joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Pleščanicy

Pleščanicy (transkribeerituna Pleštšanitsõ, poola keeles Pleszczenice) on alev Valgevenes Minski oblastis Łahojski rajoonis, Pleščanicy külanõukogu halduskeskus.

Pleščanicys on kaks keskkooli, spordikool ja muusikakool. Alevis on kaks raamatukogu. Pleščanicys on toiduainetetööstus, seal töödeldakse puitu ja valmistatakse ehitusmaterjale. Veehoidla kaldal asub kalapüügibaas koos hotelliga.

Vaatamisväärsusteks on  XX sajandi algul ehitatud sünagoog ja õigeusu kirik.

Ajalugu

Pleščanicyt mainitakse esimest korda XVI sajandil. Toona oli see Minski vojevoodkonda ja Minski maakonda kuuluv küla. Asula kuulus Tyszkiewiczite suguvõsale.

Uputuse ajal tegutses asula ümbruskonnas partisanide salk, mis rüüstas Moskva poole üle läinud feodaalide losse, korraldasid teedel varitsusi, aga kohalikul talurahval ei lubanud nad käia okupeeritud Minskis. 

Poola jagamisel hakkas Pleščanicy aastal 1793 kuuluma Venemaa Keisririigi koosseisu. Ühtlasi muudeti senine küla aleviks. 1812. aasta sõjas toimus alevi all Vene  ja Prantsuse vägede vahel lahing. 

Aastal 1817 ehitasid Tyszkiewiczid alevisse õigeusu kiriku, aga aastal 1825 asutasid nad sinna teatri, mis tegutses 10 aastat. Sajandi lõpus oli asulas peale kiriku veel ka sünagoog, seal pruuliti õlut ja toimusid laadad. Aastal 1885 asutati alevisse vabrik, kus valmistati kingataldasid, hiljem hakati seal tootma ka saapanaelu.

Aastal 1924 sai alevist samanimelise Valgevene NSV rajooni keskus. Aastal 1929 olid seal elektrijaam, saekaater, veski. Aastal 1962 liideti Pleščanicy Łahojski rajooniga.

Viited

Välislingid 

Pleszczenice
Alevi kodulehekülg]

Valgevene alevid
Łahojski rajoon
Johannes Silvet

Johannes Silvet (kuni 1929 Johannes Schwalbe; 12. mai 1895 Tartu – 17. veebruar 1979 Elva) oli eesti keeleteadlane.

Õppis 1921–1925 Tartu Ülikoolis, mag. phil. 1925 (The Development of Milton's Blank Verse).

Tartu Ülikooli dotsent, sõnaraamatute koostaja.

Kirjandus 
 Oleg Mutt, "Leksikograafia vanameistri juubel. Johannes Silvet 80" – Keel ja Kirjandus 1975, nr 5, lk 318–319
 Mart Mäger, "Johannes Silvet 80" – Looming 1975, nr 5, lk 877–878
 Oleg Mutt, "Johannes Silvet" (nekroloog) - Keel ja Kirjandus 1979, nr 5, lk 316–317
 Jaak Rähesoo, "Ebajuubellikke mõtisklusi" (J. Silveti 90. sünniaastapäevaks) – Looming 1985, nr 5, lk 712–713
 Laine Hone, Malle Laar, "Sada aastat Johannes Silveti (Schwalbe) sünnist" – Keel ja Kirjandus 1995, nr 5, lk 359–360

Artiklid 
 Kaks juubilari, Looming nr. 10/1926
 John Galsworthy., Looming nr. 6/1927
 Sulesõda kuningas mammona vastu., Looming nr. 4/1928

Välislingid 
 

Eesti leksikograafid
Hugo Treffneri Gümnaasiumi õpetajad
Tartu Ülikooli õppejõud
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna vilistlased
EYS Veljesto liikmed
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1895
Surnud 1979
Elva kalmistule maetud
Olaf Aule

Olaf Aule (22. november 1913 Tartu – 27. veebruar 1994 Bandhagen) oli eesti agronoom.

Õppis 1931–1938 (lõpetas 1938) Tartu Ülikoolis agronoomiat, mag. agr. 1940 (Piima säilitamistemperatuuri ja jahutamise kiiruse mõju piima bakterisisaldusele). Korporatsiooni Vironia vilistlane.

Ema päritolule tuginedes lahkus perekond Aule 1941. aastal põgenikena Saksamaale, kuid saabus juba järgmisel aastal Eestisse tagasi. Kaks aastat hiljem olid nad sunnitud uuesti Saksamaale põgenema.

1947. aastal siirdus Olaf Aule Rootsi. Seal osales ta Eesti Agronoomide Seltsis, Eesti Rahvusfondis ja Eesti Teaduslikus Seltsis. Aastail 1985–1993 Eesti Rahvusfondi juhatuse esimees.

Isiklikku 
Tema isa oli eesti poliitik ja pangandustegelane Eduard Aule, ema Sophie Aline, neiuna Jehnich. Olaf Aulel oli vanem õde Ruth Mary, vanemad vennad Ilmar ja Erik ning noorem vend Olgred.

Viited

Eesti agronoomid
Korporatsioon Vironia liikmed
Eestlased Rootsis
Sündinud 1913
Surnud 1994
Konstantin Elbing

Konstantin Elbing (29. jaanuar 1909 Tallinn – 28. aprill 1974 Rapla) oli eesti arst.

Ta lõpetas 1926. aastal Tallinna Linna Poeglaste Humanitaargümnaasiumi. Õppis Tartu Ülikoolis 1926–1937 (lõpetas 1937). Akadeemiliselt oli ta Eesti Üliõpilaste Seltsi liige.

