast kontrollida ka meeleavaldusi laiali ajades ning neid ära keelates. Juba enne augustit oli arreteeritud hinnanguliselt üle 700 inimese ning neid ähvardati kriminaalsüüdistusega. Oma valimisvõidu korral lubas Tsihhanovskaja korraldada järgneva poole aasta jooksul uued valimised, kuna 2020. aasta omad olid kallutatud.

Valimised 
4. augustil algas eelhääletus. Valimisnimekirjadesse oli kantud 6 844 932 valijat, kellest kõige rohkem oli Minskis (1 241 021) ning kõige vähem Grodna oblastis (751 084). Lisaks oli valijate nimekirjades 5319 välisvalgevenelast. Keskvalimiskomisjon oli kohustatud avalikustama lõplikud tulemused hiljemalt 19. augustiks. Vajadusel puhul oleks peetud teine valimisvoor kahe nädala jooksul ehk hiljemalt 23. augustil. Esmakordselt  pärast 2001. aasta valimisi ei saatnud Euroopa Julgeoleku- ja Koostööorganisatsioon Valgevenes korraldatavatele presidendivalimistele vaatlejaid, kuna ei saanud Valgevenelt õigeaegselt kutset valimiste vaatlemiseks. 

Sarnaselt valimiste eel toimunud kiusamisele jätkus Tsihhanovskaja kiusamine ka valimiste ajal. Juba enne valimisi saatis Tsihhanovskaja oma lapsed Leetu, sest tema peret ähvardati arreteerimisega, kui ta oma kandidatuuri jätkab. Samuti arreteeriti Tsihhanovskaja kampaaniajuht Maria Moroz otse enne valimisi 6. ja 8. augustil Valgevene siseministeeriumi töötajate poolt. Veidi hiljem arreteeriti Tsihhanovskaja lähedane kaastööline Maria Kolesnikova ning veel 7 Tsihhanovskaja lähikondlast. Vahistamiste tõttu pages Valgevenest ka Veronika Tsapkala.Kuigi Tsihhanovskaja kutsus valgevenelasi mitte eelhääletama, vaid hääletama vaid õigel valimispäeval 9. augustil, oli 8. augustiks oli võimude väitel enne ametlikku valimispäeva käinud hääletamas üle 32% valijatest ja 9. augustiks 41% valijatest. Valimiste päeval kehtestati Minskis ranged julgeolekumeetmed. Väljas olid harilikust suuremad miilitsajõud ning elanikel oli probleeme internetiühendusega. Näha oli nii sedelite ära sehkendamist kui ka eelvalimistel mitmete sedelite esitamist. Tsihhanovskaja kutsus oma toetajaid hääletama valimispäeva lõpupoole, lootuses vähendada sellega võltsimisi. Seetõttu tekkisid mõni tund enne kell 20 kavandatud hääletusaja lõppu Minski valimisjaoskondade ümber pikad järjekorrad, mida riigivõim kuulutas provokatsiooniks. Pikad järjekorrad kujunesid ka Valgevene välissaatkondades.Päeva lõpuks kuulutas Valgevene riigitelevisioon lävepakuküsitluse järgi võitjaks Aljaksandr Lukašenka, kes olevat kogunud 79,7% häältest. Svjatlana Tsihhanovskaja sai meedia järgi sai 6,8% häältest ning ametlik osalusprotsent oli 79,01%. Opositsioon avaldas veidi hiljem enda lävepakuküsitluse, mille järgi olevat valimised ülekaalukalt võitnud Tsihhanovskaja. Järgmisel päeval avaldas valimiskomisjon ametlikud tulemused, mille järgi sai Lukašenka 80,23% häältest ning Tsihhanovskaja 9,9% häältest. Ülejäänud kolmest kandidaadist ei kogunud keegi üle kahe protsendi häältest. 14. augustil esitas Valgevene keskvalimiskomisjon lõplikku kokkuvõtte presidendivalimiste hääletuse tulemustest, mille järgi Aleksandr Lukašenko kogus 80,1 protsenti ja Svjatlana Tsihhanovskaja 10,12 protsenti häältest. Opositsioon ei tunnustanud valimistulemusi, väites et Tsihhanovskaja sai vähemalt 60% häältest, ning Tsihhanovskaja esitas keskvalimiskomisjonile palve hääled uuesti lugeda. Saatkondades korraldatud valimistel domineeris Tsihhanovskaja. Ameerika Ühendriikides hääletas 85% valijatest Tsihhanovskaja poolt, Moskvas 78,5%, Peterburis 86,5%, Vilniuses 80,5%, Riias 74,2% ja Tallinnas 66,6%. Eestis käis hääletamas 490 valgevenelast ning toetus Tsihhanovskajale oli Eestis kõige madalam kõigist endistest idabloki riikidest.

