joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Eduard Salumäe

Eduard Salumäe (kuni 1939 Näkk; 28. september 1919 Tähtvere vald, Nõo kihelkond, Tartumaa – 13. juuni 1985 Tapa, Rakvere rajoon) oli Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku vaimulik ja soomepoiss.

Ta õppis Tartu Poeglaste Gümnaasiumis, Tartu Kõrgemas Muusikakoolis ja Usuteaduse Instituudis. Ta oli aastast 1942 Tartu Pauluse koguduse organist ja koorijuht. Ordineeriti aseõpetajaks 14. detsembril 1949, õpetaja õigused sai 9. aprillil 1970 pärast Usuteaduse Instituudi lõpetamist.

2. novembrist 1943 oli ta Soome sõjaväes. Ta oli väljaõppel Porokyläs, Taavettis ja Jalkalas. Ta osales 200. jalaväerügemendi koosseisus tõrjelahinguis Karjala kannasel, Viiburi lahel ja Vuoksil. Eestisse tuli ta tagasi 19. augustil 1944.

Ta oli aastatel 1945–1949 Paistu koguduse jutlustaja, 1949–1950 oli ta sama koguduse õpetaja. Aastatel 1950–1952 oli ta Alatskivi ja Kodavere koguduse õpetaja, 1952–1953 Tarvastu Peetri koguduse õpetaja. Aastatel 1953–1985 oli ta Kuusalu Laurentsiuse koguduse õpetaja, lisaks hooldas ta Leesi Katariina kogudust, 1973–1985 Loksa Püha Neitsi Maarja kogudust ja 1984–1985 Tapa Jakobi kogudust.

Eduard Salumäe suri Tapal, valmistudes jumalateenistuseks Tapa Jakobi kirikus.

Isiklikku 
Tema poeg Jaak Salumäe oli Kuressaare ja Kaarma koguduse, Viljandi Pauluse koguduse ning Tallinna Püha Neitsi Maarja Piiskoplik Toomkoguduse õpetaja; poeg Tiit Salumäe on Haapsalu Püha Johannese koguduse õpetaja ja piiskop; poeg Mart Salumäe oli Püha, Muhu ja Mustjala Anna koguduse õpetaja, hiljem Viljandi Pauluse koguduse õpetaja ning praegu Toronto Peetri koguduse õpetaja. Väimees Endel Kuulpak oli Nissi Maarja koguduse ja Kuusalu Laurentsiuse koguduse õpetaja, väimees Sulev Mäeväli on arhitektuuriajaloolane. Tütrepoeg Peeter Paenurm oli Ridala koguduse ja Tartu Maarja koguduse õpetaja ning on praegu Eesti Kaitseväe kaplan, tütrepoeg Toomas Mäeväli on orelimeister, pojapoeg Erik Salumäe (Jaagu poeg) on jurist ja poliitik.

Viited

Kirjandus 
 Soomepoiste elulood. Soome sõjaväes II maailmasõja aastatel teeninud eestlased ja Eesti vabatahtlikud. Koostanud Peep Pillak ja Heini Vilbiks, konsultant Vello Salo. Eessõnad: Toomas Hendrik Ilves, Sauli Niinistö. Grenader. Tallinn 2015

Välislingid 
Kuusalu Laurentsiuse koguduse õpetajad (Laurentsiuse Seltsi kodulehel)
Haud Tartu Maarja kalmistul

Alatskivi koguduse vaimulikud
Kodavere Mihkli koguduse vaimulikud
Kuusalu Laurentsiuse koguduse vaimulikud
Leesi Katariina koguduse vaimulikud
Loksa Püha Neitsi Maarja koguduse vaimulikud
Paistu Maarja koguduse vaimulikud
Tarvastu Peetri koguduse vaimulikud
Usuteaduse Instituudi vilistlased
Soome 200. jalaväerügemendi koosseis
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1919
Surnud 1985
Maarja kalmistule maetud
Punker

Punker ehk blindaaž on tavaliselt vaatepiludega (laskepiludega) varustatud vastupidavast materjalist rajatud ja pikemaajalisemaks kasutamiseks mõeldud kaitseehitis.

Esimesed teated punkri kohta on 1854.–1855. aasta Sevastoopoli lahingust.

Rajatise algne ingliskeelne nimetus (pillbox, 'ravimikarp') tulenes selle sarnasusest silindri- või ka kuusnurgakujuliste karpidega, milles kunagi müüdi tablette. Vene keeles nimetatakse rajatist dossiks (lühend sõnadest долговременное огневое сооружение, 'pikaajaline tulepunkt ehk püsitulepunkt, punker vaenlase tulistamiseks', doti nüüdisaegne nimetus).

Eestis ehitasid metsavennad Nõukogude okupatsiooni algusajal peamiselt puidust ja mullast mitmefunktsioonilisi rajatisi, mida kasutati varjumiseks, kaitseks ja elamiseks ja mida hakati kutsuma punkriteks.

Vaata ka
varjend

Galerii

Viited

Kirjandus

Välislingid

Militaarehitised‎
Leetopiss

Leetopiss (ajalookirjanduses ka letopiss, ebakorrektselt le(e)topis; kirikuslaavi keeles ле́топись või летописание) on vanavene kroonika, mis sisaldab mingi ajaloolise sündmuse kirjeldust. Leetopissides on sündmused esitatud aastate kaupa ja need algavad sageli fraasiga "aastal ..." ("в лето …").

Bütsantsis olid leetopisside analoogid kroonikad ja keskaegses Lääne-Euroopas annaalid või kroonikad.

Leetopisside koostamist alustati 11. sajandi teisel poolel. Samas pärineb näiteks enamik 11. sajandi sündmusi käsitlevate leetopisside redaktsioone alles 15. sajandist. Seejuures võtsid leetopisside ümberkirjutajad arvesse oma kaasaegseid olusid, kuna keskajal ei kujutletud minevikku teistmoodi ajana. Neis kajastuvad ka Vene valitsejate arusaamad minevikust või see, kuidas nad tahtsid seda näha lasta. Seetõttu ei peeta leetopisse täiesti usaldusväärseteks allikateks. Siiski polnud tol ajal kombeks oma eelkäijate tegusid suurendada ning sarnaselt tolleaegse Lääne-Euroopa ajalookirjutusega oli tegu ennekõike kristlusest motiveeritud teostega.

Vaata ka
 Jutustus möödunud aegadest

Viited

Kirjandus
Kroonikad
Ene Falkenberg

Ene Falkenberg (aastani 1936 Zoja Falkenberg, seejärel Ene Süve, Ene Mänd, Ene Syve, Ene Bruce, Ene Crumley; 2. november 1914 Pihkva – 10. märts 2003 Toronto) oli eesti maalikunstnik ja skulptor.

Ta õppis aastatel 1936–1938 maalimist ja skulptuuri Kõrgemas Kunstikoolis Pallas, kuid ei lõpetanud. 1938–1941 õppis ta Riigi Kõrgemas Kunstikoolis.

Tegutses maalikunstnikuna ja esines näitustel juba enne Teist maailmasõda. 

1944. aasta jaanuaris põgenes ta Soome kaudu Rootsi, hiljem siirdus Rootsist edasi Kanadasse. 1952. aastal oli ta seal Euroopa kunstnike ühingu Colour and Form Society asutajaid. Aastatel 1963–1993 elas ta Vancouveris.

Tema teoseid leidub ka Eesti Rahvusraamatukogu kunstikollektsioonis.

Viited

Välislingid
TLÜAR väliseesti isikud

Eesti kunstnikud
Eesti skulptorid
Eestistatud nimega inimesed
Eestlased Kanadas
Sündinud 1914
Surnud 2003
Vene-Rootsi sõda (1554–1557)

Vene-Rootsi sõda oli 1554–1557 Vene tsaaririigi ja Rootsi kuningriigi vahel toimunud sõda. Sõda algas kahe riigi piiritülide tõttu. Sõja lõpetas 1557. aastal Novgorodis sõlmitud vaherahu, mis pidi kestma 40 aastat.