Ta oli Tartu Ülikooli naistekliiniku assistent. 1940. aastal oli ta Rakvere haigla günekoloogiaosakonna ordinaator. 

Põgenes 1944. aastal Saksamaale, tuli 1945. aastal Eesti NSV-sse tagasi. Alates 1947. aastast arst Tartu Riikliku Ülikooli naistekliinikus, seejärel Saaremaal ja Raplas.

Isiklikku
Tema poeg on ajakirjanik ja kirjanik Peeter Elbing.

Välislingid
Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944
Haud Tallinna Vana-Kaarli kalmistul

Eesti arstid
Eesti naistearstid
Gustav Adolfi Gümnaasiumi vilistlased
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna vilistlased
Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmed
Arstide Koja liikmed
Eestlased Saksamaal
Sündinud 1909
Surnud 1974
Vana-Kaarli kalmistule maetud
Rein Eliaser

Roman Rein Eliaser (3. aprill 1913 Tallinn – 1. mai 1953 Karaganda lähedal) oli eesti jurist ja ajakirjanik.

Ta lõpetas aastal 1931 Jakob Westholmi Gümnaasiumi. Õppis 1932–1937 (lõpetas cum laude) Tartu Ülikoolis, mag. jur. samas 1940 ("Kehtiv halduse administratiivse üldmenetluse õigus"). 

Aastatel 1943–1944 töötas ta ajalehe Postimees välisuudiste osakonna toimetajana Tartus. 

Arreteeriti 26. jaanuaril 1945, suri vangilaagris.

Isiklikku 
Tema isa Rein Eliaser oli Riigikohtu liige, Riigikogu IV ja V koosseisu liige. Õde Elga tegutses Rootsis ajakirjanduses. Õde Rutt küüditati (koos emaga) 14. juunil 1941 Siberisse, Tomski oblastisse, Tšainski rajooni, Makarevkasse; Eestisse sai tagasi aastal 1956, töötas seejärel juriskonsuldina mitmes ettevõttes; aastal 1977 lahkus õe Elga juurde Rootsi, seal olles kirjutas ta kaks köidet mälestusi. Onu (ema vend) oli kirjanik August Gailit.

Viited

Välislingid
Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944
Eesti kommunismiohvrid 1940–1991

Eesti juristid
Eesti ajakirjanikud
Jakob Westholmi Gümnaasiumi vilistlased
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1913
Surnud 1953
Timotheus Grünthal

Timotheus Grünthal (29. juuni 1893, Rässa küla, Muhu-Suure vald, Saaremaa – 29. mai 1955 Lidingö) oli eesti jurist, riigikohtunik.

Elulugu 
Timotheus Grünthal lõpetas Kuressaare Poeglaste Gümnaasiumi 1914. aastal. Seejärel õppis aastatel 1914–1916 Peterburi ülikoolis (alguses vanu keeli, seejärel õigusteadust). Aastatel 1920–1922 õppis Tartu Ülikoolis õigusteadust, mag. jur. 1936 ("Pandiõiguse, eriti kinnispandiõiguse arengust Rooma, Saksa ja Balti õigustes").

Aastatel 1916–1917 osales Esimeses maailmasõjas, seejuures osales alates 1917. aastast Eesti diviisi organiseerimisel Tallinnas, hiljem oli Muhu komandant.

Aastatel 1918–1920 oli Saare Maakonnavalitsuse esimees, 1921–1922 Tartu 1. jaoskonna kohtunik ja Tartu-Võru Rahukogu kohtuameti kandidaat ning aastatel 1922–1924 Tartu-Võru ja 1924–1928 Tallinna-Haapsalu Rahukogu liige, 1928. aastal tsiviilosakonna esimees, aastatel 1928–1939 Riigikohtu tsiviilosakonna liige ja aastatel 1939–1940 Riigikohtu esimees.

Aastatel 1935–1940 oli Timotheus Grünthal Tartu Ülikooli tsiviilprotsessi õppejõud. Ta oli Eesti Tööerakonna liikmena 2. novembrist kuni 25. novembrini 1921 I Riigikogu liige, asendades Friido Kirssi. Pärast Grünthali tagasiastumist sai tema asemel Riigikogu liikmeks Aleksander Hint.

1944. aastal põgenes Grünthal Rootsi, kus töötas aastatel 1944–1947 arhiiviassistendina. Aastatel 1947–1955 oli Stockholmi Ülikooli riiklik stipendiaat.

Tunnustus
 1939 Valgetähe II klassi teenetemärk

Isiklikku
Tema abikaasa oli Vera Poska-Grünthal ning lapsed Ivar Grünthal ja Tanni Kents. Raoul Grünthal on tema poja Timotheuse poeg.

Viited

Kirjandus
Endel Püüa. Timotheus Grünthal - Muhu külapoisist välisministri väimeheks. Jaan Poska oma ja meie ajas. Peatoimetaja Küllo Arjakas, tegevtoimetaja Anne Velliste. Tallinn, 2010, lk 169–173.

Välislingid
 Endel Püüa. "Timotheus Grünthal – Muhumaalt võrsunud suurmees" Meie Maa, 31. mai 2010

Eesti riigikohtunikud
Tartu Ringkonnakohtu liikmed
Tallinna Ringkonnakohtu liikmed
Eesti jaoskonnakohtunikud
Asutava Kogu liikmed
I Riigikogu liikmed
Eesti Tööerakonna poliitikud
Õpetatud Eesti Seltsi liikmed
Eesti Teadusliku Seltsi Rootsis liikmed
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna õppejõud
Eesti Teadusliku Instituudi õppejõud
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Korporatsioon Fraternitas Estica liikmed
Valgetähe II klassi teenetemärgi kavalerid
Eestlased Rootsis
Sündinud 1893
Surnud 1955
Mihkel Klaassen

Mihkel Klaassen (24. veebruar 1880 Sindi, Pärnumaa – 7. märts 1952 Eesti) oli eesti jurist, riigikohtunik (Riigikohtu tsiviilosakonna esimees).

