joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Mart Jüssi

Mart Jüssi (sündinud 21. märtsil 1965 Tallinnas) on Eesti ökoloog ja poliitik.

Haridus 
Mart Jüssi on lõpetanud Tallinna 21. Keskkooli 1983 ning Tartu Ülikooli bioloogia erialal 1992. Ta sai samas 1999 teadusmagistri kraadi loomaökoloogia erialal. Tema magistritöö teemaks oli "Breeding habitat preference and reproduction success of Baltic grey seal". 2012. aastal kaitses Mart Jüssi Tartu Ülikoolis doktoritööd loomaökoloogias teemal "Living on an edge: land-locked seals in changing climate" ja sai doktorikraadi.

Töökäik ja tegevus ühingutes 
Jüssi on töötanud Eestimaa Looduse Fondis projektijuhina 1994–2004, Vilsandi Rahvuspargi seirespetsialistina 2004–2005 ning Riikliku Looduskaitsekeskuse seire ja teadustöö spetsialistina 2006–2007.

Ta on Eesti Looduseuurijate Seltsi liige, Eesti Terioloogia Seltsi liige, Mereimetajate Uurimise Ühingu liige ning Keri Seltsi juhatuse liige ja Eestimaa Looduse Fondi nõukogu liige.

Poliitiline tegevus 
Mart Jüssi kandideeris 2007. aasta Riigikogu valimistel ja sai 1265 häält. Ta oli XI Riigikogu liige ja Riigikogu keskkonnakomisjoni esimees aastatel 2009–2011. Ta on Erakonna Eestimaa Rohelised liige alates 2007. 

Ta kandideeris 2011. aasta Riigikogu valimistel, sai 275 häält ega osutunud valituks.

Teoseid 
 Breeding habitat preference and reproduction success of Baltic grey seal (Halichoerus grypus), magistritöö, Tartu, 1999
 Ivar Jüssi ja Mart Jüssi, Tegevuskava hallhüljeste kaitseks Eestis aastatel 2001–2005, 2001

Isiklikku
Tema isa on Fred Jüssi ja ema oli Helju Jüssi, õde on Mari Jüssi ja vend Ivar Jüssi.

Välislingid 
 Lühitutvustus Riigikogu lehel
 

Eesti ökoloogid
Tartu Ülikooli bioloogia-geograafiateaduskonna vilistlased
XI Riigikogu liikmed
Sündinud 1965
Vilsandi inimesed
Lüügerpuri

Lüügerpuri (inglise lugsail) on nelinurkne pikipuri, mis on kinnitatud piki laeva asetseva
nn. lüügerraa külge. Lüügerpuri sarnaneb kahvelpurjega, kuid selle eesliik on eespool masti ja 
halsinurk on kinnitatud halstaliga. Lüügerraa, mille abil lüügerpuri üles tõstetakse, on ettepoole kaldu.
Selle pikkus on kaks kolmandikku lüügerpurje jalgliigist ja kinnitustropp masti külge asub ühel neljandikul pikkusest eesliigi ja ahterliigi vahel.

Esimene lüügerpuri ajaloost on tähendatud Hollandi kunstniku maalil aastast 1584. Oma nime sai l. alles sada aastat hiljem.
Selle põhjuseks võib olla lüügerpurje sarnasus juba aastasadu varem tuntud ladinapurjele.

Eristatakse mitut tüüpi lüügerpurjeid. Nii nimetatakse lauslüügerpurjeks (dipping lugsail) purje,
mida tuleb halsi vahetusel alla lasta, et halsinurk viia ümber masti teise, uude leipardasse.
Seisev lüügerpuri (standing lugsail) on selline lüügerpuri, mille lüügerraa vöörinukk tõmmatakse niivõrd alla,
et raa muutub nagu masti pikenduseks. See purje tüüp oli kasutusel suhteliselt lühikest aega ja on tuntud ka gunter-lüügerpurje nime all.
Balansslüügerpurje (balance lugsail) nime all tuntud purjel on jalgliik kinnitatud nn lüügerpoomi külge,
mille vööripoolne nukk ulatub ettepoole masti.
On tuntud ka hiina lüügerepuri (Chinese lugsail), mis omab lühikest poomi ja tugevusliistudega purje.

Purjestus
Alkohoolne jook

Alkohoolne jook on vastavalt Eesti Vabariigi alkoholiseadusele alkoholi toidugruppi kuuluv kas õlu (etanoolisisaldusega üle 0,5 mahuprotsendi) või muu joomiseks mõeldud vedelik (etanoolisisaldusega üle 1,2 mahuprotsendi).

Lahja alkohoolne jook on etanoolisisaldusega kuni 22 mahuprotsenti (kaasaarvatud).

Kange alkohoolne jook on etanoolisisaldusega üle 22 mahuprotsenti.

Alkohoolseid jooke

Alkoholi ja opioidi ainevahetus 

Opioidid aeglustavad alkoholi imendumist seedekanalis. Meditsiinilistel näidustustel manustatud opioididel ja alkoholil on summeeruv kesknärvisüsteemi halvav koostoime, suuremad raviannused võivad seega avaldada ka suuremat halvavat toimet ja võib tekkida surmaga lõppev opioidmürgistus. Praktikas aga võivad seda põhjustada ka tunduvalt väiksemad annused, siin oletatakse geneetiliste tegurite toimet.

Viited

Kirjandus
 Vello Lään. Joogiraamat. Tallinn : Koolibri, 1993. – 207 lk. ISBN 9985000900
 Urmas Otspere. Joogiraamat - särav kuld klaasis. Tallinn : Kentaur, 2003. – 478 lk. ISBN 9949102464 (köites)

Välislingid 

Elektrooniline Riigi Teataja

 

de:Getränk#Alkoholische Getränke
Heinar Tedrema

Heinar Tedrema (9. aprill 1934 Tartu – 2. aprill 2008 Elva) oli eesti meditsiinipedagoog, aastatel 1978–2000 Tartu Meditsiinikooli direktor.

Tedrema sündis Tartu linnas, kuid kasvas üles Rannu vallas. Aastast 1943 õppis ta Rannu Mittetäielikus Keskkoolis. 1955 jätkusid õpingud Vabariiklikus Tartu Meditsiinilises Keskkoolis sanitaarvelskri erialal, mille ta lõpetas 1958. aastal. Samal aastal alustas Tedrema tööd Tartu linna sanitaarepidemioloogiajaamas, olles sanitaararsti abi.

Kõrghariduse omandamist alustas Tedrema 1964 Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna kaugõppeosakonnas farmaatsia erialal ja lõpetas ülikooli 1970. aastal proviisori diplomiga.

Juba ülikooli ajal, 1969. aastal alustas ta kohakaasluse alusel tööd Tartu Meditsiinikoolis. Pärast ülikooli lõpetamist 1970 asus ta tööle põhikohaga, olles Meditsiinikooli hügieeniõpetaja. Lisaks õpetajatööle tegutses Tedrema ühiskondliku aktivistina, olles ühiskondlik töökaitse inspektor ja pidades loenguid ühingus Teadus.

4. augustil 1978 nimetati ta Tartu Meditsiinikooli direktoriks. Sellele ametikohale jäi ta kuni oma pensioneerumiseni 2000. aastal. Koolidirektorina oli tema teeneks õppetegevuse koondamine Nooruse tänav 9 asuvasse õppehoonesse. Samuti tegeles Heinar Tedrema meditsiinikooli ajaloo uurimisega ning tegi arhiivimaterjalide põhjal kindlaks aegade jooksul korduvalt nime ja õppevormi muutnud kooli rajamise aja (1811).

Eesti pedagoogid
Eesti koolijuhid
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna vilistlased
Sündinud 1934
Surnud 2008
Laagna tee

Laagna tee (rahvasuus ka Lasnamäe kanal) on tänav Tallinnas Lasnamäe linnaosas Sikupilli, Uuslinna, Pae, Kurepõllu, Laagna, Tondiraba, Mustakivi ja Seli asumis. 