Rootsi suhted Moskva tsaaririigiga pingestusid taas 16. sajandi keskpaiku, kui Moskva tsaar Ivan Julm hakkas enda omaks pidama samu Soome alasid Neeva jõe suudmes, mis rootslasedki. 1554. aastal piirasid Rootsi väed Viiburit, 1555. aastal toimus Joutselkä lahing ja Gustav Vasa saabus isiklikult Soome, kaasas 12 000 meest (ehk kogu Rootsi toonane sõjavägi). Riigi idapiir oli saanud kuninga suurema tähelepanu osaliseks kui kunagi varem. 

Kokkupõrge lõppes aga eriliste tulemusteta: kumbki pool luges endale kuuluvaks need alad, mis olid ennegi nende omad Pähklisaare rahulepingu järgi. 1556. aastal toimusid lahingud Nöteborgi eest, sõja lõpetas Rootsi ja Moskva tsaaririigi vahel Novgorodis 40 aastaks sõlmitud vaherahu.

16. sajand Venemaal
Rootsi keskaeg
Soome keskaeg
Nikolai Ostrovski

Nikolai Ostrovski (vene keeles Николай Алексеевич Островский; 29. september (vkj 16. september)1904 Vilija, Volõõnia kubermang (tänapäeval Rivne oblast, Ukraina) – 22. detsember 1936 Moskva) oli vene kirjanik.

Nikolai Ostrovski sündis Volõõnia kubermangus allohvitseri ja ametniku Aleksei Ostrovski (1854–1936) perekonnas. 1914. aastal kolis Ostrovskite perekond Šepetivkasse. Juba 1916. aastal pidi Nikolai Ostrovski tööle minema. Ta töötas raudteejaama restorani köögis, laotöölisena ja katlakütja abina. Töötamisega samaaegselt õppis ta ka koolis.

20. juulil 1919 astus Nikolai Ostrovski komsomoli. 1919. aasta augustis läks ta vabatahtlikuna rindele ja võttis Punaarmee koosseisus osa Venemaa kodusõjast. 1920. aasta augustis sai ta Lvivi lähedal selga raskelt haavata ja demobiliseeriti. Osales 1920–1921 eriüksuste koosseisus vastupanuliikumise mahasurumisel.

1921. aastal töötas ta Kiievis elektrimontööri abina ja oli samaaegselt käitise komsomolisekretär. 1922. aastal osales ta Kiievis raudteeharu ehitusel ja külmetus. Varsti pärast seda haigestus ta tüüfusse. Paranemise järel määrati ta Vsevobutši komissariks Poola piiri äärde Berezdivisse. Hiljem oli Ostrovski komsomolitööl Berezdivis, Izjaslavis ja Šepetivkas. 1924. aastal astus ta Venemaa Kommunistlikku (bolševike) Parteisse.

1927. aastal halvenes Nikolai Ostrovski tervis sedavõrd, et ta oli sunnitud jääma voodirežiimile. Ametliku versiooni kohaselt avaldasid ta tervisele mõju haavatasaamine ja rasked töötingimused, mistõttu ta haigestus polüartriiti. Tänapäeval on avaldatud arvamust, et tal võis olla liigesejäikuslik lülipõletik, mis on pärilik haigus.

1927. aasta sügisel hakkas Ostrovski kirjutama autobiograafilist romaani "Повесть о "котовцах"" ("Jutustus "kotovskilastest""), kuid selle käsikiri läks pool aastat hiljem postis kaduma. 1929. aasta augustis kaotas ta nägemise ja jäi pimedaks. 1930. aasta lõpul hakkas ta kirjutama autobiograafilist romaani "Kuidas karastus teras" ("Как закалялась сталь"). 1932. aasta aprillis hakkas ajakiri Molodaja Gvardija avaldama romaani järjejutuna. Romaani esimene osa ilmus 1932. aasta lõpul ja teine osa 1934. aastal. 1935. aastal autasustati teda teose eest Lenini ordeniga. Romaani töödeldud variandist sai Nõukogude kirjanduse tähtsamaid propagandateoseid. Eestikeelses tõlkes on "Kuidas karastus teras" ilmunud 1940., 1941., 1945., 1947., 1952., 1961., 1966., 1973. ja 1984. aastal.

1936. aastal hakkas Nikolai Ostrovski kirjutama romaani "Tormi sünnitatud" ("Рождённые бурей"), mis käsitles revolutsioonilisi sündmusi ja kodusõda Lääne-Ukrainas. Romaan jäi lõpetamata, kuid ilmus juba samal 1936. aastal. Romaani eestikeelne tõlge on ilmunud 1941., 1951., 1954. ja 1968. aastal.

Viited

Vene kirjanikud
Sündinud 1904
Surnud 1936
Veeliks Jalakas

Veeliks Jalakas (24. veebruar 1928 Lepiku küla, Roela vald, Lääne-Virumaa – 5. detsember 2013 Tallinn) oli eesti pendlimees, tervendaja ja selgeltnägija.

Teda tunti ka hüüdnime Pendli-Veeliks all ning teda on nimetatud üheks Eesti kuulsaimaks ravitsejaks ja suurimate kogemustega pendlimeheks. Ta osales telesaates "Selgeltnägijate tuleproov" (2008).

Lapsepõlv ja haridus

Veeliks Jalaka isa Johannes oli talumees, kes võitles Eesti Vabadussõjas ja sai võitluses Landeswehri vastu haavata. Eesti riik andis talle pärast sõja lõppu talu.

Jalakas on öelnud, et unistas lapsena arstiks või õpetlaseks-pedagoogiks saamisest.

Veeliks Jalaka haridustee algas Roela-Tammiku algkoolis. Seejärel õppis ta Rakvere I Keskkoolis ja Tallinna Nõmme Gümnaasiumis. Viimane jäi arreteerimise tõttu lõpetamata ja Jalaka haridustee piirdus 11 klassiga.

Nõukogude-vastane tegevus ja vangistus

Jalaka siirdumine Rakvere I Keskkoolist Tallinna Nõmme Gümnaasiumi oli seotud katsega pääseda pealekaebajate eest. Nimelt tegeles ta Nõukogude-vastase agitatsiooniga ja osales koolinoorte vastupanuliikumises. 28. oktoobril 1947 ta arreteeriti.

Veeliks Jalakas kandis karistust Eestis, algul Narvas ja seejärel Ülemistel. Vangilaagris olles õppis ta ehitamist: krohvimist ja betoonitööd. Ta vabanes vangistusest 1952. aastal.

Vabanemise järel töötas ta maalri ja ehitusbrigadirina ning tegi muid ehitusega kaasnevaid töid.

Tegevus selgeltnägijana

Veeliks Jalakas pidas end ise eelkõige tervendajaks.
 
Oma pendlimehetee alguses mõõtis ta pika niidi otsas oleva sõrmusega veesooni. Hiljem hakkas ta mõõtevahendina kasutama lühikest pendlit.

Veeliks Jalakas ei näinud pendlit maagilise vahendina, vaid inimkäe pikendusena, mis muudab alateadvuses oleva info kättesaadavaks.

Viimastel eluaastatel külastas teda aastas umbes 1500 abivajajat, sellele lisandusid telefoni teel nõu ja abi küsinud inimesed. Temalt otsiti abi terviseprobleemide, perekondlike probleemide ja äriprobleemide korral. Leidus ka arste, kes oma patsiente aeg-ajalt tema vastuvõtule saatsid või oma isiklike tervisehädadega tema poole pöördusid.

Veeliks Jalakas oli üks Intuitiivteaduste Kooli lektoreid.

2008. aastal osales ta saates "Selgeltnägijate tuleproov", kus oli üks kahest finalistist. Saate võitjaks tuli teine finalist, selgeltnägija Nastja.

Isiklikku

Tema isa oli Johannes Jalakas ja ema Helene Vilhelmine Jalakas. Tal oli vend Arvet Jalakas.

Veeliks Jalaka abikaasa oli Neida Jalakas.

Veeliks Jalakal oli kolm last: kaks poega ja tütar.

Veeliks Jalakas suri 5. detsembril 2013 ja on maetud Viru-Jaagupi kalmistule.

Tsitaate
 Inimesed tahavad olla igavesti noored ja terved. Kõigil ei kuku see välja, sest paljusid asju tehakse valesti.