Lõpetas Tartu Õpetajate Seminari 1901 ja Moskva Ülikooli õigusteaduskonna 1913. aastal.

Töötas advokaadina Paides, osales I maailmasõjas. 

Töötas Rakvere Ringkonnakohtu esimehe asetäitja ja esimees aastail 1919–1922, Tartu Ringkonnakohtu esimees 1922–1924. 

Riigikohtunik 1924. aastast, Riigikohtu tsiviilosakonna esimees 1938. aastast. Ülema Kirikukohtu eesistuja. 1944. aastal Vabariigi Presidendi Asetäitja Valimiskogu liige.

Isiklikku
Mihkel Klaassen oli ajaloolase ja professori Olaf-Mihkel Klaasseni isa.

Tunnustus
1939 Valgetähe II klassi teenetemärk

Eesti riigikohtunikud
Rakvere Ringkonnakohtu liikmed
Tartu Ringkonnakohtu liikmed
Valgetähe II klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1880
Surnud 1952
Jüri Haldre

Jüri Haldre (kuni 1935 Jüri Grünthal, 5. mai 1896 Koigi vald, Järvamaa – 3. veebruar 1949 Tartu) oli eesti arst.

Õppis 1920–1924 (lõpetas cum laude) Tartu Ülikoolis, dr. med. 1931 (Eksperimentaalsed uurimised x-kiirte toimest munasarja follikulaar-aparaadisse).

Tartu Ülikooli röntgenoloog ja õppejõud (1940 professor), eraarst.

Isiklikku 
Tema poeg Heiti Haldre (1928–2012) oli hüdrotehnikainsener ja vesiehituse õppejõud, pojapoeg Herkki Haldre oli aastatel 1992–1994 Eesti Raadio peadirektor.

Välislingid 
Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944

Eesti arstid
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna professorid
Arstide Koja liikmed
Eesti õpetajad
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna vilistlased
Üliõpilaste Selts Raimla liikmed
Perekonnanimede kaitseregister
Eestistatud nimega inimesed
Maarja kalmistule maetud
Sündinud 1896
Surnud 1949
Togo vapp

Togo vapp on Togo ametlik vapp.

Vapp on kasutusel alates 14. märtsist 1962.

Kaks vibudega punast lõvi sümboliseerivad vaprust. Vibud ja nooled kutsuvad üles võitlema oma vabaduse eest. Tähed RT kollasel päikesekujulisel kilbil on lühend riigi prantsuskeelsest nimest République Togolaise. Nende kohal lehvib kaks Togo lippu.

Ülaservas on lint prantsuskeelse deviisiga "Union, Paix, Solidarite" ('ühtsus, rahu, solidaarsus').

Vaata ka
 Togo lipp

Vapid riigiti
Togo sümboolika
Mińsk Mazowiecki

Mińsk Mazowiecki on linn Poolas Masoovia vojevoodkonnas, Mińsk Mazowiecki maakonna keskus. Asub Varssavist 40 km idas. 

Asulat nimetati algul Mieńsk, Mensk või Mińsk. Sai linnaõigused 1421. aastal nimega Mińsk.  

Aastal 1549 asutas Mikołaj Wolski Sendomierzi linna, mis 1695 liideti Mińsk Mazowieckiga.

Aastal 1868 sai linna nimeks Nowomińsk. Praegune nimi on linnal 7. juulist 1916.

Välislingid

Mińsk Mazowiecki koduleht

Masoovia vojevoodkonna linnad
Ylakiai

Ylakiai on alev Leedus Skuodase rajoonis, Ylakiai valla halduskeskus.

Ylakiais asuvad gümnaasium ja raamatukogu.

Vaatamisväärsusteks on 1894. aastal ehitatud katoliku kirik ja aastal 1904 ehitatud kabel. Ylakiai vana surnuaed on kultuurimälestis. Vana Ylakiai keskus ja sealne tänavaplaneering on kaitse all.

Ajalugu

Asulat on esmakordselt mainitud 1568. aastal. Kuni XVIII sajandini kuulus asula Sapiehadele.

1701 ehitati esimene kirik. Aastal 1773 kanti asula esimest korda kaardile alevina. Tegemist oli siiski väikese aleviga, mis mõnele kaardile jõudis külana.

Aastal 1894 avati alevis kool, samuti hakkas tegutsema salakaubavedajate pood, kus müüdi leedukeelseid raamatuid. Pood hakkas avalikult tegutsema aastal 1905. Kuni aastani 1917 olid Ylakiai hooned valdavalt puidust, seetõttu laastasid alevit tihti tulekahjud.

Teise maailmasõja ajal hukkasid Saksa okupatsioonivõimud 475 alevi elanikku, nende seas 465 juuti. Alev kaotas sõja ajal üle poole oma elanikkonnast. Pärast sõda tegutsesid alevi ümbruskonnas Leedu metsavennad.

2004 avati helilooja Bronius Jonušase muuseum.

Pilte

Tuntud elanikke
 Jonas Švedas – leedu helilooja

Välislingid 

Alev portaalis vietoves.Lt.

Leedu alevid
Skuodase rajoon
Maljuta Skuratov

Grigori Lukjanovitš Skuratov-Belski (Григорий Лукьянович Скуратов-Бельский, rohkem tuntud kui Maljuta Skuratov (Малюта Скуратов); surnud 1. jaanuaril 1573) oli üks opritšnina juhtidest Ivan IV valitsusajal.