Laagna tee kulgeb Kesklinnast Lasnamäe linnaosa tagumisse ossa ning on esimene Tallinna kahetasandiline sõidutee, mis võimaldab kiirelt ja turvaliselt jõuda Lasnamäe lõppu. Laagna tee kohal on kümme silda, mis ühendavad Lasnamäe asumeid.

Laagna tee anti käiku 1995. aastal. Valdavalt on seal sõidukitele kehtestatud piirkiirus 70 km/h.

31. augustil 2004 pidulikult avatud Laagna tee viimase lõigu valmimisse investeeris linn 32,6 miljonit krooni. Selle, Rahu tee nime kandva lõigu ehitus lõpetati oktoobris 2004. Rahu tee ühendab Laagna teed Väo liiklussõlme kaudu Peterburi tee ja Tallinna ringteega ning selle väljaehitamisega vähendati toona oluliselt liikluskoormust Tartu maantee ja Peterburi tee ristmikul. (2019. aasta seisuga oli Väo ristmiku liikluskoormus aga suurenenud juba ligi 49 000 sõidukini ööpäevas, mistõttu hakati seda ristmikku 2020. aastal rekonstrueerima uueks, mitmetasandiliseks Väo liiklussõlmeks, mis valmis 2021. aasta lõpuks.) 

Laagna tee ei ole siiski projektijärgses mahus valmis saanud. Süvendada jõuti vaid 2/3 plaanitust. Samuti on Laagna tee lõpp välja arendamata jäänud. Generaalplaani järgi on valmimata lõike veel kümnete kilomeetrite ulatuses.

Ajalugu
Aastatel 1986–1992 kandis Laagna tee nime Oktoobri tee.

Viited

Välislingid 
 Laagna tee sulgemine ummistas Lasnamäe
 Laagna tee sulgemine häiris Ülemiste ristmiku liiklust
 Liiklusõnnetus Laagna teel viis inimese elu - Tallinna Postimees, 1. september 2009

Lasnamäe linnaosa tänavad
Toivo Veenre

Toivo Veenre (6. juuni 1934 – 16. november 2004) oli Eesti iseseisvuse taastamisaegse Harjumaa ühiskonnategelane kohalikul tasandil.
Suure tähtsuse saavutas Raasiku valla loojana, Harjumaa Omavalitsuste Liidu asutajaliikmena.

Raasiku valla aukodanik Toivo Veenre oli kauaaegne Aruküla aleviku elanik, üle 40 aasta tegev Aruküla kolhoosi peaagronoomina, aseesimehena tootmise alal ja töökaitsespetsialistina. Oli viimane Raasiku külanõukogu esimees (1989–1992) ja esimene Raasiku vallavanem (1992–1996). 

I–IV Raasiku vallavolikogu liige, Aruküla Aiandus-Mesindusseltsi liige, MTÜ Fond Aruküla Vesi juht, MTÜ Raasiku Jalgpalliklubi president, Liikumise Kodukant liige, Harju I Lions-klubi liige, Aruküla pensionäride seltsingu "Elurõõm" eestvedaja, Pikavere Põhikooli hoolekogu liige, Eesti Maaliidu ja Rahvaliidu liige.

Tema eestvedamisel on püstitiatud mälestuskivid 1941. aasta küüditatutele Raasikul, Jaan Lepa kunagises talukohas Peningil, Gustav Ernesaksa sünnikodus Perilas, Raasiku ja Aruküla esmamainimise tähistamiseks.

2018. aastal valiti Toivo Veenre aktsiooni "Sajandi 100 arukülalast" raames toimunud rahvaküsitluse tulemusel saja meeldejäävama arukülalase hulka.

Tunnustus 
Valgetähe V klassi teenetemärk (2003)
Harjumaa teenetemärk nr 2 (1996)
Raasiku valla aukodanik nr 3 (1999)

Viited 

Eesti vallavanemad
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Rahumäe kalmistule maetud
Sündinud 1934
Surnud 2004
Sajandi 100 arukülalast
Mercedes-Benzi S-klass (W140)

Mercedes-Benz W140 oli Mercedes-Benz S-klassi suurte luksussedaanide ja kupeede kolmas põlvkond, mida toodeti aastatel 1991–1998.

Ajalugu 
Mercedes W140 esitleti 1991. aasta märtsis Genfi autonäitusel. Sellele eelnes W126 S-klass ja järgnes W220 S-klass. 

Sarnaselt eelmiste S-klassi põlvkondadega oli ka see põlvkond saadaval nii sedaani (saloon) kui ka kupeena (coupé, tähistus C140) ja lisaks oli saadaval ka pikendatud teljevahega sedaan (V140).  

1993. aastal muudeti ka S-klassi mudelitähistusi: tavapikkusega teljevahe (SE), pikendatud teljevahe (SEL) ja kupee (SEC) märgistused kaotati ning alates 1994. mudeliaastast tähistati autod sõltumata kerepikkusest ja -tüübist ainult S-tähega, mis asus nüüd eespool mootori suurust tähistavat kolmekohalist numbrit. Ainsana jäi alles diiselmudelitel TURBODIESEL kiri pagasiruumi luugi paremas servas. 

1996. aastal S-klassi kupee nimetati ümbes Mercedes-Benzi CL-klassiks.

Lennart Meri ametiauto 
1992. aasta Mercedes-Benz 300 SEL oli kasutusel ka Eesti Vabariigi presidendi Lennart Meri ametiautona. Alates 2002. aastast on selle auto omanikuks Kaitseliit.

Pullman 
Lisaks pikendatud teljevahega mudelile pakuti alates 1995. aastast ka Pullmani (mudelitähisega VV140) versiooni S-klassist, mille teljevaheks oli 4140 mm ning sellele pakuti kahte mootorit. (S 500 Pullman ja S 600 Pullman). S 600 Pullmani sai tellida ka kuulikindlana.

Mootorid 
Mootorivalikus olid 2,8-liitrine R6 (193 hj), 3,2-liitrine R6 (231 hj), 4,2-liitrine V8 (279, hiljem 286 hj), 5-liitrine V8 (326, hiljem 320 hj), 6-liitrine V12 (408, hiljem 394 hj), 3,5-liitrine R6 diisel (150 hj), 3-liitrine R6 diisel (177 hj). Käigukastidest olid levinumad neljakäiguline automaat 4G-TRONIC (1991–1996) ja viiekäiguline automaat 5G-TRONIC (alates 1996. aastast). R6-bensiinimootoritega võis saada ka viiekäigulise manuaalkasti.

Viited

S-klass_(W140)
Sõiduautomudelid
Luksusautod
Klaus Sulzenbacher

Klaus Sulzenbacher (sündinud 3. veebruaril 1965 Kitzbühelis) on endine Austria kahevõitleja.

Sulzenbacher võistles aastatel 1983–1992 ning võitis karjääri jooksul neli olümpiamedalit ja kaks maailmameistrivõistluste medalit. Ta võitis ka maailmakarikavõistluste üldkarika kaks korda ja sai maailmakarikavõistluste 14 etapivõitu. 

Klaus Sulzenbacher oli esimene rahvusvahelisel tasemel läbi löönud Austria kahevõistleja ning arvatakse, et tänu temale on hiljem edukalt esile kerkinud Mario Stecher ja Felix Gottwald.

Pärast sportlaskarjääri lõppu töötab ta füsioterapeudina Stamsis.

Saavutused

Olümpiamängudel 

 1988  Calgarys
  hõbemedal tavavõistluses (K-90/15 km)
  pronksmedal meeskonnavõistluses (K-90/3x10 km)
 1992  Albertville'is
  pronksmedal tavavõistluses (K-120/15 km)
  pronksmedal meeskonnavõistluses (K-120/3x10 km)

Maailmameistrivõistlustel 

 1991  Val di Fiemmes
  maailmameister meeskonnavõistluses (K-90/3x10 km)
  hõbemedal tavavõistluses (K-90/15 km)

Juunioride maailmameistrivõistlustel 

 1984  Trondheimis
  pronksmedal tavavõistluses (K-90/15 km)

Maailma karikavõistlustel

Maailma karikas 

 Üldkarikas
 1. koht: 1988, 1990
 2. koht: 1989, 1991, 1992

Maailma karikavõistluste etapivõidud

Klaus Sulzenbacher osales karjääri jooksul kokku 59 maailmakarikavõistluste etapil, millest poodiumile jõudis 31 korda ja neist 14 korral kõige kõrgemale astmele.