Viited

Kirjandus

 Ingvar Luhaäär. "Veeliksi pendliõpetus". Tallinn: Intuitiivteaduste Kool, 2009. ISBN 9789949901708

Välislingid
 TRADITSIOONI TARKUS. Pendlimees Veeliks Jalakas räägib vampirismist. Arhiiv.err.ee, eetris 05.11.2009.
 HALLO, KOSMOS! Veeliks Jalakas. Arhiiv.err.ee, eetris 26.09.2010

Eesti sensitiivid
Eesti ravitsejad
Viru-Jaagupi kalmistule maetud
Sündinud 1928
Surnud 2013
Skåne sõda

Skåne sõda (, ) oli aastatel 1675–1679 Taani ja Rootsi vahel toimunud sõda. Sõda toimus peamiselt Rootsis Skåne maakonnas. Sõja põhjus oli Taani soov saada tagasi Skåne maakond. Sõda lõppes 1679. aasta Lundi rahuga, mille järgi säilis sõjaeelne olukord (status quo).

Sõjad
Taani ajalugu
17. sajand Rootsis
Liepāja Püha Nikolai peakirik

Liepāja Püha Nikolai peakirik ehk Karosta peakirik (Läti keeles Liepājas Svētā Nikolaja pareizticīgo Jūras katedrāle) on Läti Õigeusu Kiriku Riia piiskopkonna kirik Lätis Liepāja linna Karosta linnaosas aadressil Katedrāles ielā 7.

Kirikuhoone 
 
Pseudovene stiilis kirik ehitati Venemaa Keisririigi sõjaministeeriumi kulul mereväe peakirikuks Liibavis (Liepājas). Tegemist on suurima õigeusu kirikuga Lätis. Hoone projekteeris Peterburi arhitekt Vassili Kosjakov. Hoone muudab unikaalseks sammaste puudumine. Kirik on ehitatud valatud betoonist, mida katavad graniit ja liivakivi. Seinad on laotud punastest tellistest, mida katavad kollased tellised. Kiriku neljal frontoonil asuvad kirikuslaavikeelsed piiblitsitaadid. Kiriku keskmist kuplit ümbritsevad neli väiksemat kuplit — need sümboliseerivad Jeesust ja nelja evangelisti. Hoone peasissepääsu juures asub kellatorn. Kirikuhoone on üle 50 meetri kõrge.

Kiriku seinu kaunistab Peterburi meistrite loodud majoolika. Kirikus paiknes kunagi kolm altarit ja vastavalt kolm kahekorruselist ikonostaasi, nende ees asuvale soleale (altariesisele astangule) viib kolm marmorist treppi.

Ajalugu

Aastal 1890 avaldas Aleksander III soovi, et Liepāja sõjasadama ja sõjaväelinnaku juures oleks õigeusu kirik. Kiriku projekteeris Vassili Kosjakov ja ehitustööd algasid aastal 1900. Hoone valmis aastal 1903.

Suurema osa ehitusele kulunud rahast annetas Nikolai II. Ta viibis koos oma perega ka kiriku pühitsemise juures. Hoone hakkas kuuluma Liepājas asunud mereväebaasile ja nagu kõik teised mereväe alluvuses olnud kirikud (ülejäänud kaks asusid Kroonlinnas ja Peterburis) Venemaal, oli ka see pühendatud meremeeste kaitsepühakule Nikolausele.

Esimese maailmasõja ajal viidi suurem osa kiriku varadest (ikonostaas, kellad) Venemaale. XX sajandi kolmekümnendatel aastatel võeti hoone kasutusele Läti mereväe Liepāja garnisoni luteri kirikuna. Teise maailmasõja ajal võeti maha ka viimased kirikukellad ja hoone võtsid kasutusele Saksa garnisoni õhutõrjeüksused.

Pärast sõda asus Karostas Punaarmee baas. Kirikuhoone oli kasutusel spordisaali, kinosaali ja madruste klubina. Aastal 1991 vabastasid sõjaväelased hoone ja lubasid usklikele sinna juurdepääsu. Järgmisel aastal hakkasid jumalateenistused seal toimuma regulaarselt. Kirikuhoone tagastati õigeusu kirikule ametlikult siiski alles aastal 1994, mil Vene väed Lätist lahkusid. Kiriku sisustus on taastatud vaid osaliselt.

Viited

Välislingid

Liepāja Püha Nikolai peakiriku koduleht
Liepāja Püha Nikolai peakirik Läti Õigeusu Kiriku kodulehel

Läti kirikud
Liepāja
Mihkel (purjelaev)

Mihkel oli Ameerikas ehitatud neljamastiline abimootoriga purjelaev, mis oli ühtlasi 1934–1940 Eesti suurim purjelaev. 

Teoreetiliselt oli suurimaks kunagi Eesti lippu kandnud purjelaevaks 1926 brutoregistertonnine kuunar Viktor, mis aga pärast ostu USA-st juba enne Eestisse jõudmist ja tegelikku kasutuselevõttu uppus. Seega võib Mihklit pidada tegelikult suurimaks kasutuses olnud Eesti purjelaevaks.

Ajalugu 
Purjelaev algse nimega Josiah B. Chase lasti vette USA-s Kanada piiri lähedal Boothbays 8. jaanuaril 1921. Laev oli ehitatud Atlantic Coast Co tellimusena. See oli üks viimaseid USA-s veesatud suuri 4-mastilisi ookeani-purjelaevu. Aluse kodusadam oli Boston ja viimane kohalik omanik Crowell & Thurlow. Toonased viimased ookeani-kaubapurjelaevad kippusid Boothbays kasutult seisma jääma.

1934. aasta suvel ostis laeva Eestisse ise kohale sõitnud pärnakast kapten ja laevaomanik Kristjan Jurnase ning see sai seni suurimaks Eesti purjelaevaks nimega Mihkel. 21. juulil väljuti USA-st pikale sõidule Kopenhaagenisse ja 14. oktoobril väljus laev Pärnust esimesele teenistusreisile Soome.

1940. aastal natsionaliseerisid okupatsioonivõimud laeva. 25.–26. augustil 1941 paigutati Tallinnas purjedeta ja liikumisvõimetu laeva pardale umbes 3500 Punaarmeesse mobiliseeritud eestlast. Laev viidi puksiiridega reidile ja seoti ankrupoi külge, et sõita hiljem üldise konvoiga edasi Venemaale. Paisunud tormis tuli ankrupoi põhjast lahti ja meeskond ajas laeva ööl vastu 28. augustit Paljassaare randa, 100 m kaugusele kaldast, kinni. Nõukogude 3 miilitsat lahkusid aga laevalt. Nüüd pääsesid pardal olijad peagi maale, kus käis küll veel lahing viimaste punaste ja linna hõivavate sakslaste ning eestlaste vahel. Teadaolevalt laeval olijaist keegi ei hukkunud.

Saksa okupatsiooni algul tõmmati Mihkel madalikult lahti, remonditi ning arvati 1943 Saksa mereväe koosseisu vahilaevana. 1944. aasta jaanuari keskel alustas laev teekonda Tallinnast Saksamaale, kuid uppus tormis 23. jaanuaril Saaremaast läänes.

Kirjeldus 
Laev oli 4-mastiline abimootoriga kuunar (praamseil-kuunar). Eesmisse masti oli võimalik heisata raapuri.

Põhiandmed:
 Pikkus: 71,39 m
 Laius: 12,59 m
 Mahutavus: 1639 brt
 Meeskond: 19

Välislingid 
 Pärnu postimees: Visa reeder Kristjan Jurnas ehk Pärnu Jõnn ja tema laevad maailmameredel
 TUNA: Küllo Arjakas / 1941. aasta augusti lõpupäevad Tallinnas
 Worthpoint: foto Boothbay-s ehitatud sarnasest kuunarist

Eesti purjelaevad
Daugavpilsi Borisi ja Glebi katedraal

Daugavpilsi Borisi ja Glebi katedraal (läti keeles Daugavpils Borisa un Gļeba pareizticīgo katedrāle) on Läti Õigeusu Kiriku Daugavpilsi ja Rēzekne piiskopkonna katedraal Lätis Daugavpilsi linnas Jaunbūve linnaosas aadressil Tautas iela 2. Mahutavuselt (5000 inimest) on katedraal suurim kirik Lätis.