Nooruses oli ta kirikus kellalööja ja ikoonide lambisüütaja. 

Ta astus tsaar Ivan Julma loodud opritšninasse ning võttis nimeks Maljuta Skuratov. Õige pea paistis ta silma eriti julmade vägivallategude tegijana ja oma halastamatusega. Ta võitis sellega tsaari usalduse. Koos tsaariga tapsid nad avalikult inimesi, enamasti neid tükkideks raiudes, elusalt põletades või kividega surnuks loopides. Maljuta tappis tihti rohkem kui 100 inimest päevas. 1569. aastal kägistas ta surnuks Moskva endise metropoliidi Filipp II.

1570. aastal korraldas ta Tveri, Toržoki ja Novgorodi veresauna. Pärast veresaunu sai ta duuma liikmeks. 1572. aastal osales Skuratov koos tsaariga Leedu ja Krimmi vaherahude läbirääkimisel, sai vojevoodiks.
 
Maljuta tütar abiellus Boriss Godunoviga, kellest sai hiljem tsaar.

Maljuta Skuratov ja Eesti

1. jaanuaril 1573 osales Maljuta Paide piiramisel ning sai surma. Paide garnisoni vangilangenud praeti elusalt ja loobiti mööda põlde laiali. Maljuta Skuratov maeti Jossif-Volokolamski kloostrisse Venemaal. 

1886. aastal püstitati Mäo väljale Vene riiki admiralina teeninud parun Olaf von Stackelbergi eestvedamisel 8,5 meetri kõrgune Mündi dolomiidist obelisk 1573. aastal Paide piiramisel hukkunud venelastele, sealhulgas Maljuta Skuratovile.

Viited

Välislingid 
 ""Ringvaade" uuris, miks on Eestis monument Ivan Julma kuulsaimale timukale" ERR, 14. juuli 2020

Venemaa inimesed
Vene-Liivi sõda
Surnud 1573
Haapsalu härraskond

Haapsalu härraskond oli 1628–1691 Läänemaal eksisteerinud läänivaldus.

Härraskonna teke
Rootsi kuningas Gustav II Adolf müüs 1625. aastal Haapsalu lääni koos Haapsalu linna ja sealse kindlusega krahv Jakob De la Gardie'le. Viimane ühendas selle oma teiste Läänemaal ja Harjumaal asuvate maavaldustega ning moodustas neist 1628. aastal Haapsalu härraskonna. Administratiivselt oli härraskond Läänemaast eraldatud.

Härraskonna hilisem ajalugu
Pärast krahv Jakob De la Gardie surma päris tema valdused poeg krahv Magnus Gabriel De la Gardie. 1655. aastal pantis ta Haapsalu linna ja linnuse koos mõisatega krahv Otto Wilhelm von Königsmarckile. Viimase suguvõsa haldaski valdust kuni reduktsioonini (1691).

Härraskonna koosseis
Selle koosseisu kuulusid järgmised valdused: Haapsalu linn ja selle ümbrus, Ridala kihelkonnas Käblamõisa (Kebbeldorf), Uuemõisa (Neuenhof) ja Võnnu (Wenden), Lääne-Nigula kihelkonnas Taebla (Taibel) ja Uugla (Udenküll), Martna kihelkonnas Ehmja (Echmes), Keskvere (Keskfer), Ohtla (Ochtel), Patsu (Patz) ja Putkaste (Putkas) mõisad, suurem osa Noarootsi kihelkonnast, terve Vormsi saar ja ¾ Hiiumaast koos sealsete mõisatega. Peale selle olid härraskonna koosseisus Piirsalu (Piersal) Kullamaa kihelkonnas ning Kolga (Kolk) ja Kiiu (Kida) mõisad Kuusalu kihelkonnas. De la Gardie'de nimel haldas seda suurvaldust asehaldur, kes resideeris Haapsalus; talle oli allutatud ka linna raad.

Nimetus "krahvkond"
Härraskonna kohta on mõnikord ekslikult kasutatud nimetust Haapsalu krahvkond. Kalev Jaago hinnangul aga oli selline määratlus 17. sajandi allikates tundmatu. Krahvkonna mõiste tuli käibesse esmakordselt alles 1930. aastatel Eestimaa rüütelkonna genealoogilise käsiraamatu vahendusel.

Vaata ka
Pärnu krahvkond
Kuressaare krahvkond

Viited

Eesti ajaloolised haldusüksused
Hiiumaa ajalugu
Haapsalu ajalugu
Läänemaa
17. sajand Eestis
Grete Lõbu

Grete Lõbu (sündinud 6. detsembril 1977) on eesti tele- ja raadioajakirjanik.

Haridus 
Grete Lõbu on lõpetanud Tallinna Reaalkooli ja Tallinna Pedagoogikaülikooli psühholoogia erialal.

Töö 
Töötab Eesti Televisioonis alates 1998. aastast. Esimestel aastatel töötas ta seal ülikooli kõrvalt administraatorina (haridussaadete toimetuse assistendina). 

Pärast seda on olnud paljude ETV, aga ka Kanal 2 ja TV3 telesaadete – "Tunnel", "Rusikas", "Kahvel", "Eesti muusika karikas", "Aastad muusikas", "Eesti kõige kõige" ning suurt tähelepanu pälvinud Tuuli Roosma juhitud saatesarja "Mamma mia" ning ka Eesti Televisiooni "Jõulutunneli" – toimetaja.