Välislingid 

 

Austria kahevõistlejad 
Sündinud 1965
Maie Kreegipuu

Maie Kreegipuu (sündinud 8. septembril 1950) on eesti kliiniline psühholoog. Ta töötab Jämejala psühhiaatriahaiglas ning on Tartu Ülikoolis kliinilise psühholoogia ja eetika (problemaatika psühholoogidele) lektor.

Hariduskäik 

Ta lõpetas Tartu Riikliku Ülikooli meditsiinipsühholoogina 1973. aastal, seejärel töötas Jämejala psühhiaatriahaiglas esialgu täiskoormusega, alates 1990. aastast osakoormusega. 1993. aastal kaitses ta magistrikraadi psühholoogias. Alates 2003 on ta riiklikult tunnustatud kohtupsühholoogia ekspert. 2004 sai ta kliinilise psühholoogi ja psühholoog-psühhoterapeudi kutse.

Panus Eesti psühholoogiasse 

Vaimse alaarengu probleemidega viis teda kokku töö Tartu Vaimse Tervise Hooldekeskuse käivitamisel ja arendamisel 1993–1995 ja Eesti Psühhosotsiaalse Rehabilitatsiooni Ühingus. Akadeemilist huvi intelligentsuse vastu rahuldas WAIS-III Eestisse adapteerimise töörühmas. Ta oli Eesti Psühholoogide Liidu president 1999–2001. Ta tegutses kliinilise psühholoogi haridus- ja kutsestandardite väljatöötamisel ja juurutamisel. Tema erialased huvid on kognitiiv-käitumisteraapia, depressiooni ja ärevushäirete kognitiivsed mehhanismid, düsfunktsionaalsete hoiakute osa psüühikahäirete kujunemises ja selle hindamise meetodid, isiksushäirete hindamine struktureeritud intervjuuga, probleemilahenduse ja kehtestava käitumise meetodite kasutamine kognitiivses käitumisteraapias ning psühholoogide eetilised uskumused ja põhimõtted. Ta on avaldanud uurimusi kliinilisest psühholoogiast rahvusvahelistes väljaannetes.

Viited 

Eesti psühholoogid
Sündinud 1950
Tartu Ülikooli õppejõud
Voldemar Kolga

Voldemar Kolga (18. oktoober 1947 Kuressaare – 1. juuli 2021) oli eesti psühholoog. 

Ta lõpetas 1971. aastal Leningradi Riikliku Ülikooli. 1979. aastast töötas Tallinna Pedagoogikise Instituudi õppejõuna, 1993. aastast Tallinna Pedagoogikaülikooli professorina. 

Ta oli Akadeemia Nord isiksuse- ja arengupsühholoogia instituudi korraline professor ning psühholoogia- ja kommunikatsiooniteaduskonna dekaan.

Ta oli Tallinna Ülikooli emeriitprofessor.

Ta osales 2001 Eesti sotsiaalteadlaste avalikus pöördumises "Kaks Eestit", milles tunti muret Eesti ühiskondliku arengu pärast. 

2003. aastal sattus Kolga skandaali, kui katsus ja suudles telesaates Riho Rõõmuse elukaaslase Marje Hansari rindu.

Teosed 
"Mina metamorfoosid. Postmodernne perspektiiv" (Kirjastus Akadeemia Nord 2008)

Artiklid
 "Ebatraditsioonilist tööd tegevad naised on eluga rohkem rahul", Tarbija24 2. märts 2007
 "Virginia tapatöö õppetunnid", Ärileht 19. aprill 2007
 "Kurja aheldamine", Eesti Ekspress 19. juuli 2007
 "Miks vaatan muu­keelset televisiooni?", Maaleht 19. juuli 2007
 "Heledam kui tuhat päikest", Eesti Ekspress 4. oktoober 2007
 "On ju ametnik inimene...", Maaleht 21. november 2007
 "Hirmufaktor" EPL, 12. jaanuar 2009
 Konformism ja isemõtlemine EPL, 16. veebruar 2009
 Usalduse loits EPL.ee, 3. juuni 2009

Viited

Eesti psühholoogid
Eesti feministid
Sündinud 1947
Surnud 2021
Hoia Eesti Merd

Hoia Eesti Merd (HEM) on mittetulunduslik organisatsioon, mis asutati 9. mail 1993.

Ühenduse peaülesanne on kaitsta Eesti merd, saari, rannaalasid ja siseveekogusid ning tagada nende looduslik tasakaal ja omanäolisus.

Ühendus teeb koostööd teiste riikide samasihiliste ühendustega, näiteks Soome ühendusega Pidä Saaristo Siistinä.

HEM on assotsieerunud Rahvusvaheline Keskkonnakoolituse Fondiga (FEE), millega koostöös toimub muu hulgas Rahvusvahelise Sinilipu Liikumine ja ökokoolide tegutsemine.

Organisatsiooni esimees oli 1993–2002 Arnold Rüütel, pärast seda oli organisatsiooni president Villu Reiljan.

Välislingid 
Koduleht

Eesti keskkonnakaitseorganisatsioonid
Batna

Batna (araabia باتنة; berberi ) on linn Alžeerias, Batna provintsi keskus. Asub sisemaal.

Linnast 40 km ida pool asuvad Timgadi varemed.

1844 rajati sinna Prantsusmaa sõjaline tugipunkt. 1848 tekkis tugipunkti juurde asula, mis alguses kandis nime Nouvelle Lambese. 1849 sai praeguse nime.

Linnas asub Batna ülikool.

Välislingid 

 http://www.algeria.com/cities/batna/

Alžeeria linnad
Tartu Ülikooli Eesti mereinstituut

Tartu Ülikooli Eesti mereinstituut on Tartu Ülikooli struktuuriüksus. 

Mereinstituut tegeleb eeskätt Läänemere ökosüsteemide ja funktsioneerimise uurimise ja selgitamisega, selles leiduvate veeorganismide ja -keskkonna seisundi hindamise ja prognoosimisega, samuti keskendutakse mereelustiku ratsionaalse kasutamise tagamisele ja bioloogilise mitmekesisuse kaitsele. 

Instituut koosneb viiest osakonnast koos nelja laboriga ja Kalanduse teabekeskusega. Välitöid viiakse regulaarselt läbi kuues välibaasis (Pärnu, Praaga, Matsalu, Kihnu, Käsmu, Kõiguste).

Ajalugu 
Eesti mereinstituut loodi 3. märtsil 1992 Eesti Kalandusinstituudist ning Eesti Teaduste Akadeemia Ökoloogia ja Mereuuringute Instituudi üksustest. 

Aastal 1996 muudeti Eesti mereinstituut Keskkonnaministeeriumi teadusasutuseks, alates 2001. aastast on see Tartu Ülikooli koosseisus. Alates 2008. aastast oli see loodus- ja tehnoloogiateaduskonna instituut (varem oli bioloogia- ja geograafiateaduskonna instituut). Pärast Tartu Ülikooli struktuuri reformi kuulub instituut alates 1. jaanuarist 2016 loodus- ja täppisteaduste valdkonna koosseisu.

Koostöö 
Eesti mereinstituut teeb koostööd mitmete välisorganisatsioonidega. Aastast 1994, mil Eesti sai Rahvusvahelise Mereuurimise Nõukogu (ICES) täisliikmeks, viiakse läbi mitmeid ICESi koordineeritud tegevuskavasid. Samuti on koopereeritud HELCOMi, Läänemere Bioloogide Assotsiatsiooni jmt.