Kirikuhoone

Pseudovene stiilis hoone arhitektiks on M. Pozarov. Kirikuhoone pikkus on 40, laius 20 meetrit ja kõrgus 16 meetrit (koos torniga 56 meetrit). Katedraali kaunistavad kolm torni, kullatud kupleid on kümme. Hoone katusel paikneb kellatorn nelja kellaga. Apsiid on hulknurkne.

Kirik on kolme lööviga, lööve eraldavad 14 sammast. Peaaltar on pühendatud Borisile ja Glebile. Kirikus asub kolmekorruseline tammepuust ikonostaas, mille ikoonid on koopiad Viktor Vasnetsovi loodud ikonostaasist Kiievi Vladimiri katedraalis.

Ajalugu

Praeguse katedraali kohale rajas esimese õigeusu kiriku kindralkuberner Konstantin von Kaufmann. Aastal 1903 otsustati Polotski piiskopkonna valitsuses rajada selle asemele Daugavpilsi kindluse garnisonile uus kirik. Ehitustööd algasid 1904. aastal ja hoone valmis aastal 1905. Vana rauast kirikuhoone viidi Jersikasse. Hoone ehitust finantseeris armee.

Kirik pühitseti 25. juunil 1905 (vana kalendri järgi 12. juunil). Ehkki Esimese maailmasõja ajal toimusid kirikus pidevalt palvused, algasid regulaarsed jumalateenistused alles aastal 1922, mil sealseks vaimulikuks oli preester Augusts Pētersons (hilisem Läti metropoliit Augustins (Pētersons)). Varem viisid kirikus jumalateenistusi läbi teiste koguduste preestrid; põhiliselt aga Daugavpilsi Aleksander Nevski kiriku vaimulik isa Odelski. Sõja ajal kannatada saanud kirikut remonditi korduvalt (aastail 1922-1923 taastati katus, aastail 1926-1927 vahetati see uue vastu, aastail 1930-1931 taastati aga kannatada saanud interjöör.

Aastal 1925 alustati kirikus ka läti keeles toimuvate jumalateenistustega, mis leidsid aset kaks korda kuus. Aastal 1938 ordineeriti kirikus ametisse Läti Õigeusu Kiriku Jersika vikaarpiiskopkonna piiskop Aleksander. Piiskopi residentsiks sai sama kirik; sellest ajast peale oli Daugavpilsi Borisi ja Glebi kirik katedraal.

Pärast Teist maailmasõda laastasid kirikut kahel korral tulekahjud. Toonane kiriku eestseisja Nikolai (ametis aastail 1951-1984 juhtis kiriku taastamistöid; tema eestvedamisel istutati kiriku ümber ka puud.

Vahepeal katedraali staatuse kaotanud kirikust sai taas katedraal aastal 1989, mil avati taas Daugavpilsi vikaarpiiskopkond ja uueks Daugavpilsi piiskopiks sai Aleksandr (Kudrjašov).

Kirikut remonditi põhjalikult aastail 2004-2008. Remonditööde käigus kullati taas üle ka katedraali oma esialgse välimuse kaotanud kuplid.

Viited

Välislingid

Fotod katedraalist
Katedraali kodulehekülg

Läti kirikud
Daugavpils
Jūrė

Jūrė (ka Jūrė II, kuni aastani 2002 Jūrės geležinkelio stotis (Jūrė raudteejaam) on alev Leedus Kazlų Rūda omavalitsuses Kazlų Rūda vallas. Alev asub Pilvė jõe kaldal; seda läbib Kaunase ja Kazlų Rūda vaheline raudtee.

Alevis on algkool, kultuurimaja ja raamatukogu. Vaatamisväärsuseks on  kultuurimälestiste registrisse kantud raudteejaama hoone aastast 1937. Jūrės on elanud Leedu ooperisolist Violeta Urmanavičiūtė-Urmana.

Ajalugu 

Alev tekkis Esimese maailmasõja ajal, mil sinna rajati raudteejaam. Aastal 1915 rajati selle kõrvale Saksa sõjaväekalmistu. Aastal 1916 raudteejaama juurde rajatud sõjavangide laagri puidust barakid võtsid peale sõda kasutusele Leedu metsatöölised. Laagris raiutud puitu kasutasid sakslased kitsarööpmelise raudtee rajamiseks, mis ühendas Kazlų Rūdat Pavilkijysega.

Aastaks 1925 oli kujunenud asula tänavavõrgustik. Aastal 1926 sai Jūrė omale kooli ja turuplatsi. Aastal 1928 ehitati asulasse veski ja kaks saekaatrit. Teise maailmasõja ajal olid Jūrė ümbruses taas vangilaagrid (nii nõukogude kui saksa sõjavangide omad).

XX sajandi neljakümnendatel aastatel ühendas asulat Ežerėlisega kitsarööpmeline raudtee, mida kasutati turba veoks. Alev sai asulast aastal 2002.

Pilte

Viited

Välislingid 

Alev portaalis vietoves.Lt

Kazlų Rūda omavalitsus
Leedu alevid
Intuitiivteaduste Kool

Intuitiivteaduste Kool on Tallinnas ja Tartus tegutsev kool, mis õpetab teaduslikele eksperimentidele mitte alluvaid aineid.

Intuitiivteaduste Kooli eesmärgiks on õpilaste sensitiivsete võimete arendamine. Õpetatavate ainete hulka kuuluvad bioenergeetika, grafoloogia, tantra, tarokaartidega ennustamine, geštaltteraapia, neurolingvistiline programmeerimine, psühhomeetria, reiki, astroloogia, numeroloogia, pildamine, šamanism, feng shui jt.

Eri aegadel on kooli lektoriteks olnud Viljo Viljasoo, Ilmar Soomere, Ingvar Luhaäär, Veeliks Jalakas, Tiit Teras, Tõnu Aru, Janno Seeder, Rita Värnik, Milvi Koplus, Andres Klemet, Mercedes Merimaa, Rein Weber, Luule Viilma, Gunnar Aarma, Anti Kidron jt.

Õppeperiood jaguneb kevad- ja sügissemestriks. Kummagi semestri käigus õpetatav materjal on erinev ja semestrite läbimise järjekord pole tähtis.

Kooli astuda soovijatele korraldatakse vastuvõtukatse, kus mõõdetakse pendliga nende energiat. Vastu ei võeta inimesi, kellel katse korraldajad arvavad olevat väga tugeva negatiivse energia ja/või tugevad vaimsed häired.

Intuitiivteaduste Kool tegutseb alates 1990. aastate algusest. Kooli asutajaks ja vaimseks isaks on Ingvar Luhaäär.

Intuitiivteaduste Kool on aastatel 1994–2015 välja andnud sadakond raamatut.

Kriitika

Intuitiivteaduste Kooli on mainitud portaalis skeptik.ee seoses portaali poolt välja antava Umbluu preemiaga. 2012. aasta Umbluu preemia määrati Viljo Viljasoole. Selleteemalises Martin Välliku artiklis öeldakse, et preemia aupaiste laieneb ka paljudele teistele isikutele ja institutsioonidele, sealhulgas Intuitiivteaduste Koolile.

Kooli nimevalikut on esitatud kui näidet sellest, kuidas esoteeriliste teadmiste õpetajad võtavad üle teaduslike struktuuride ja institutsioonide nimetusi, et nende kaudu tõsta enda usaldusväärsust ja kaalukust.

Viited

Kirjandus

 Ingvar Luhaäär. "Intuitiivteaduste kooli lugu". Tallinn: Intuitiivteaduste Kool, 2010. ISBN 9789949901722

Välislingid

Intuitiivteaduste Kooli kodulehekülg
Intuitiivteaduste päeva naelaks kujuneb kompuuterravi. Sakala, 14.05.1999

Esoteerika
Loode-Venemaa Valitsus

Loode-Venemaa valitsus, ka Põhja-Lääne valitsus (vene Северо-Западное правительство või правительство русской северо-западной области) oli koalitsioonivalitsus, mis moodustati 11. augustil 1919 Tallinnas. Valitsuse ametlik asukoht oli Narva. Valitsuse üks peaülesandeid oli likvideerida bolševism Pihkva, Novgorodi ja Petrogradi kubermangus, Vene kodusõjas. 