Lõbu on juhtinud ETV saateid "Käi jala!", "Hommiku TV", "Tähelaev", suvesaadet "Suveniir" ja jõulusaadet "Jõuluks koju". Ta on olnud ka vabariigi aastapäeva vastuvõtu ja laulupeoülekande saatejuht ja reporter.

2003. aastast on ta töötanud ka Vikerraadios, juhtides seal peamiselt hommikusaadet, eriprojekte ning saatesarju "Huvitaja" ja "Mis mõttes?".

2013. aasta septembrist juhib ta koos Marko Reikopiga Eesti Televisiooni argipäevasaadet "Ringvaade".

Tunnustus 
 2007 – Andres Küngi fondi stipendium eduka loomingulise tegevuse jätkamiseks
 2018 – EFTA (Eesti Filmi ja Teleauhind) parimale naissaatejuhile

Isiklikku 
Grete Lõbul on ajakirjanik Margus Saarega kaks tütart.

Viited

Välislingid 
 "Grete Lõbu täitis 13 minutit "Ringvaate" eetriaega siilist rääkides" ERR menu, 8. jaanuar 2020

Eesti teleajakirjanikud
Eesti raadioajakirjanikud
Tallinna Reaalkooli vilistlased
Tallinna Ülikooli vilistlased
Sündinud 1977
Päris kriminaalne lugu

"Päris kriminaalne lugu" on esimene osa Eno Raua triloogiast, mis 1972. aastal pealkirja all "Lugu lendavate taldrikutega" ühiste kaante vahel ilmus. Eesti Telefilm tegi triloogia esimese ja kolmanda osa põhjal 1981. aastal lastefilmi "Keskpäev" (režissöör Raivo Trass).

Sisu 
Tegevustik saab alguse nimetus Eesti väikealevis, kuhu saabub suvevaheajaks linnatüdruk Kärt. Kärdi võtavad vastu kolm poissi: Meelik, Jürnas ja Kaur. Kärt peatub Jürnase pere juures. Noormehed on esialgu nõutud, millist meelelahutust Kärdile pakkuda, et tal alevis igav ei hakkaks. Nad otsustavad alevipoiss Peetrilt üürida tema väikevenna Madise, hinnaga 20 kopikat tunnis, sest poisid on veendunud, et kõigile tütarlastele meeldib jännata väikelastega. Peetri sõbra Riho eestvedamisel varastatakse laps Jürnase juurest tagasi ning viiakse varjule Peetri tädi juurde maale. Üheskoos otsustatakse last otsima hakata, kuid "taksomeetri tiksumist" tuletatakse üürilevõtjatele silmakirjalikult meelde. 

Olukord saab ootamatu lahenduse, kui Madis, kes kannab ühelt pesunöörilt näpatud kleidikest, alevi tänaval koos Rihoga kleidi omanikule vahele jääb. Käre proua jagab Rihole hulga kõrvakiile. Olukorda sekkub Kärt, kes viib pisipoisi tema vennale Peetrile tagasi. Irooniliselt nõutakse Peetrilt leiutasu. Riho jääb varguse eest koduaresti, ehkki kleidi tegelik näppaja oli siiski Peeter, kes sooritas selle teo Riho abivalmil soovitusel.

Eesti lasteraamatud
Eesti jutustused
Eno Raud
1968. aasta kirjandusteosed
Jälle need naksitrallid. Esimene raamat

"Jälle need naksitrallid" on kolmas raamat Eno Raua naksitrallilugude lasteraamatusarjas.

Sisu 
Triumfiga lõppenud võitlus rottidega on naksitrallidest teinud kuulsused - autogrammikütid ja pilgud jälitavad neid kõikjal. Kolmik otsustab sõita puhkusele, linnakärast eemale mere äärde, ent lahkumispäevale eelnenud ööl varastab üksik lasteta daam Sammalhabeme, keda ta hakkab pidama lemmikloomana.

Muhv ja Kingpool hakkavad sõpra otsima ning juhused viivad nad haiglas kokku loomaaia töötaja Voldemariga, kellele on elevant peale astunud. Mees leiab eneses nii palju hingejõudu, et tõuseb haiglavoodist, toob öösel loomaaiast oma elevandi, kes londiga tõstab Sammalhabeme daami akna pealt alla (daam nimelt võimaldab Sammalhabemel magada värskes õhus, nagu viimane on harjunud).

Daam jätab Sammalhabemega hüvasti, lahkumine on kurb, ent seda aitab leevendada Voldemar, kellega daamil kohe hea klapp tekib. Naksitrallid lahkuvad linnast - mere poole, puhkusele.

Samast raamatusarjast 
"Naksitrallid. Esimene raamat" (1972)
"Naksitrallid. Teine raamat" (1975)
"Jälle need naksitrallid. Teine raamat" (1982)

Eesti lasteraamatud
Eno Raud
Eesti romaanid
1979. aasta Eestis
1979. aasta kirjandusteosed
Jälle need naksitrallid. Teine raamat

"Jälle need naksitrallid. Teine raamat" on neljas ja ühtlasi viimane raamat Eno Raua naksitrallilugude lasteraamatusarjas.

Sisu 
Naksitrallid on pärast sekeldusi jõudnud loodusesse. Nad peatavad oma furgoonauto, et ojast vett varuda, kuid Muhv satub emahundi küüsi, kes ta oma pessa kutsikatele mängimiseks veab. Kingpool ja Sammalhabe alustavad ennastsalgavat võitlust sõbra elu eest.