Vaata ka
Eesti mereinstituudi raamatukogu
Pärnu lootsitorn

Välislingid 
Koduleht

Tartu Ülikooli loodus- ja tehnoloogiateaduskond
Tartu Ülikooli loodus- ja täppisteaduste valdkond
Priitpuri

Priitpuri (inglise keeles spritsail) on nelinurkne põik- või pikipuri.

Põikpuri 

''' P. on väike nelinurkne põikipuri, mida võeti
kasutusele 16 saj. ladinapurjestusega karavellidel. P.kinnitati raa külge allpool pukspriiti.
Priitpurje topseil oli ühesugune p-jega põikipuri, mida kinnitati raa külge lühikeses mastis pukspriidi
otsas ja tema soodid olid ühendatud p-je raanukkadega. Need purjed pidid olema vastukaaluks laeva põhipurjestusele.
Selline eespurjestus karavellidel võeti kasutusele olemasolevatel andmetel 1600 aastal.
Kuid juba 1705 aastal oli selliseid eespurjeid vahetatud kliivri ja taakseili vastu,
milliste ülesanne oli sama,kuid mis olid märksa lihtsamad käsitluses.

Pikipuri 

P. on nelinurkne pikipuri,mis oma pinna diagonaalis on kinnitatud puust peele-  [priidi] külge. Priidi nokk kinnitub p-je piiginurgas aga kand toetub trosstropile [masti krae] juures,kus oli kinnitatud ka p-je
halsinurk.P-je eesliik ja mastinurk on paikselt kinnitatud masti külge.P-je jalgliik on kinnitamata,poomi ega kahvlit ei ole. Soodinurka hoiavad soodid purje tuulde seadmiseks.
1550 aasta paiku,kui ladinapurjestust hakati vahetama raapurjestusega,asetati p. besaanmasti pikipurjeks.100 aastat hiljem vahetati juba [parklaevades] p. kahvelpurjega.
P-je olid 17 sajandist kasutusel põhiliselt vaid väiksemates, [bargas] ja [kayik] tüüpi
laevades,mida kasutati kalalaevadena ja rannakaubaveos mustal merel,Vahemerel ja Lähis Idas. Nüüdisajal on p. kasutusel vaid purjepaatidel.

Purjestus
Gaute Kivistik

Gaute Kivistik (esinejanimega Rohke Debelakk; sündinud 18. juunil 1971 Tartus) on eesti humorist, ajakirjanik ja muusik. 

Kivistik on õppinud näitlemist Viljandi Kultuurikolledžis ja Eesti Humanitaarinstituudis ning töötanud näitlejana Tartu Lasteteatris. 

Kivistik on Kuku Raadio "Libauudiste" autor. Libauudiseid hakkas ta esitama 1994. aasta oktoobris Q Raadios  pärast Erkki Kõlu lahkumist , neid on edastanud ka Uuno Raadio ja Raadio Elmar . 

Varjunime Rohke Debelakk valis Kivistik äkkotsusena enne Q Raadios eetrisseminekut , nimi pärineb aga lapsepõlvesõbralt, kes selle kord kirjale alla kirjutas .

Kuku raadio Tallinna toimetuses alustas Kivistik tööd 1997, asudes mõne aasta pärast juhtima Kuku hommikuprogrammi. 

Ansamblis Minu Isa Oli Ausus Ise esineb Gaute Einar Süggu nime all kitarristi ja lauljana. 

Ta on olnud ka Eesti Televisiooni saadete "MuinasTeeVee", "Eesti mäng", "Rohke kalatuur", "Tippkohtumine", "Ellujäämise kunst" ja "Bingo loto" saatejuht. "Rohke Debelaki libauudised" on eetris olnud ka mõnes ETV aastalõpuprogrammis. Samuti oli ta üks Kanal 2 "Ärapanija" saatejuhte.

Teosed
Rohke Debelakk, 2001. "Hilarious Estonia". Pildid Hillar Mets. Tallinn, Estonian Institute.
Rohke Debelakk, 2009, "Õigus ja tõde" https://www.apollo.ee/oigus-ja-tode-libauudised-aastatest-1994-2009.html
Rohke Debelakk 2016, "Riigi Teataja". Illustreerinud Eneken Maripuu.  https://www.apollo.ee/riigi-teataja-nr-1.html

Tunnustus 
2008 Oskar Lutsu huumoripreemia
2014 Hea Sõna auhind

Viited

Välislingid 
 Intervjuu Maalehes
 Artikkel ajakirjas Anne&Stiil

Eesti ajakirjanikud
Eesti humoristid
Viljandi Kultuuriakadeemia vilistlased
Sündinud 1971
Orient (festival)

Orient on Baltimaade esimene ja seni ainus festival, mis on pühendunud üksnes Aasia muusikale ja kultuurile. Keskendutakse folkloorsele ja sakraalsele muusikale, samuti traditsioonilisele klassikale. Festivali kontsertidel on esinenud Ida muusika väljapaistvaimad esindajad nagu India bambusflöödimängija Pandit Hariprasad Chaurasia, sitarimängijad Pandit Ravi Shankar ja Anoushka Shankar, Jaapani hiigeltrummide ansambel Kodō, Tõva kurgulauljate ansambel Huun-Huur-Tu, Gyuto ja Gyume Tiibeti budamungad, Türgi löökpillimängija Burhan Öçal, Armeenia dudukimängija Jivan Gasparyan, Aserbaidžaani mugaamide-esitaja Alim Qasimov.

Festival toimub helilooja Peeter Vähi initsiatiivil ja kunstilisel juhtimisel alates aastast 1992. Kuni aastani 2001 oli Oriendi korraldaja Eesti Kontsert, pärast seda on korraldus läinud üle ERP-ile, kellele kuulub ka festivali kaubamärk. Aja jooksul on Eesti-kesksest festivalist kujunenud mainekas muusikaüritus kogu Läänemere regioonis: lisaks Eestile on festivali kontserdid toimunud Lätis, Soomes, Rootsis ja Peterburis.

Suur osa Oriendi esinejate kontsertidest salvestatakse, sageli ERP-i ja Eesti Rahvusringhäälingu koostöös. Taiwani, Kambodža, Vietnami, Tuva, Siberi ja Türgi muusikutega on ilmunud heliplaat "The Path to the Heart of Asia".

Lisaks kontsertidele on Oriendi raames toimunud tantsuetendusi, meistrikursuseid, teetseremoonia, filmilinastusi, kunsti-, ikebana- ja fotonäitusi, budismi- ja islamiteemalisi loenguid, religioosseid rituaale jne.

Välislingid
Orient, ametlik kodulehekülg

Muusikafestivalid
Klaaspärlimäng (festival)

Festival Klaaspärlimäng (Glasperlenspiel) toimub helilooja Peeter Vähi kunstilisel juhtimisel regulaarselt alates 1995. aastast. Algaastatel oli kaaskorraldajaks Eesti Kontsert. Hiljem on festivali raskuspunkt üle kolinud Tartusse.

Klaaspärlimäng on inspireeritud Hermann Hesse samanimelise romaani ainestikust, mistõttu püütakse muusikat vaadelda ning presenteerida ebatavalisest vaatenurgast. Jätkuvalt on festivali korraldajate huviorbiidis erilised instrumendid (didgeridoo, pedaalklavessiin, klaasharmoonika, bandoneon), avastatud teosed (näiteks Beethoveni Sümfoonia nr. 10), seosed teiste kunstialadega või filosoofiaga (näiteks programmid "Nietzsche contra Wagner", "Vabamüürlus muusikas", "Heliloojate ajastu lõpp").