Valitsusse kuulusid kadetid, paremesseerid ja menševikud.

Valitsus lagunes pärast 5. detsembrit 1919, kui Judenitši juhitav Loodearmee oli saanud suuri kaotusi.

Loode-Venemaa valitsuse koosseis
Ministrite nõukogu esimees, välis- ja rahaminister 11. august – 5. detsember 1919: õuenõunik Stepan Lianozov (1872–1951; Лианозов Степан Георгиевич)
staabiohvitser ministrite nõukogu juures: Doluhhanov (Долуханов)
asjadevalitseja Aleksei Melnikov
sõjaminister Nikolai Judenitš
sõjaminister: Mihhail Suvorov (1877–1948)
sõjaministri abi: kindral Kondõrjev (Кондырев)
välisminister: (kindralstaabi polkovnik Konstantin Nikolai von Krusenstern (1883–1962; Константин Акселович Крузенштерн) ?)
välisminister: Loodearmee kindralstaabi polkovnik Konstantin Nikolai von Krusenstern (1883–1962; Константин Акселович Крузенштерн)
siseminister:
K. Aleksandrov (К. А. Александров); kuni 9.1919
Jevgeni Kedrin (Е. И. Кедрин); 10.9.–1.10.1919 oli ka kohtuminister
mereminister: kontradmiral Vladimir Pilkin (1869–1950; ru)
rahandusminister: Stepan Lianozov (Лианозов Степан Георгиевич)
kohtuminister: Jevgeni Kedrin (Е. И. Кедрин) (10.9.–1.10.1919 ka siseminister)
põllutööminister: Pjotr Bogdanov (1888–1941; ru)
posti- ja telegraafiminister: Filippeo (М. М. Филиппео)
kaubanduse, tööstuse, varustuse ja tervishoiuminister: Manuel Margulies (1869–1939; Мануэль Сергеевич Маргулиес)
riigikontrolör ja Loodearmee valitsuse esindaja Eesti Vabariigis: Vassili Gorn (1875–1938; Василий Леопольдович Горн)
toitlusminister: Filipp Eišinski
haridusminister: F. A. Ern
hoolekandeminister: A. S. Peškov
usutunnistuseminister: J. F. Jevsejev
ühiskondlike tööde minister: N. N. Ivanov

Viited

1919. aasta Venemaal
1919. aasta Eestis
Vene kodusõda
Gustav Bauer

Gustav Adolf Bauer (6. jaanuar 1870 Darkehmen, Ida-Preisimaa (tänapäeval Ozjorsk, Kaliningradi oblast, Venemaa) –16. september 1944 Berliin) oli Saksa sotsiaaldemokraatlik poliitik, Saksamaa riigikantsler (valitsusjuht) 1919. juunist kuni 1920. aasta märtsini.

Gustav Bauer oli pärit kohtutäituri perekonnast. Pärast rahvakooli lõpetamist 1884. aastal töötas ta advokaadibüroos kirjutajana. Raske haiguse tõttu amputeeriti tal 1888. aastal üks jalg. Saksamaa Sotsiaaldemokraatlikkusse Parteisse astus ta 1891. aastal. 1893–1895 oli Gustav Bauer tuntud juristi Fritz Friedmanni büroo juhataja. 1895. aastal asutas Bauer Saksamaa Bürooteenistujate Keskliidu, mille eesotsas oli ta kuni 1908. aastani, mil see ühe teise organisatsiooniga ühines. 1908–1918 oli Gustav Bauer Saksamaa Ametiühingute Keskkomisjoni teine esimees.

Alates 1912. aastast oli ta kuni 1928. aastani Riigipäeva liige. 1918. aasta oktoobris kutsuti Bauer Riigi Tööameti riigisekretäriks Max von Badeni valitsuses.

Alates 13. veebruarist 1919 oli Gustav Bauer Saksamaa tööminister. 21. juunist 1919 kuni 27. märtsini 1920 oli Gustav Bauer Saksamaa riigikantsler. 1921. aasta märtsist kuni 1922. aasta novembrini oli ta riigivarade minister ja asekantsler.

Viited

Saksamaa poliitikud
Sündinud 1870
Surnud 1944
Meelis Kukk

Meelis Kukk (sündinud 25. juunil 1982) on eesti nõustaja, koolitaja ja eripedagoog.

Haridus 
2016 aastal alustas õpinguid Ettevõtlus Kõrgkoolis Mainor  

2015.  aastal Tallinna Ülikooli eripedagoog-nõustaja eriala magistriõppes.  

2005. aastal lõpetas Tallinna Pedagoogilise Seminari noorsootöö eriala

Töö 
Alates 2020 Tallinna Lastekodu juhataja

2015 – 2019 oli Viru Haigla juhatuse Liige 

2017 – 2019 AS Karell Kiirabi, juhatuse liige 

2007 – 2015 oli ta SOS Lasteküla kasvataja. 

Ta on Eesti Asenduskodu Töötajate Liidu asutajaliige ja juhatuse liige.

Viited

Välislingid
Tutvustus SOS Lasteküla saidil
Meelis Kukk. Minu lugu, sama, SOS Lasteküla Eesti Ühing
Jane Snaith ja Meelis Kukk, teineekraan.ee, 10. mai 2013 
Rain Uusen. Igapäevatöö noortega tähendab eelkõige selgitustööd. – Sotsiaaltöö, 2015, nr 1.

Sündinud 1982
Eesti sotsiaaltöötajad
Telegrupp AS

Telegrupp AS on 1997. aastal asutatud IT-, side-, ja turvalahendustega tegelev ettevõte. Firmal on osalus Eltron AS, Hannu Pro Tallinn OÜ ning Rootsi ettevõttes Data Center Technology Sverige AB.

2012. aasta seisuga oli ettevõtte käive üle 10 miljoni euro.

Välislingid
Ettevõtte koduleht

Eesti infotehnoloogiaettevõtted
Eesti kaitsetööstus
Paul A. Goble

Paul Alan Goble (sündinud 13. jaanuaril 1949) on Ameerika Ühendriikide analüütik ja poliitikavaatleja. Ta on tuntud Venemaa, Balti ja Euraasia küsimuste ekspert.

Paul Goble sai bakalaureusekraadi Miami Ülikoolist (1970) ning magistrikraadi Chicago Ülikoolist (1973). 

Ta on muu hulgas töötanud Tartu Ülikooli Euroopa Kolledžis vanemuurijana.

Tunnustused
 1995 Maarjamaa Risti I klassi teenetemärk
 1997 Läti Kolme Tähe ordeni suurohvitser
Gediminase ordeni kavaler

Viited

Välislingid
 Paul Goble Institute of World Politics saidil

Ameerika Ühendriikide inimesed
Tartu Ülikooli õppejõud
Maarjamaa Risti I klassi teenetemärgi kavalerid
Kolme Tähe ordeni kavalerid
Sündinud 1949
Analüütikud
Törka talu kalmistu

Törka talu kalmistu on kalmistu Tori kihelkonnas Pärnumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Tabria külas Tori vallas Pärnu maakonnas.

Ajalugu
Kalmistu rajati Törka 19 (ka Terka, Tõrga, Tõrka, Törga) talu maadele, selle omanik oli perekond Tomson (Thomson). Taluperemees Jakob Tomson taotles juba augustis 1934 kalmistu asutamise luba, sest tema perekonna hauaplats Pärnu-Jaagupi kalmistul jäävat umbes 20 km kaugusele. Esialgu lükati tema taotlus tagasi, sest puudusid vajalikud plaanid.

Oktoobris esitas Tomson taotluse koos plaanidega uuesti ning 29. oktoobril 1934 anti talle kalmistu asutamise luba.

Kalmistule maetutest ei ole teateid. Võimalik, et hoolimata valminud kalmistust polegi teadmata põhjustel sinna kedagi maetud.

Kirjeldus
Kalmistu paikneb talu südamest umbes 300 m kaugusel lõunas, talusse viiva tee äärest umbes 10 m kaugusel idas. Teed ääristab puiestee. Kalmistu on täpselt ruudukujuline (küljepikkusega 15 m), selle pindala on 0,025 ha.