Kolmikust tormakaim, Kingpool, hakkab hiljem kahtlustama, et Muhv ongi huntide seast pärit ning tegelikult tunneb end huntide keskel hästi. Ta otsustab üksinda edasi rännata. Sammalhabe ütleb seda Muhvile pärast viimase päästmist ning ehmatuse ja kurvastuse tõttu teeb ta liiklusõnnetuse – kihutab furgoonautoga metsateel kahe puu vahele. Auto uksed kiiluvad kinni ning kaks naksitralli jäävad vee ja toiduta autosse lõksu. Kingpool aga mõistab oma arutust ning naaseb ja päästab sõprade elu. Üheskoos jõutakse lõpuks ometi mere äärde ning lasteromaan lõpeb kolme naksitralliga kuulamas lainte laksumist.

Samast raamatusarjast 
"Naksitrallid. Esimene raamat" (1972)
"Naksitrallid. Teine raamat" (1975)
"Jälle need naksitrallid. Esimene raamat" (1979)

Eesti lasteraamatud
Eesti romaanid
Eno Raud
1982. aasta Eestis
1982. aasta kirjandusteosed
Naksitrallid. Esimene raamat

"Naksitrallid" on Eno Raua lastele suunatud romaanitetraloogia esimese raamatu pealkiri.

Sisu 
Jutustus saab alguse kolme naljaka mehikese – Muhvi, Kingpoole ja Sammalhabeme – juhuslikust kohtumisest ühe linnakese jäätiseputka ees. Selgub, et kõik kolm on üksikud, ning nad otsustavad kampa lüüa ja Muhvi mugava furgoonautoga üheskoos edasi rännata. Linnakest aga painab kassinuhtlus, kuna üks vanainimene toidab arutult kasse – loomadele läheb kogu piim ja muu toiduvaru. Naksitrallid lahendavad probleemi – meelitavad kassid linnast välja – ning neile antakse medal edukalt lõppenud kassivastase võitluse eest.

Samast raamatusarjast 
"Naksitrallid. Teine raamat" (1975)
"Jälle need naksitrallid. Esimene raamat" (1979)
"Jälle need naksitrallid. Teine raamat" (1982)

Välislingid 
Naksitrallid. Kohtumine jäätiseputka juures (katkend raamatust)

Eesti lasteraamatud
Eno Raud
Eesti romaanid
1972. aasta kirjandusteosed
Naksitrallid. Teine raamat

"Naksitrallid. Teine raamat" on Eno Raua lasteraamat.

Sisu 
Naksitrallilugude teine raamat arendab ökotasakaalu teemat edasi. Naksitrallid, värsked auraha kavalerid, satuvad oma rännakul Kingpoole lapsepõlveradadele. Harakas varastab Kingpoole rinnast helkiva auraha ja lendab sellega mäe otsast paistvate lossivaremete juurde, kus kasvava männi otsas on linnu pesa.

Naksitrallid suunduvad auraha ära tooma, kuid varemetes avanev pilt on õõvastav – paik on koduks tervele rotikarjale! Naksitrallidel läheb korda pääseda puu otsa, kuhu nad aga rottide kätte lõksu jäävad. Puutüve sees olevas haraka varakambris süstematiseeritakse ja pannakse kirja kogu sinna aegade jooksul kokkukantud vara. Ühtäkki aga rotid lahkuvad varemetest ning sõbrad pääsevad puu otsast alla. Nad võtavad haraka varanduse kaasa ning suunduvad linna, et leid loodusloomuuseumile annetada.

Linnas aga selgub, et pärast kasside kadumist (esimeses osas), on needsamad rotid, kellega lugeja juba varemetes tutvust tegi, linnakese vallutanud. Valitseb kaos ja eriolukord, rahvas põgeneb, üles on seatud kontrollpunktid jne. Naksitrallid mõistavad, et omal ajal kasse linnast välja meelitades käitusid nad tormakalt ning meelitavad kassid rahva juubeldamise saatel linna tagasi. Raamatu lõppakordina kirjutab Sammalhabe loodusmuuseumi raamatuse pühenduse "Looduses peab valitsema tasakaal!".

Samast raamatusarjast 
"Naksitrallid. Esimene raamat" (1972)
"Jälle need naksitrallid. Esimene raamat" (1979)
"Jälle need naksitrallid. Teine raamat" (1982)

Eesti lasteraamatud
Eesti romaanid
Eno Raud
1975. aasta Eestis
1975. aasta kirjandusteosed
Eero Vasar

Eero Vasar (sündinud 17. septembril 1954 Tartus) on Eesti arstiteadlane, Eesti Teaduste Akadeemia liige (alates 2010).

Elulugu 
Ta omandas keskhariduse aastatel 1962–1973 Tartu 5. Keskkoolis. Õppis Tartu Riiklikus Ülikoolis arstiteadust aastatel 1973–1979. Seejärel astus aspirantuuri füsioloogia erialal. Kaitses 1983. aastal Tartu Ülikooli juures meditsiinikandidaadi kraadi (”Apomorfiini ja klonidiini agressiivsuse neuromediatoorsete mehhanismide farmakoloogiline analüüs”) ning 1992 samas meditsiinidoktori kraadi („Koletsüstokiniini retseptorite osa käitumise regulatsioonis ja haloperidooli ja diasepaami toimes“). 

Alates 1991. aastast on Tartu Ülikooli füsioloogia instituudi (alates 2013 biomeditsiini instituut, alates 2016 bio- ja siirdemeditsiini instituut) juhataja. Alates 1992. aastast on ta Tartu Ülikooli korraline füsioloogia professor. Aastatel 2003–2008 arstiteaduskonna teadusprodekaan.

Eesti Teaduste Akadeemia liikmeks valiti 2010. aastal arstiteaduse alal. Ta kuulub akadeemia bioloogia, geoloogia ja keemia osakonda, on alates 2011 eesti Teaduste Akadeemia arstiteaduse ja tervishoiu  strateegia alalise komisjoni esimees.