Klaaspärlimängul on üles astunud Austraalia Kammerorkester, Covent Gardeni kammerorkester, Kremerata Baltica, West-Deutsche Rundfunki Sümfooniaorkester, Tōkyō Filharmoonia Koor, Gidon Kremer, Vadim Repin, Piotr Anderszewski, Olli Mustonen, Christoph Eschenbach, Berliini Filharmoonikute kvintett jt, samuti enamik Eesti juhtivaid muusikuid (Eesti Riiklik Sümfooniaorkester, Rahvusooper Estonia, Klaaspärlimäng Sinfonietta, Eesti Rahvusmeeskoor RAM, Eesti Filharmoonia Kammerkoor, Hortus Musicus, NYYD Ensemble, Eri Klas, Järvide "dünastia", Olari Elts, Andres Mustonen, Tõnu Kaljuste, Kalle Randalu, Rein Rannap jt).

2015. aastal toimus Klaaspärlimäng 9.-14. juulil.

Välislingid
Festivali "Klaaspärlimäng" kodulehekülg
Kaur Garšnek "Festival "Klaaspärlimäng" pakub põnevate kiiksudega süvamuusikat", Eesti Päevaleht, 17. juuli 2008
 Triin Kand "Klaaspärlimäng lööb ilma helisema" Postimees, 18.07.2012

Tartu üritused
Eesti muusikafestivalid
Suurbritannia meretagused alad

Suurbritannia meretagused alad (inglise keeles British overseas territories) on 14 territooriumit, mis on Suurbritannia haldusalad, kuid ei ole tema koosseisus.

Briti meretagused alad moodustati 2002. aastal parlamendi otsusega, mis asendas varasema nimetuse "Britanniast sõltuvad alad", mis omakorda oli kasutusel 1981. aastast pärineva Briti rahvaste akti alusel. Viimane oli omakorda nimetus endiste Briti asumaade (ehk Briti kroonikolooniate) kohta.

Praegused Briti meretagused alad
Eero Saarinen

Eero Saarinen (20. august 1910 Kirkkonummi vald, Hvitträsk – 1. september 1961 Ann Arbor) oli peamiselt Ameerika Ühendriikides tegutsenud soomlasest arhitekt ja mööblidisainer. Eero Saarinen oli Eliel Saarise poeg.

Eero Saarinen veetis juba lapsena palju aega oma isa ateljees. Kui ta oli 13-aastane, kolis perekond Ameerika Ühendriikidesse. Nooruses õppis ta mööblidisaini ja skulptuuri nii isa käe all kui ka muuhulgas Pariisis. Aastal 1934 lõpetas ta arhitektina Yale'i Ülikooli. Alates 1938. aastast kuni Elieli surmani töötas Eero isa arhitektuuribüroos ning 1950. aastal asutas oma büroo.

Eero Saarinen osales paljudel arhitektuurivõistlustel. Tema läbimurdeks sai Saint Louise Jeffersoni mälestusmärgi (Gateway Archi) kujundusvõistluse võit 1948. aastal. Auhind võidu eest saadeti eksikombel tema isale. Mälestusmärk valmis alles 1960. aastatel.

Eero Saarinen kasutas vastavalt vajadusele väga erinevaid materjale – palju klaasi, terast, alumiiniumi, betooni, ka peegelpindu. Suurt tähelepanu äratasid tema koorikbetoonist elemendid. Teda kritiseeriti omal ajal muuhulgas isikupärase stiili puudumise pärast. Ise põhjendas ta seda asjaoluga, et iga kliendi soovid ja vajadused on erinevad.

Mööbli kujundamisel eelistas Eero Saarinen vineeri ja plasti.

Eero Saarinen kuulus muuhulgas ka Sydney ooperiteatri võistluse žüriisse ja Jørn Utzoni kavandi valimist peetakse suures osas just tema teeneks.

Eero Saarinen suri ajuvähki.

Suuremaid töid

 General Motorsi tehnikakeskus, mida on kutsutud ka tööstus-Versailles'ks. 
 Gateway Arch Saint Louises Missouris
 TWA terminal John F. Kennedy rahvusvahelises lennujaamas
 Massachusettsi Tehnoloogiainstituudi Kresge auditoorium
 Washington-Dullesi rahvusvaheline lennujaam
 Bell Labs Holmdelis New Jerseys
 Yale'i Ülikooli jäähokihall Ingalls Rink
 CBS-i peakontor New Yorgis
 USA saatkonnahooned Oslos ja Londonis.

Tunnustus
1962 – AIA kuldmedal (postuumselt)

Soome arhitektid
Ameerika Ühendriikide arhitektid
Sündinud 1910
Surnud 1961
Mööblidisainerid
Maret Merisaar

Maret Merisaar (sündinud 13. veebruaril 1958 Tallinnas) on Eesti bioloog ja poliitik.

Haridus 
Maret Merisaar on lõpetanud Tallinna 7. Keskkooli 1976 ning Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia erialal 1981. Ta sai 1991 Eesti Loomakasvatuse ja Veterinaaria Instituudist põllumajandusteaduste kandidaadi kraadi. Tema kandidaaditöö teemaks oli "Kartulitärklise tootmise kõrvalsaaduste – pulbi ja kartulimahla ärakasutamine loomasöödana".

Töökäik ja tegevus ühingutes 
Merisaar on töötanud Tallinna Tehnikaülikooli keskkonnatehnika instituudis nooremteadurina, teadurina ja vanemteadurina 1981–1995, Kesk- ja Ida-Euroopa Keskkonnakeskuse Eesti esinduse juhatajana 1995–1996, Eesti Teadusfondis peaspetsialistina 1997–1998, Eesti Veeühingu sekretärina 2001–2006 ning Eesti Roheline Liikumise / Puhta Läänemere Ühenduse projektijuhina 1998–2007. Pärast Riigikogu XI koosseisu töö lõppemist töötab taas Tallinna Tehnikaülikoolis vee- ja keskkonnatehnika uurimisrühmas.

Ta on olnud Eesti Rahvusringhäälingu nõukogu ja Tallinna Teadlaste Maja liige, nüüd aga kuulub Eesti Rohelisse Liikumisse, on Eesti Veeühingu juhatuse liige ning Puhta Läänemere Ühenduse (Coalition Clean Baltic, CCB) juhatuse aseesimees.

Poliitiline tegevus 

Maret Merisaar oli 2007–2011 XI Riigikogu liige (kultuurikomisjonis ja sotsiaalkomisjonis). Ta oli Eesti Roheliste liige 1985–1998 ning ta on Erakonna Eestimaa Rohelised liige alates 2005. On olnud erakonna juhatuses ning Euroopa Rohelise Partei siseaudiitorite kogus.

Merisaar kandideeris 1995. aastal VIII Riigikogusse Eesti Roheliste ja Eesti Rojalistliku Partei moodustatud valimisliidu Neljas Jõud nimekirjas, kuid ei osutunud valituks.

Ta kandideeris 2011. aasta Riigikogu valimistel, sai 223 häält ega osutunud valituks.

Novembrist 2017 kuulub ta Tallinna volikogu keskkonnakomisjoni.

Skandaalid
2009. aastal mai keskpaigaks läks Merisaar kuluhüvitiste kasutamisega 921 krooni võrra üle selle ajavahemiku maksimumpiiri (tol ajal 45 188 krooni).

Viited

Välislingid
Lühitutvustus Riigikogu lehel

Puhta Läänemere Ühendus (Coalition Clean Baltic, CCB) www.ccb.se

Eesti bioloogid
XI Riigikogu liikmed
Tartu Ülikooli bioloogia-geograafiateaduskonna vilistlased
Sündinud 1958
1999. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus

Eurovisiooni lauluvõistlus 1999 oli 44. Eurovisiooni lauluvõistlus, mis toimus 29. mail 1999 Iisraelis Jeruusalemma Rahvusvahelises Konverentsikeskuses Usshishkini saalis. Samas paigas toimus lauluvõistlus ka 20 aastat varem, 1979. aastal. Õhtujuhtideks olid Yig'al Ravid, Dafna Dekel ja Sigal Shaẖmon. See oli lauluvõistluse ajaloos teine kord, mil võistlus toimus väljaspool Euroopat (s.t varem 1979. aastal samuti Jeruusalemmas). 