Viited

Tori kihelkonna kalmistud
Tori vald
Pärnu maakonna kalmistud
Eesti talukalmistud
Maakond (USA)

Maakond (county, Louisianas parish, Alaskas borough) on Ameerika Ühendriikides 2. järgu haldusüksus. See on poliitiline ja geograafiline alamüksus 1. järgu haldusüksuse ehk osariigi piires. Maakondadel võib olla teatud kohalikku valitsusvõimu, kuid nad ei ole suveräänsed.

Maakonnaga võrdväärsed administratiivsed üksused on veel 41 omavalitsusega linna, millest 38 asub Virginia osariigis.

2013. aasta seisuga on Ameerika Ühendriikides 3007 maakonda (county) ja 137 maakonnaga võrdväärset haldusüksust (sh Louisiana ja Alaska üksused ja omavalitsusega linnad).

Väikseim maakondade arv on Delaware'i osariigis (3), suurim Texase osariigis (254). Elanike arvult on suurim Los Angelese maakond (üle 10 miljoni inimese), väikseim on Lovingi maakond Texases (82 inimest). Pindalalt on suurim San Bernardino maakond Californias (52 070 km2), kuid kui arvestada ka maakonnaga võrdväärseid üksusi, siis on suurim Yukoni–Koyukuki rahvaloenduspiirkond Alaskas (382 810 km2), väikseim on Kalawao maakond Hawaiil (137 km2), mis on ka elanike vähesuselt USA-s teisel kohal.

Vaata ka
Organiseerimata maakond

Ameerika Ühendriikide geograafia
Vassili Pitšul

Vassili Pitšul (vene Василий Владимирович Пичул; 15. juuni 1961 Mariupol – 26. juuli 2015 Moskva) oli vene filmilavastaja ja -stsenarist.

Aastal 1983 lõpetas Pitšul režii erialal VGIK-i, kus ta õppis Marlen Hutsijevi käe all.

Vassili Pitšuli tuntuim film oli 1988. aastal valminud "Väike Vera", mis võitis auhindu ka mitmelt rahvusvaheliselt filmifestivalilt. Näiteks võitis film 1988. aastal Veneetsia filmifestivali FIPRESCI auhinna ja Chicago filmifestivali Kuldse Hugo auhinna. 

Ta on ka filmide "Sotšis on pimedad ööd" ("В городе Сочи темные ночи") ja "Teemanttaevas" ("Небо в алмазах") režissöör.

Välislingid
 

Venemaa filmilavastajad
Sündinud 1961
Surnud 2015
Rooma Keskrahvusraamatukogu

Rooma rahvusraamatukogu (itaalia Biblioteca Nazionale Centrale di Roma, lühend BNCR) on avalik juhtiv rahvusraamatukogu Itaalias Roomas.

Raamatukogu asutati 1875. aastal "Vittorio Emanuele II" raamatukoguna ja õnnistati sisse 1876. aasta 14. märtsil.

Kogu asus algselt Ignatius Loyola poolt asutatud Rooma kolledži ruumides, praegune hoone avati külastajatele 1975. aasta jaanuaris.

Rooma Castro Pretorio linnaosas asuv raamatukogu on üks Itaalia suurimatest ning täidab koos Firenze rahvusraamatukoguga keskse rahvusraamatukogu ülesandeid.

Vaata ka
 Rahvusraamatukogu
 Firenze Keskrahvusraamatukogu

Märkus
Ajaloolistest iseärasustest tulenevalt (riigi suhteliselt hiline ühendamine) on Itaalias mitmeid rahvusraamatukogusid (Roomas, Firenzes, Napolis, Milanos, Palermos jm); üksnes Roomas ja Firenzes asuvad raamatukogud on "kesksed rahvusraamatukogud" (biblioteca nazionale centrale).

Viited

Kirjandus 
 Italo Insolera, Il concorso per la Biblioteca Nazionale di Roma in Casabella - Continuità, nº 239, Milano, Editoriale Domus, maggio 1960, pp. 35-51. 
 La Biblioteca Nazionale Centrale "Vittorio Emanuelle II" di Roma: Cronistoria di un trasferimento 1953-1975, Roma, Fratelli Palombi, 1988.
 Touring Club Italiano, Roma, collana Italia (guide rosse), Roma 2004
 Piero Ostilio Rossi, Roma. Guida all'architettura moderna. 1909-2000, Laterza, 2003 (3a ed.), pp. 281–284. ISBN 88-420-6072-0.

Välislingid

 Koduleht

Itaalia raamatukogud
Rooma
Peedu Ojamaa

Peedu Ojamaa (27. mai 1933 – 1. aprill 2014) oli eesti reklaamiguru ja filmilavastaja.

Ta oli Eesti NSV filmistuudio Eesti Reklaamfilm rajaja.

Lisaks erilisele oskusele reklaamida asju, mida polnud nõukogude ajal saada, või mida polnud olemaski, pani Ojamaa õla alla saadetele Horoskoop, Reklaamiklubi ja ansamblile Kukerpillid.

Isiklikku

Tema vend oli näitleja ja lavastaja Madis Ojamaa. 
Peedu Ojamaa väimees on filmitegija Hardi Volmer, kes on ka Eesti Reklaamfilmist jutustava filmi Kullaketrajad üks autoritest.

Välislingid
 

Eesti filmilavastajad
Rahumäe kalmistule maetud
Sündinud 1933
Surnud 2014
Tallinna Reaalkooli vilistlased
Ulvi Wirén

Ulvi Wirén on eesti kirjanik, kes kirjutab peamiselt soome keeles. Ta on kirjutanud raamatuid looduskaitsest ja soome-eesti keeleraamatuid.

Ta on sündinud Tartus ja lõpetanud Tartu ülikooli (õppis arstiteadust).

1998. aastast elab ta Soomes ja töötab Espoos masseerijana.

Teoseid
Hääd pulmapäeva!: ja yli 1000 muuta viron kielen riskisanaa (Gummerus 2007). ISBN 9789512074075.
Huvittavat raamatut: ja lähes 2000 muuta viron ja suomen riskisanaa (Gummerus 2008). ISBN P9789512077557.
Koko kehon vyöhyketerapia: apua vaivoihin heijastehoidolla (Gummerus 2010). ISBN 9789512080274.
Omal käel reisimine: suomi-viro-fraasisanakirja (Gummerus 2010). ISBN 9789512082018.
Kehon viisaus & mielen voima: ajatusten avulla terveeksi (Gummerus 2014). ISBN 9789512095605.

Välislingid
Ulvi Wiréni koduleht

Eesti kirjanikud
Soome kirjanikud
Sünniaeg puudub
Kristina Norman

Kristina Norman (sündinud 17. septembril 1979) on eesti ja vene päritolu kaasaegne kunstnik ja kunstipedagoog, kelle interdistsiplinaarne looming hõlmab videoinstallatsioone, skulptuuriobjekte, linnalisi sekkumisi, dokumentaalfilme ja performance’it. Normani kunstipraktika on kontekstikeskne ning tema huviorbiidis on teemad, mis on seotud ideoloogiate, vastuoluliste poliitiliste protsesside ja ajaloo valupunktidega. Ta on tegelenud oma töödes identiteedi, mälu ja avaliku ruumi suhte uurimisega.

Haridus 
Ta on õppinud Eesti Kunstiakadeemias kunsti ja graafikat.

Looming 
2009. aastal esindas ta Eestit 53. Veneetsia biennaalil projektiga "After-War". Ta lõi skulptuurist "Pronkssõdur" innustatult installatiivse keskkonna "After-War" viies ruumis, milles kesksel kohal on kuldsõdur. Kuldsõduri Tõnismäele viimise eest sai ta 9. mail 2009 politseilt suulise hoiatuse. 9. juunil 2009 ilmus uudis, et nüüdiskunsti muuseum Kiasma soovib kuldsõduri ära osta. 

2022. aastal Eesti paviljonis on Kristina Norman koostöös Bita Razaviga eksponeerimas uusi teoseid lähtudes Emilie Rosalie Saali isikust ja loost. Oma teostega esitavad nad hetkel nii maailmas kui ka Eestis olulisi küsimusi poliitika, ühiskonna, kultuuri, soo, rahvusidentiteedi ja globaalsete protsesside teemadel. Lisaks käsitleb näitus omavahel põimunud ajalugude, "võitjate" ja "kaotajate" suhteid ning nende mõistmise keerukust ja mitmetahulisust, hõlmates ka koloniaalajalooga seotud küsimusi. 