Tagajärjed 
Valimistulemused põhjustasid Valgevenes riigi ajaloo suurimad rahutused. Juba valimiste õhtul toimusid Valgevene suuremates linnades massilised meeleavaldused, mis muutusid järgnevatel päevadel tavaliseks. 10. augustil hukkus esimene meeleavaldaja kakluses korrakaitsjate vastu ning arreteeriti meeleavaldustel tuhandeid inimesi. Ka tehasetöölised, kellele Lukašenka tavaliselt toetus, korraldasid riigis streike. Hoolimata esmasest ehmatusest kogus president Lukašenko end kiiresti ja asus nii meeleavaldusi kui ka opositsiooni alla suruma. Valgevene võimud arreteerisid 10. augustil Tsihhanovskaja, kes survestati videosõnumiga rahvast rahule kutsuma. Samal öösel saatsid võimud Tsihhanovskaja Valgevenest välja Leetu. Lukašenko lubas nii uusi valimisi pärast põhiseaduse muudatusi kui ka süüdistas rahutustes naaber- ja lääneriike, kuid see ei rahustanud maha Valgevene rahvast. Hoolimata hiigelmeeleavaldustest jäid Valgevene relvajõud Lukašenkale truuks ning Lukašenka ei astunud tagasi, arreteerides meeleavaldustel protestijaid ning ähvardades teisitimõtlejaid, kuni lõpuks meeleavaldused 2021. aastal vaibusid.

Rahvusvaheline reaktsioon 
Valgevenes toimunud valimised äratas laialdast rahvusvahelist vastukaja. Lääneriigid uskusid massiliste protestide tõttu Valgevenes tekkivat revolutsiooni, kuid aja jooksul tõestas Lukašenka, et suudab võimule jääda ja oma rahva maha suruda. Sellest hoolimata ei tunnusta suur osa maailmast (peamiselt läänemaailm, sh Eesti, Euroopa Liit ja Ameerika Ühendriigid) 2020. aastast Lukašenka presidentuuri legitiimseks. Eesti tollane president Kersti Kaljulaid teatas sotsiaalmeedias, et Valgevenes toimunud valimisi "ei saa esialgsete infokildude põhjal kahjuks pidada vabadeks ja õiglasteks." Valgevene valimised kuulutas rahvusvahelistele nõuetele mittevastavateks ja valgevenelaste tahet mitte peegeldavaks ka Ukraina. Lukašenka ei saanud enam Euroopast tuge otsida, sest lääs ei tunnustanud teda enam legitiimse presidendina, tunnustades selle asemel valimiste võitjana Tsihhanovskajat.

Samas tunnustasid mitmed riigid Valgevene valimistulemusi. Esimesena õnnitles Lukašenkat Hiina president Xi Jinping, seejärel Kasahstani liider Kasõm-Žomart Tokajev ja kolmandana Vladimir Putin, kes väljendas lootust, et Lukašenka süvendab koostööd Venemaaga, jätkab liitriigi integratsiooni jätamist ja tihendab koostööd Euraasia Liidus. 15. augustil vestles Lukašenka telefonitsi Putiniga, milles Putin pakkus Lukašenkale vajadusel sõjalist abi. Mõned päevad hiljem oli Valgevene piiri lähedal täheldatud Vene sõjamasinate konvoist, kuigi Vene sõjamasinad teadaolevalt piiri ei ületanud. Pärast 2020. aasta valimistulemusi andis Lukašenka järgi Putini nõudmistele ning on sellest ajast peale Vene-Valgevene liitriigi integreerimist toetanud. Tolle hetkeni lääne ja Venemaa vahel laveerinud Lukašenka ei saanud enam Euroopast tuge otsida, sest lääs teda enam ei tunnustanud, ja jäi rohkem Venemaa mõjusfääri. Valgevene poliitika muutust on näha välispoliitikas, kus Valgevene ja Vene sõjaväelased moodustasid ühise väegrupeeringu Valgevenes, Valgevene lubas oma territooriumile Venemaa väed ning lubas oma maad kasutada Ukraina ründamiseks ning et Valgevene võimud tunnustasid Krimmi Venemaa osana.

Viited

Valgevene valimised