1999. aastal muutus ka tähtis punkt reeglites. Nimelt ei olnud riigid kohustatud saatma võistlusele riigikeelset laulu. Lisaks sellele otsustati, et Prantsusmaa, Saksamaa, Ühendkuningriik ja Hispaania, kes maksavad Euroopa Ringhäälingute Liidule kõige suuremaid summasid, saavad automaatse õiguse osaleda igal aastal. 1999. aastal otsustas Iisraeli rahvusringhääling ka mitte kasutada orkestrit.

Muidu üle 3000 inimesele ehitatud Usshishkini saal mahutas võistluse ajal paar tuhat inimest, kuna telesaate jaoks ehitatud lava võttis enda alla märkimisväärse osa istekohti. See oli nii saali suuruse kui ka publiku hulga poolest viimaste aegade üks väiksemaid Eurovisiooni lauluvõistlusi (ja on selleks jäänudki). Lavakujunduse keskne element oli päike, mille kiired vahetasid värvi ja asendit. Punktid loeti kokku kõrgemale rõdule paigaldatud suure ekraani ees. Eesti televaatajate hääled edastas Mart Sander.

Lauluvõistluse võitjaks osutus üheks favoriidiks peetud Rootsi lauljatar Charlotte Nilsson, kes esitas laulu "Take Me to Your Heaven". Seniste osalemiskordade kõrgeima tulemuse, 2. koha, saavutas Island. Suurfavoriidiks peetud Küpros aga teenis kõigest 2 punkti ning jäi eelviimaseks. Salvestatud taustavokaali kasutanud Horvaatialt eemaldati hiljem karistuseks 1/3 kogutud punktisummast, kuna kõik lauluhääled peavad Eurovisioonil kõlama elavas esituses. 

Õhtu lõpuosas andis võitjatele auhinna üle eelneva aasta võitja Dana International, kes komistas ning kukkus laval nii saalipubliku kui ka miljonite televaatajate silme all selili. Pärast võidulaulu kordusesitust esitasid kõik võistlejad ühislauluna 1979. aasta võiduloo "Halleluuja", et avaldada toetust parasjagu käimasolevas Kosovo kriisis kannatanutele.

Tulemused

Punktitabel

Kaart
 

Eurovisioon
1999. aasta muusikas
Ušguli

Ušguli (gruusia უშგული) on osaliselt UNESCO kaitse all olev algupärane kogukond Gruusias Ülem-Svanethis (Samegrelo–Zemo Svanethi piirkonnas Mestia rajoonis).

Ušguli asub Kaukasuse ühe kõrgeima tipu Šhara jalamil. Seal elab ligi 70 perekonda (umbes 200 inimest), nende jaoks on olemas ka väike kool. Kuus kuud aastas katab piirkonda lumi, mis sageli katkestab piirkonna ainsa ühenduse välismaailmaga: maantee Mestiasse. Külasid iseloomustavad rohked Svanethile ainuomased kaitsetornid. Kaitsetornidega miljöö kaitsmiseks on osa hoonestust võetud UNESCO maailmapärandi nimekirja. 

Ušguli koosneb 5 külast:

Žibiani   (gruusia ჟიბიანი) – asub 2100 m kõrgusel üle merepinna
Tšvibiani (gruusia ჩვიბიანი)
Tšažaši  (gruusia ჩაჟაში)
Murkmeli (gruusia მურყმელი)
Lamjurishi (gruusia ლამჯურიში).

Piirkonna kõrgusvahemik on 2086–2200 meetrit. Euroopas ei asu ükski küla nii kõrgel.

Kõrgeim, Žibiani küla on korrapärase edela–kirdesuunalise planeeringuga. Külast kirdesse jääval künkal asub Lamaria kiriku ansambel, mis pärineb 12. sajandist. Lamaria kiriku seinamaalingud on suurepäraseks näiteks Gruusia renessansiaja maalikunstist.

Pärimuse kohaselt oli Murkmeli küla kohal kõrgemal järsakul paistvais varemeis legendaarse Gruusiat 11. ja 12. sajandi vahetusel valitsenud kuninganna Tamari suveresidents, Tšažaši küla kõrval asuval künkal asuvais varemeis aga tema talveresidents.

1987. aasta veebruaris põhjustas mitu nädalat katkematult kestnud lumesadu Svanethis katastroofiliste tagajärgedega lumelaviinide laine, mille tulemusena hävisid külade uuemad ehitised ja hukkus suur hulk elanikke. Üksnes enamus ajaloolistest tornidest ja tugevamad hooned jäid püsti. Laiema üldsuse eest varjutas selle katastroofi aasta varem toimunud Tšornobõli katastroofi tagajärgede likvideerimine. Tänaseni on Murkmeli küla valdavalt varemeis. Kunagisest 45 perekonnast elab seal vaid mõni üksik.

Viited

Välislingid

 Ushguli – Svanetia
 По Сванетии
 Sarnaste kaitsetorn-elamute kohta Põhja-Kaukasuse põhjanõlvadel Tšetšeenias ja Dagetanis vt: Аркадий Гольдштейн. Башни в горах. Москва : Советский художник, 1977 / Tartu Linnaraamatukogus

Gruusia külad
Karel Rüütli

Karel Rüütli (sündinud 25. detsembril 1978 Tartus) on Eesti poliitik ja Sotsiaaldemokraatliku erakonna aseesimees. Ta oli XII Riigikogu liige ning Riigikogu Sotsiaaldemokraatliku erakonna fraktsiooni esimees.

Haridus 
Karel Rüütli lõpetas 1997. aastal Valga Gümnaasiumi ja 2004. aastal Eesti Põllumajandusülikooli metsatööstuse erialal.

Töö 
Rüütli on töötanud AS-is EcoPro projektijuhina aastatel 2002–2005 ja keskkonnaministri nõunikuna aastatel 2005–2007.

Ta oli AS Eesti Loto nõukogu liige aastatel 2003–2007, Riigimetsa Majandamise Keskuse nõukogu liige aastatel 2005–2007 ja AS-i Tartu Veevärk nõukogu liige aastatel 2005–2007.

Karel Rüütli kuulub aastast 2012 Eesti Jahimeeste Seltsi juhatusse ning on Riigikogu jahimeeste toetusrühma esimees.

Rüütli on alates 2014. aastast Riigimetsa Majandamise Keskuse nõukogu liige.

Ühiskondlik tegevus 

2000–2002 Eesti Põllumajandusülikooli (EPMÜ) Üliõpilasesinduse aseesimees, Valitsuse liige ja Nõukogu liige ning Eesti Linnade Liidu volikogu liige

2002 EPMÜ Üliõpilaskonna Sihtasutuse üks asutajatest

2003–2004 MTÜ Rahvaliidu Noored esimees

2008 Heino Tederi metsatalu-koolituskeskuse SA nõukogu liige

2009–2014 Eesti Gaidide Liidu ja Eesti Skautide Ühingu SA nõukogu liige

Poliitiline tegevus 

Karel Rüütli valiti XI ja XII Riigikogu liikmeks. Ta kuulus Riigikogu rahanduskomisjoni ning oli Riigikogu jahimeeste toetusrühma liige.

Rüütli oli aastatel 2001–2003 MTÜ Rahvaliidu Noored esimees ja aastatel 2005–2007 Tartu Linnavolikogu liige.

Karel Rüütli kuulus aastatel 2001–2010 Eestimaa Rahvaliitu, olles aastatel 2004–2005 volikogu aseesimees ning aastatel 2008–2010 juhatuse esimees. Alates 2010. aasta suvest on ta Sotsiaaldemokraatliku Erakonna liige.

19. märtsil 2016 valiti Rüütli Harjumaa sotsiaaldemokraatide üldkoosolekul Sotsiaaldemokraatliku Erakonna Harjumaa piirkonna aseesimeheks.

Isiklikku
Tema abikaasa on Merilyn Rüütli. Peres kasvavad pojad Karl Erik ja Hans Robert ning 11. aprillil 2012 sündinud tütar Roosi Karolina.