Ta on resident-kunstnik Itaalia vanimal kaasaegsete etenduskunstide festivalil "Santarcangelo dei Teatri".

Norman pälvis aastateks 2020–2022 kunstnikupalga.

Tunnustus 

 2009 Eesti Kultuurkapitali kujutava ja rakenduskunsti sihtkapitali aastapreemia (sotsiaalselt oluliste teemade järjepidev ja kaasaegne käsitlus kunstis)

Viited

Välislingid 
 Koduleht
Kristina Norman KKEKi kunstnike andmebaasis

Eesti kunstnikud
Sündinud 1979
Pubi Juudas

Pubi Juudas (ka Juudas) on rokisuunitlusega pubi Tõrva linna Riiska linnaosas. Pubi on ametlikult tegutsenud 2011. aasta sügisest.

Pubi nimi "Juudas" on asutajate sõnul inspireeritud eelkõige Inglismaa päritolu heavy metal'''i bändist Judas Priest..

Pubis toimuvad kontserdid, loengud, joogikoolitused, filmiõhtud ning lauajalgpalli-, noolemängu- ja mälumänguturniirid. Pubi on ürituste organiseerimisel teinud koostööd Tõrva Noortevolikogu, Tõrva avatud noortekeskuse, Tõrva astronoomiaklubi, Tõrva kultuurimaja ja kohvikuga Supelung.

 Tunnustused 
2015. aastal pälvis Juudas Tõrva noortevolikogu juubeliauhinna linnaelanikele artistide ja muusikakollektiivide tutvustamise eest.

2015. aasta lõpus ja 2016. aasta alguses Tõrva linnavalitsuse poolt 90. juubeliaasta puhuks läbi viidud kaasava eelarve rahvahääletusel sai pubi Juudase ettepanek enim hääli. Kaasavast eelarvest eraldatud rahaliste vahendite eest oli pubil kohustus korraldada 2016. aasta jooksul 10 üritusest koosnev kontserdisari. Sarja raames esinesid pubis tuntumatest artistidest ja ansamblitest Hangover, Connectors, Reket, Black River Bluesman & Bad Mood Hudson, Andres Roots & Raul Terep, Driven, Genka & Paul Oja, 5miinust, Vaiko Epik, Meisterjaan, Chalice, A-Rühm, The Boondocks ja Ewert and the two Dragons.

2016. aasta lõpus toimunud Tõrva ettevõtjate tänuüritusel pälvis Juudas Tõrva linnavalitsuse "Aasta tegija" eriauhinna tiitli..

2020. aastal esitati pubi Juudas Tõrva valla kultuuripreemia nominendiks. Tõrva valla kultuuripreemia eesmärgiks on tunnustada Tõrva vallaga seotud isikuid ning kollektiive, kes on kultuuri alal saavutanud silmapaistvaid tulemusi.

2020. aasta lõpus ja 2021. aasta alguses Tõrva vallas läbi viidud kaasava eelarve rahvahääletusel sai pubi Juudase ettepanek korraldada 10 kontserdist koosnev sari kõige enam hääli. Kokku 396 häälest sai pubi Juudase ettepanek 79 häält.

 Kirjeldus 
Pubi fassaadil on kujutatud viie tuntud rokkmuusiku – Gunnar Grapsi, Ian Curtise, Viktor Tsoi, Jim Morrisoni ja Jimi Hendrixi – must-valged valgustatud portreed..

2021. aasta seisuga on Pubi Juudas Tõrva praegustest meelelahutusasutustest tegutsenud kõige kauem.

Viited

Välislingid
 Pubi Juudase koduleht
 Pubi Juudas Facebookis
 Juudase pubi on tegelikult klubi. Helme Kihelkonnaleht, 6. detsember 2015, lk 12
 Uitmõttest kujunes rokipubi. Valgamaalane,'' 27. oktoober 2015, lk 5

Tõrva
Eesti toitlustusettevõtted
Putkaste mõis

Putkaste mõis (saksa keeles Putkas) oli rüütlimõis Käina kihelkonnas Hiiumaal. Nüüdisajal jääb mõis Hiiu maakonda Hiiumaa valda.

Mõisat on esimest korda mainitud 1529. 

1816 omandasid mõisa Stackelbergid, kelle valduses oli see 1919. aasta mõisate võõrandamiseni.

Putkaste mõisas tegutses 18. sajandil ka Putkaste tellisetehas.

Viited

Välislingid

Eestimaa fideikomissmõisad
Läänemaa mõisad
Hiiumaa vald
Käina kihelkond
Hiiumaa mõisad
Stackelbergide mõisad
Ungern-Sternbergide mõisad
Wartberge Hermanni Liivimaa kroonika

Wartberge Hermanni Liivimaa kroonika on Liivi ordu krooniku Wartberge Hermanni umbes 1372 koostatud kroonika. Kroonika käsitleb aega Liivimaa ristiusustamisest kuni 1370. aastateni, keskendudes kahele viimasele aastakümnele. Kroonikas on pikemalt juttu ka Jüriöö ülestõusust. Kroonika on rõhutatult ordumeelne.

Kroonika on kirjutatud ladina keeles. 1864 ilmus see Ernst Strehlke tõlgituna saksa keeles. Eesti keeles on ilmunud kroonika katkeid 1920. aastatel.

Kirjandus
 Hermanni de Wartberge Chronicon Livoniae. Herausgegeben von Ernst Strehlke. Separatabdruck aus dem zweiten Bande der Scriptores Rerum Prussicarum, herausgegeben von Th. Hirsch, M. Toeppen und E. Strehlke. (Digitaalselt), Leipzig: S. Hirzel, 1863 (Leipzig: Breitkopf und Härtel, 1863) Andmed ESTERis Digitaalselt  Digitaalselt
 Die livländische Chronik Hermann's von Wartberge. Aus dem Lateinischen übersetzt von Ernst Strehlke. Berlin und Reval: 1864 (Berlin: Druck von Gebr. Unger). vene keeles
 Georg Rathlef: "Das Verhältniss der kleinen Meisterchronik zum Chronicon Livoniae Hermanns von Wartberge und zur Reimchronik", Dorpat: Laakmann 1875, Andmed ESTERis
 Ливонская хроника Германа Вартберга. (Евграф Васильевич Чешихин-Ветринский: Сборник материалов и статей по истории Прибалтийского края. Том II. Страница 83.) Рига. 1879. vene keeles
 Тевтонский орден: крах крестового похода на Русь: [сборник / авторы-составители Сергей Александрович Шумов, Александр Радьевич Андреев], Москва: Эксмо: Алгоритм, 2005 Andmed ESTERis
 Hermanni de Wartberge Chronicon Livoniae. (Vartberges Hermaņa Livonijas hronika). LU Latvijas vēstures institūts; no latīņu valodas tulkojis, priekšvārdu un komentārus sarakstījis Ēvalds Mugurēvičs = Hermanni de Wartberge Chronicon Livoniae. Translationem paravit, praefationem conscripsit et textum interpretatus est Ēvalds Mugurēvičs. Rīga: Latvijas vēstures institūta apgāds, 2005, 334 lk., ISBN 9984601447 (läti ja ladina keeles)

Kroonikad
Vana-Liivimaa
Teosed Eesti ajaloost
Teosed Läti ajaloost
Gümnaasiumi tänav

Gümnaasiumi tänav on tänav Tallinna vanalinnas. 

Gümnaasiumi tänav algab Suur-Kloostri tänavalt ja lõppeb Kooli tänaval. Tänav on nime saanud Gustav Adolfi Gümnaasiumi järgi. Aastatel 1939–1989 oli Gümnaasiumi tänav Kooli tänava osa.

Gümnaasiumi tänav on ligikaudu 85 m pikkune.

Hooned
 Gümnaasiumi 1 – Saunatorn
 Gümnaasiumi 1a – Kuldjala torn
 Gümnaasiumi 3 – Kodulinna Maja

Viited

Välislingid

Kesklinna linnaosa tänavad
Katrin Rehemaa

Katrin Rehemaa (sündinud 10. aprillil 1961 Tallinnas) on eesti endine kergejõustiklane ja arst.