Teadustöö 
Uurimistöö põhisuunad on ärevusseisundite neurobioloogilised mehhanismid ning transgeense tehnoloogia rakendamine vaimu- ja neurodegeneratiivsete haiguste molekulaarsete mehhanismide

selgitamiseks.

Tema sulest on ilmunud üle 300 teaduspublikatsiooni, on kolme patentse leiutise autor. Olnud 33 edukalt kaitstud doktoritöö juhendajaks.

Tunnustus
 2001 – Eesti Punase Risti III klassi teenetemärk
 2004 – Eesti Vabariigi teaduspreemia meditsiini alal
 2016 – Karl Schlossmanni medal
 2021 – Eesti Vaberiigi teaduspreemia arstiteaduse alal
2022 – Tartu linna aukodanik ja Tartu Suurtähe kavaler

Isiklikku
Eero Vasara isa oli füsioloogiaprofessor Elmar Vasar, ema psühhiaater Helju Vasar, vennad psühhiaatriaprofessor Veiko Vasar ja veresoontekirurg Olavi Vasar. Tema emapoolne vanaisa oli veterinaariaprofessor Rudolf Säre.

Viited 

Eesti arstiteadlased
Eesti Teaduste Akadeemia liikmed
Tartu Ülikooli meditsiiniteaduste valdkonna professorid
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna vilistlased
Sündinud 1954

Kirjandus 
Margus Maidla. Akadeemik Eero Vasar: aju on peen mehhanism. - Teaduste Akadeemia - Eesti kollektiivne aju. Tallinn, 2014, lk 595–601

Välislingid
Eero Vasar Eesti Teaduste Akadeemia kodulehel

Eero Vasar Eesti Teadusinfosüsteemis

Elulookirjeldus (CV)

Riho Laurisaar: "Professor Eero Vasar paneb hiiredki laulma" Eesti Päevaleht, 28. märts 2009

 (Eero Vasara loeng ajust)

Eesti arstiteadlased
Eesti Teaduste Akadeemia liikmed
Tartu Ülikooli meditsiiniteaduste valdkonna professorid
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna vilistlased
Sündinud 1954
Margus Luik

Margus Luik (sündinud 11. jaanuaril 1980) on eesti võistluskäija ja spordipedagoog.

Margus Luik õppis Haapsalu Linna Algkoolis, Haapsalu Wiedemanni Gümnaasiumis ning Tallinna Pedagoogikaülikoolis kehakultuuri ja rekreatsiooni erialal. 

2002. aastast töötab õpetajana Tallinna Kristiine Gümnaasiumis (vanempedagoog) ja treenerina Midrimaa OÜ-s.

1990. aastast kuulus ta Läänemaa Kergejõustikuklubisse. Seal alustas ta treeninguid Endel Susi käe all. Esindades oma klubi pea kõikidel kergejõustikualadel, valis põhialaks siiski suuremat edu toonud võistluskäimise. Hiljem esindas Bruno Junk Käimisklubi.

Margus Luik on 25-kordne Eesti meister, Balti karika võitja ja Läti meistrivõistluste hõbe 50 km käimises. Samalt distantsilt on ette näidata ka Baltimaade meistrivõistluste pronksmedal, Euroopa karikavõistluste 28. koht ja maailma karikavõistluste 68. koht. Tema maailma ja Euroopa karikavõistlustel välja käidud kohad on seni jäänud teistele eestlastele püüdmatuks.

Eesti meistrivõistlustelt on Luik erinevatelt käimisdistantsidelt võitnud kokku 51 medalit (25 kuld-, 22 hõbe- ja 4 pronksmedalit).

Koostanud võistluskäimise trükise "Kiirkäimine – sinu võimalus särada!" (2008, 20 lk) ja spordibiograafia "Paralepast poodiumile: võistluskäija päevaraamat" (2017, 263 lk).

Ilukirjanduse vallas on Margus Luik koostöös kirjastusega Hea Lugu avaldanud suvitusromaani "Sulnis Saara" (2020, 144 lk).

Margus Luik tegutseb ka pulmaisa ja õhtujuhina.

Välislingid 
 
 Margus Luige blogi
 Biograafia "Paralepast poodiumile"
 Kaire Kenk. Eesti meister Margus Luik: kiirkäimine on lahe Õhtuleht, 8. mai 2006
 Ann Hiiemaa. Õpetajast käimissõltlane sihib olümpiamänge Postimees, 11. juuli 2007
 Riina Tobias. Margus Luik - mees nagu hunt Kriimsilm Lääne Elu, 27. september 2016
 Malle-Liisa Raigla. Margus Luik kirjutas armastusromaani Haapsalust Lääne Elu, 18. juuni 2020
 Monika Undo. Margus Luige "Sulnis Saara" lööb Haapsalu pärlina särama Lääne Elu, 3. juuli 2020

Eesti käijad
Sündinud 1980
Panama vapp

Panama vapp on Panama ametlik riigivapp.

Vapp võeti kasutusele aastal 1904.

Vapikilbi keskmisel väljal on Panama kanali kujutis. Maapinna roheline värvus sümboliseerib taimekasvu. Taevas on näha lainete kohale tõusev täiskuu ja mägede taha loojuv päike, mis sümboliseerivad Panama iseseisvuse väljakuulutamise aega.

Vapi ülemisel vasakpoolsel väljal on relvad, mis sümboliseerivad valmidust vabadusvõitluseks (kuni vapi esimese muutmiseni 1941. aastal tähistasid need kodurahu) ning parempoolsel tööriistad, mis sümboliseerivad kanali rajamist ja töökust. Kilbi alumistel väljadel on jõukust tähistav küllusesarv ja tiibadega vesiratas, mis sümboliseerib progressi.