Viited

XI Riigikogu liikmed
XII Riigikogu liikmed
Sotsiaaldemokraatliku Erakonna poliitikud
Rahvaliidu poliitikud
Eesti Maaülikooli vilistlased
Sündinud 1978
Mai Treial

Mai Treial (sündinud 22. mail 1952 Paluperas) on Eesti poliitik, mitme Riigikogu koosseisu liige. Ta on Jõgeva linnavolikogu esimees.

Haridus 
Mai Treial on lõpetanud Tallinna Kergetööstuse Tehnikumi 1970 ning Tartu Riikliku Ülikooli juristina 1987.

Töökäik 
Mai Treial on töötanud Jõgeva Kommunaalettevõtete Kombinaadis meistrina ja insenerina 1970–1981, Kohaliku Tööstuse ja Kommunaalelukondlike Ettevõtete Tööliste Ametiühingu Jõgeva Rajoonikomitee esimehena 1981–1987, Jõgeva Rajooni Täitevkomitee sekretärina ja Jõgeva Maavalitsuses maasekretärina 1987–1994 ning Saare Vallavalitsuses juristina 1994–1995.

Poliitiline tegevus 
Mai Treial oli Eesti Pensionäride ja Perede Erakonna liige ja viimane esimees ning hiljem Eestimaa Rahvaliidu liige.

Treial oli Jõgeva Linnavolikogu liige 1993–2005, VII Riigikogu, IX Riigikogu, X Riigikogu ja XI Riigikogu liige. Ta oli Rahvaliidu Riigikogu fraktsiooni aseesimees. Ta oli Eesti Pensionäride ja Perede Erakonna liige 1994–2000 ning selle esimees 1995. aastast kuni erakonna liitumiseni Eestimaa Rahvaliiduga. Ta kandideeris 2011. aasta Riigikogu valimistel ja sai 1109 häält, kuid ei osutunud valituks.

Mai Treial esitas 25. aprillil 2012 avalduse Eesti Konservatiivsest Rahvaerakonnast (moodustus Rahvaliidu ümberformeerimisel 2015. aastal) lahkumiseks koos 130 teise erakonna Jõgeva piirkonna liikmega. Lahkujate hulgas oli Eestimaa Rahvaliidu endine aseesimees Riina Kull.

Ühiskondlik tegevus 
Mai Treial on Eesti Juristide Liidu liige, MTÜ Eesti Pere liige ja Jõgeva Linna Tarbijaühingu liige.

Viited

Autasud 
 Valgetähe IV klassi teenetemärk, 2002
 Itaalia Vabariigi Teeneteordeni komandöririst, 2005
 Jõgevamaa Kuldrist, 2009

Välislingid 
 Lühitutvustus Riigikogu lehel
 Mai Treiali avaldused

VII Riigikogu liikmed
IX Riigikogu liikmed
X Riigikogu liikmed
XI Riigikogu liikmed
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1952
Rahvaliidu poliitikud
Eesti juristid
Eesti ametiühingutegelased
Panzerjäger I

Panzerjäger I, täisnimetusega 4,7-cm PaK(t) (Sf) auf Pz.Kpfw.I Ausf.В oli Teise maailmasõja ajal Saksamaal PzKpfw I Ausf.B baasil ehitatud ja 47 mm tankitõrjekahuriga relvastatud tankihävitaja.

1940. aasta aprillis võeti Saksamaa kindralstaabis vastu otsus hakata ehitama PzKpfw I Ausf.B baasil tankihävitajaid, mis oleksid relvastatud Tšehhoslovakkias toodetud tankitõrjekahuriga "Škoda 47 mm A-5 P.U.V vz.36" (saksa tähistusega "4,7-cm Pak-36(t) L/43,4"). Kuulipildujat masinal polnud.

Tankil eemaldati torn ja korpuse pealmine osa, nende asemele paigaldati soomustorn, mis oli avatud pealt ja tagant. Torni esiosast väljaulatuvat kahurit sai pöörata kummelegi küljele 17,5°, tõstenurk oli aga +12° kuni −8°.

Kahele prototüübile tehti soomustorn 12 mm, aga seeriamasinatel 14,5 mm soomuslehtedest. Meeskonda kuulus kolm meest: juht-mehaanik, laadur ja komandör-sihtur.

Lahingukomplekti kuulus 68 mürsku. Mürsud suutsid soomust läbistada 100 meetri kauguselt 4,4–5,2 mm, 500 meetri kauguselt 4,1–4,7 mm, 1 km kauguselt 3,4–4 mm ja 1,5 km kauguselt 2,5–3,5 mm.

Panzerjäger I oli 4,42 m pikk, 2,06 m lai ja 2,14 m kõrge. Kliirens oli 29,5 cm. Masin kaalus 6,4 tonni. Mootori võimsus oli 100 hobujõudu, mis tegi erivõimsuseks 15,6 hj/t. Kütusepaak mahutas 146 liitrit. Masina suurim kiirus oli 39 km/h ning tema käiguvaru oli maastikul 95 km ja maanteel 140 km.

Kõik masinad olid varustatud raadiojaamaga FuG 5, mille tegevusraadius telefonina oli 2 km ja telegraafina 4 km.

Esialgu toodeti masinat ettevõttes Alkett, kuid hiljem ka ettevõtetes Daimler-Benz ja Škoda. Saksamaal ja Tšehhis toodetud masinad erinesid teineteisest soomustorni poolest: esimesel oli tornil 5 külge, teisel aga 7. 1940. aasta märtsist maini tootis Alkett 132, Daimler-Benz ja Škoda oktoobrist-novembrist 1940 kuni veebruarini 1941 kokku 70 masinat. Koos kahe prototüübiga toodeti seega 202 Panzerjäger I.

Panzerjäger I kasutati Prantsusmaa ja Balkani vallutamisel ning Põhja-Aafrikas, aga põhiosa neist (135) läks Idarindele. Sissetungi ajaks NSV Liitu oli nende tootmine juba lõpetatud ja olemasolevaid kasutati seni, kuni nad olid kõik hävitatud või Punaarmee kätte langenud. 1942. aasta sügisel oli neid veel üsna arvukalt järel, aga järgmisel aastal neid enam ei mainita.

Tankitõrjesoomukid
Albrecht Mecklenburgist

Albrecht Mecklenburgist (saksa Albrecht von Mecklenburg; rootsi Albrekt av Mecklenburg), Mecklenburgi hertsogina Albrecht III (umbes 1338 – 31. märts või 1. aprill 1412) oli Rootsi kuningas aastatel 1364–1389 ja Mecklenburgi hertsog 1384–1412.

Põhja-Saksamaa Mecklenburgi hertsogkonna hertsog Albrecht sai Rootsi kuningaks seetõttu, et eelmine, Norra ja Rootsi kuningas Magnus IV oli Ida-Rootsis ning eriti suure hansalinnadest pärit saksa elanikkonnaga aladel ülimalt ebapopulaarne. Nende ja hansalinnade toetusel tungiski Albrecht 1363. aastal Rootsi ning purustas Magnuse väed. Järgmisel aastal krooniti ta Stockholmis liitlaste ja Rootsi magnaatidest koosneva Rootsi Riiginõukogu toetusel kuningaks. 

Kuid Lääne-Rootsis jäid temavastased meeleolud püsima ning kui ta tahtis 1389. aastal korraldada läänistatud mõisamaade reduktsiooni, kukutati ta Taani kuninganna Margrete I kaasabil. Albrecht oli kuni 1395. aastani vangis, kust ta vabanes pärast lubadust, et ta kas loovutab endiselt temale alluva Stockholmi linna või maksab suure lunaraha. Et Albrechtil ei olnud kuskilt raha võtta, pidi ta linna 1398. aastal loovutama. 