Ta lõpetas 1979. aastal Keila 1. Keskkooli ja 1987. aastal Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna spordimeditsiiniosakonna.

Rehemaa alustas sportimist 1971. aastal Harju rajooni spordiklubis Irja Põlluveere õpilasena, hiljem treenis ta Andres Nirgi juhendamisel. Aastatel 1975–1992 tuli ta Eesti meistriks neli korda 400 m, kuus korda 800 m, ühe korra 600 m jooksus ja 14 korral teatejooksus. Võistles aastatel 1977–1993 Eesti koondises.

Ta töötas aastatel 1988–1990 Kõrgema Spordimeisterlikkuse Koolis Eesti jooksukoondise arstina ja aastatel 1990–1991 Tartu Ülikooli treeninguprotsessi uurimise laboris teadurina.

Alates 1996. aastast on ta Eesti Arstide Liidu peasekretär.

Ta on tõlkinud meditsiinikirjandust.

Tõlgitud teoseid
Pertti Mustajoki, Risto Pelkonen ja Timo Sane. "Haige uurimine". Medicina 1996
Hannu Pätiälä, Pentti Rokkanen ja Turkka Tunturi. "Ambulatoorne kirurgia". Medicina 1997
"Liikumine ja meditsiin". Medicina 1998
Terho Toivonen. "Südameraamat". Valgus 1998
Heidi Alenius, Markku Ellonen, Jukkapekka Jousimaa, Sirkka Keinänen-Kiukaanniemi, Ilkka Kunnamo, Marjukka Mäkela, Peter Nyberg, Pirkko Paakkari, Tom Petterson, Kaisu Pitkälä, Markku Saarelma, Matti Seppänene, Anu Toivanen ja Helena Varonen. "Üldarsti käsiraamat". Medicina 1999
"Endokrinoloogia". Medicina 2003
"Meditsiinisõnastik". Medicina 2004
"Intensiivravi käsiraamat". Medicina 2005
"Laste- ja noortepsühhiaatria". Medicina 2006
"Psühhiaatria". Medicina 2006
"Valvekirurgi käsiraamat". Medicina 2008
"Südamehaigused". Medicina 2010

Viited

Eesti jooksjad
Eesti arstid
Keila Kooli vilistlased
Sündinud 1961
Päiviö Tommila

Juhani Päiviö Tommila (sündinud 4. augustil 1931 Jyväskyläs) on soome ajaloolane, emeriitprofessor.

1988–1992 oli ta Helsingi ülikooli rektor.

9. jaanuaril 1991 valiti ta Eesti Teaduste Akadeemia välisliikmeks.

2001. aastal pälvis ta Maarjamaa Risti III klassi teenetemärgi.

Viited

Soome ajaloolased
Maarjamaa Risti III klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti Teaduste Akadeemia välisliikmed
Sündinud 1931
Kōrli Stalte

Kōrli (Karl) Stalte (9. august 1870 Ire – 12. jaanuar 1947)  on liivi ühiskonnategelane, kirjanik, liivi kultuuri uurija; üks tuntumaid liivlasi üldse.

Ta kirjutas sõnad liivi rahvushümnile "Min izāmō".

Viited

Liivi kirjanikud
Sündinud 1870
Surnud 1947
Tallinna Kreiskool

Tallinna Kreiskool (saksa keeles Revalsche deutsche Kreisschule) oli Venemaa keisririigi Eestimaa kubermangulinnas Tallinnas 1805–1875 tegutsenud saksa õppekeelega kreiskool.

1800. aasta kevadel hakkas hoones Vene  22 tegutsema triviaalkool, mis  Venemaa keisri Aleksander I koolireformiga 1805. aastal muudeti Tallinna kreiskooliks. 

1805. aastal tegutses kreiskool Tallinna kubermangugümnaasiumi kahekorruselise koolihoone ülemisel korrusel, esimesel korrusel asus gümnaasium. 

1830. aasta 18. novembril ilmus Venemaa keisri Nikolai I käskkiri, mis sulges Tallinna vene õppekeelega kreiskooli ja avas selle baasil 1831. aastal kaks elementaarkooli. 

1832. aastal müüs Antoinette Hedvig Henriette von Wistinghausen kinnistu, Vene tänav 22 kreiskoolile. 1833. aastal algas õppetöö uues, selleks otstarbeks ümberkujundatud koolimajas. 1872. aastal toimus hooses järgmine ümber- ja hoonete juurdeehitus. 

1872. aasta  31. mail Venemaa keisri Aleksander II kinnitas Venemaa Riiginõukogu otsuse kreiskoolide reorganiseerimisest linnakoolideks. 1872. aastal kinnitatud Venemaa keisririigi linnakoolide määruse kohaselt tuli saksakeelsed kreiskoolid alates 1874. aastast reorganiseerida linnakoolideks. Uut tüüpi linnakoolid olid 6-aastase kursusega venekeelsed riiklikud poeglaste kõrgema astme algharidusasutused. Linnakooli eesmärgiks oli anda täielikku algharidust kõikidest seisustest lastele vanuses 7–14 eluaastat.. Linnakoolideks muudeti ka Tallinna ja Tartu vene õppekeelega elementaarkoolid.

Aastatel 1886—1887 reorganiseeriti kõik Eestis tegutsevad saksakeelsed kreiskoolid venekeelseteks linnakoolideks.

Koolis õppisid Eesti kirjanikud Eduard Bornhöhe (aastatel 1873-1877) ja Eduard Vilde (aastatel 1878-1882).

Vaata ka 
 Tallinna Vene Kreiskool

Viited 

Harju kreis
Tallinna endised koolid
19. sajand Tallinnas
Paavo Loosberg

Paavo Loosberg (27. oktoober 1919 Tallinn – 19. juuli 2015 Toronto) oli eesti ühiskonnategelane Kanadas.

Paavo Loosberg lõpetas Jakob Westholmi Gümnaasiumi 1938. aastal. Õppis Sõjakoolis aspirandikursustel, sai lipniku auastme.

1943. aastal tuli ta Tallinna Estonia I meeskonnas Eesti meistriks käsipallis. 16.11.1943–18.09.1944 teenis Soome mereväes, lõpetas Meresõjakooli.

1944. aastal siirdus Rootsi, töötas Stockholmi Tehnikaülikoolis fotograafia õppetooli assistendina. 1951. aastal asus elama Kanadasse, hiljem töötas ka USA-s.

Erukaptenmajor Paavo Loosberg töötas aastatel 1993–1995 president Lennart Meri käsundusohvitserina. Sellesse aega jäi ka jäämurdja Suure Tõllu okupatsioonieelse viimase lipu tagastamine Eesti Meremuuseumile. Tema isa, kapten Johannes Loosberg (1880–1966) oli oma laeva lipu Läände põgenedes võtnud kaasa ja hoidnud seda alles kogu sõjajärgse aja.

Ta oli Soomepoiste Klubi Torontos juhatuse liige, ajakirja Põhjala Tähistel toimetuse liige ja Kanada Eestlaste Ajaloo Komisjoni aseesimees.

Tunnustus
1997 Kotkaristi V klassi teenetemärk 
2002 Soome Valge Roosi Rüütlirist

Viited

Välislingid
Paavo Loosberg TLÜAR väliseesti isikute andmekogus

Jakob Westholmi Gümnaasiumi vilistlased
Korporatsioon Fraternitas Estica liikmed
Eestlased Kanadas
Eestlased Ameerika Ühendriikides
Mereväe soomepoisid
Kotkaristi V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1919
Surnud 2015
Metsakalmistule maetud
Victor Guzun

Victor Guzun (sündinud 24. aprillil 1975 Drăslicenis) on Moldova poliitik ja diplomaat.

10. oktoobrist 2010 kuni 4. juulini 2015 oli ta Moldova suursaadik Eestis.

2015. aastal autasustati teda Maarjamaa Risti I klassi teenetemärgiga.

Viited

Moldova poliitikud
Moldova diplomaadid
Välismaa suursaadikud Eestis
Maarjamaa Risti I klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1975