Albrechti liitlasteks olid aga vitaalivennad, Hansa ja Saksa ordu, kes jätkasid Taani-vastast võitlust. Saksa ordul õnnestus enda võimu alla saada Ojamaa (Gotlandi) saar, mis anti nimeliselt Albrechti võimu alla. Taani sai selle tagasi alles 1408. aastal, kui maksis ordule ja Albrechtile suure rahasumma. Nii asendus Rootsi-Mecklenburgi unioon lõplikult Taanit, Rootsit ja Norrat ühendava Kalmari uniooniga. Albrecht säilitas aga kuni oma surmani võimu Mecklenburgi hertsogkonna üle.

Vaata ka
Mecklenburgi valitsejate loend
Rootsi monarhid
Mecklenburgi monarhid
Sündinud 1330. aastatel
Surnud 1412
Tutt-tihane

Tutt-tihane (Parus cristatus (L.), syn. Lophophanes cristatus) on linnuliik tihaslaste sugukonnast tihase perekonnast. 

Tutt-tihase rahvapäraseid nimetused on tutiga tihane, tutt-tihalane ja metsatihane.

Levila 
Tutt-tihane on levinud Euroopas Pürenee poolsaarest kuni Uuraliteni.

Kirjeldus
Tutt-tihase iseloomulikem tunnus on teravatipuline musta-valgekirju tutt. Ta toitub aasta läbi peamiselt putukatest. Tutt-tihane on paigalind. Eesti mandriosas on tutt-tihane tavaline haudelind, kuid saartel puudub.
Tema pesitsusaegset arvukust on hinnatud 80 000 - 140 000 paarile, talvist arvukust 200 000 - 300 000 isendile.

Elupaik 
Tutt-tihane elutseb okasmetsades, eelistades männikuid. Eestis on tutt-tihane erinevat tüüpi männimetsadele omane lind. Kuusemetsi asustab ta harvemini.

Pesitsemine 
Tutt-tihane ehitab pesa enamasti puuõõnsusse, kasutades sageli väike-kirjurähni, põhjatihase ja ka teiste tihaste vanu pesakoopaid. Ta rajab pesa ka oksaaukudesse ja puulõhedesse ning kasutab metsa ülesseatud pesakaste. Täiskurnas on 4-7, väga harva 8 valget roostepruunide pisilaikudega muna. Haudevältus 13-17 päeva. Pojad on pesahoidjad, nad väljuvad pesast kahe- kuni kolmenädalastena ning seejärel püsivad pesitsuskoha läheduses.

Viited

Välislingid 
 

Tihaslased
Nikolai Protassov

Krahv Nikolai Aleksandrovitš Protassov (vene Николай Александрович Протасов; 27. detsember 1798 – 16. jaanuar 1855) oli Venemaa sõjaväelane ja riigiametnik, aastast 1836 kuni oma surmani Vene Õigeusu Kiriku Pühima Valitseva Sinodi ülemprokurör.

Elulugu
Nikolai Protassov sündis tegeliku salanõuniku Aleksandr Protassovi ja tolle abikaasa Varvara Bahmetjeva perekonnas. Sõjaväeteenistust alustas 15-aastasena keiserliku kaardiväe husaaripolgus kornetina. Ohvitserina osales ta 1828. aastal Vene-Türgi sõjas ja 1831. aastal Poola  ülestõusu mahasurumises.

Aastal 1834 lahkus polkovniku auastmes tegevteenistusest ning nimetati õppeasutuste ja tsensuuri peavalitsuse liikmeks. Järgmisel, 1835. aastal viidi ta üle rahvavalgustuse ministri asetäitjaks, kus tema ülesannete hulka kuulus järelevalve teostamine pedagoogilise instituudi, Rumjantsevi muuseumi ja Valgevene õpperingkonna üle.

Hiljem anti Protassovile ratsaväe kindraladjutandi auaste ja ta nimetati Riiginõukogu liikmeks.

24. veebruaril 1836 nimetati Protassov Vene Õigeusu Kiriku Pühima Sinodi ülemprokuröriks. Sellele ametikohale jäi ta kuni oma surmani 1855. aasta jaanuaris. 

Tema kaasajal levinud anekdoodi kohaselt oli ta ametisse saades teatanud oma sõbrale kindraladjutant Tšitšerinile: "Õnnitle mind, ma olen minister, ma olen piiskop, ma olen kurat teab kes!" Kiievi metropoliit Filaret oli sellest kuulda saades aga märkinud: "Paika peab neist ainult viimane."

Sinodi ülemprokurörina ei püüdnud Protassov süveneda teoloogilistesse küsimustesse, vaid kaitsta religioonipoliitika elluviimisel eelkõige üldriiklikke huve, tegutsedes keiserliku ametnikuna.

Pühima Sinodi kujundas ta ümber omalaadseks ministeeriumiks, mille koosseisu hakkasid kuuluma erinevad valitsused ja kantseleid. Kasutades ära keiser Nikolai I soosingut, suurendas ta ülemprokuröri volitusi ja vaimulikkonna sõltuvust ilmalikust võimust. Sinodi majandusasjade juhtimise viis ta otse ülemprokurörile alluva majanduskomisjoni haldusalasse.

Protassov sai tuntuks õigeusu õppeasutuste arendajana. Tema ajal viidi vaimulikesse õppeasutustesse sisse mitmed ilmalikud, praktilised õppeained nagu meditsiin ja põllumajandus. Ta üritas seminare ja akadeemiaid muuta sarnasemaks ilmalike õppeasutustega. 1839. aastal sulges ta vaimulike õppeasutuste komisjoni, mille esimees ta ise selle ajani oli.

Protassovi ametiajal leidis Liivimaa kubermangus aset usuvahetusliikumine. Esimeste luteri usust õigeusku ülemineku katsete ajal 1841. aastal näitas Protassov üles suutmatust jagada Riia abipiiskopile Irinarhile vajalikke juhiseid ega soovinud sekkuda selles küsimuses õigeusu vaimulikkonna ja baltisaksa aadli vahel tekkinud konflikti. Usuvahetusliikumise ulatuse kasvades aastatel 1845–1848 oli ta selle suhtes mõõdukalt toetav.

Krahv Protassovi abikaasa oli vürstinna Natalja Golitsõna (1808–1880), Moskva kindralkuberneri vürst Dmitri Golitsõni tütar.

Ta suri 16. jaanuaril 1855 Peterburis ja maeti Moskva Donskoi kloostrisse.

Venemaa keisririigi Riiginõukogu liikmed
Venemaa keisririigi sõjaväelased
Venemaa keisririigi poliitikud
Sündinud 1798
Surnud 1855
Hermann von Benckendorff

Gustav Hermann Christoph von Benckendorff (vene: Ермолай Павлович Бенкендорф; 4. veebruar (vkj 23. jaanuar) 1815 Kiltsi mõis – 18. november (vkj 6. november) 1883 Liigvalla mõis) oli Eestimaa poliitik ja mõisnik.

Hermann von Benckendorff sündis Eestimaa rüütelkonna peamehe ja Kiltsi mõisniku Paul von Benckendorffi ja Dorothea Elisabeth Margarethe Elisabeth von Rehbinderi pojana.

Benckendorff teenis Venemaa ratsakaardiväes, kus sai staabirittmeistri auastme.

1851–1854 oli ta Eestimaa rüütelkonna peamees ja hiljem Eestimaa maanõunik.

Talle kuulusid Liigvalla, Varangu ja Jäneda mõis.

Perekond

Hermann von Benckendorff abiellus 1842. aastal Marie von Löwensterniga. Abielust sündisid:
Elisabeth Katharine Friederike von Benckendorff (1843–1888), abiellus parun Julius von Schillingiga
Paul Ludwig Hermann von Benckendorff (1845–1902), Varangu ja Liigvalla mõisnik.
Alexander Gustav Konstantin von Benckendorff (1846–1910), Jäneda mõisnik
Marie von Benckendorff (1848–1922), abiellus parun Paul von Wredega

Esivanemad

Vaata ka
Benckendorff

Välislingid 
Väljavõte Eestimaa rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust

Eestimaa rüütelkonna peamehed
Eestimaa maanõunikud
Eestimaa mõisnikud
Hermann
Sündinud 1815
Surnud 1883