Vapikilbi kohal on iseseisvuse sümbolina kotkas, kes hoiab nokas hõbedast linti ladinakeelse deviisiga "Pro mundi beneficio" ('maailma hüvanguks'). Kotka pea kohal on üheksa tähte, mis tähistavad Panama üheksat provintsi.

Kilpi ümbritseb neli riigilippu, kaks kummalgi küljel.

Kuigi aastal 1949 vastu võetud seadus sätestas, et Panama vapi kohal on kotkas, ei määratlenud see, mis liiki kotkas see on. Üldjuhul kujutati vapil harpüiat. Aastal 2002 kinnitati harpüia Panama rahvuslinnuks. Sellest lähtudes muudeti sama aasta 17. mail Panama vapi seadust ja sätestati, et vapi ülaosas on kujutatud harpüiat.

Vaata ka
Panama lipp

vapp
Vapid riigiti
Roostevaba mõõk

"Roostevaba mõõk" on Eno Raua autobiograafiliste sugemetega jutustus, mis viib lugeja Teise maailmasõja eelse Tallinna äärelinna poiste mängudemaale.

Sisu
Teose konflikt saab alguse uue poisi Jaani saabumisega Männilinna, kuna Jaan kogub enda ümber kamba Sõjaliste Mängude Komitee ehk SMK. Kamp tekitab rivaliteedi juba eksisteeriva indiaani mänge harrastava poistekambaga, mille eesotsas on lastekodulaps Roland Sahk ehk Rolts, hüüdnimega Must Surm. Kahe kamba poisid jõuavad pärast väiksemaid kokkupõrkeid otsustava lahinguni, millest väljub võitjana SMK. 

Põnevalt arenevas süžees tegeleb autor ka selliste teemadega nagu ustavus, andestamine ja reetmine. Teose kulminatsiooni, suure kampadevahelise lahingu järel, otsustab õppenõukogu Roltsi saata raskesti kasvatatavate laste kooli, kuna Roltsi kahtlustatakse kooli direktori kabineti akna lõhkumises (mida Roland aga pole teinud). Olukorda sekkub endine verivaenlane Jaan, kes süü enda peale võtab ja Roltsi sellest päästab. Poistest saavad head sõbrad. Selgub ka tegelik süüdlane - lastekodu juhataja poeg Uudu, kes lõhkus akna, tahtes Rolandile kätte maksta lõuahaagi eest, mille viimane talle andis.

Rolandi ja Jaani seiklused jätkuvad teoses "Sõjakirves on välja kaevatud".

Eesti lasteraamatud
Eesti jutustused
Eno Raud
1957. aasta kirjandusteosed
Kose Muusikakool

Kose Muusikakool ehk Kose Huvikooli muusikaosakond on Kose valla munitsipaalasutus. Kool tegutseb aastast 1978. 

Koolis saab õppida akordioni-, klaveri-, viiuli- ja kitarrimängu ning puhkpilliosakond pakub nii puu- kui ka vaskpillide õpet. Õpetajaid on koolis kümmekond.

Kooli loomisest peale on õpetanud Maarja Laas, Karin Kivisild (klaver) jt. Kauaaegsed õpetajad on olnud ka viiuliõpetajad Juta Helilaid ja Angelika Kadarik ning akordioniõpetaja Karin Sarapuu. 

Kooli direktor aastani 2012 oli Tiit Helilaid, seejärel Tarmo Velmet. Nüüdne kooli direktor on Kai Rei-Pikajago.

Kose Muusikakool asus vanas puumajas aadressil Pikk tn 8, ent 2013 koliti endise Kose Kutsekeskkool nr 40 ruumidesse.

Tuntud inimestest on Kose Muusikakoolis õppinud näiteks Rauno Roosnurm, Katrin Viirpalu, Sandra Nurmsalu, Meelis Kompus, Vahur Valgmaa jt.

Viited

Eesti muusikakoolid
Muusikakool
Kõrboja peremees (film)

"Kõrboja peremees" on Leida Laiuse 1979. aastal lavastatud mängufilm. 

Film on vändatud A. H. Tammsaare samanimelise romaani ainetel. Teose läbivaks teemaks on Katku Villu ja Kõrboja Anna traagiline armastus. Peategelased kohtuvad taas peale Villu vanglas veedetud aastaid, kuid kõik pole enam endine.

"Kõrboja peremehe" filmivõtted toimusid Kõrvemaal Paukjärve lähistel.

Osades
Kaie Mihkelson – Kõrboja Anna
Lembit Peterson – Katku Villu
Ants Eskola – Kõrboja Rein
Elo Tamul – Kõrboja Madli
Oskar Liigand – Villu isa
Maimu Pajusaar – Villu ema
Lea Sild – Eevi
Ita Ever – Eevi ema
Inge Oks – noor Anna
Tõnu Peterson – noor Villu

Filmi pealkiri teistes keeltes
 "The Master of Kõrboja" (inglise)
 "Husbonden pa Körboja" (rootsi)

Välislingid
 Kõrboja peremees. Eesti filmiklassika. Eesti Päevalehe sari nr. 22
 Lembit Peterson, Kaie Mihkelson ja Paul-Eerik Rummo. Saatejuht Mark Soosaar. Filmi-ilm. Vikerraadio, 15. juuni 2012

Eesti filmid
1979. aasta filmid
Bóbr

Bóbr on jõgi Tšehhis ja Poolas, Odra lisajõgi. Pikkus 272 km.

Tšehhi jõed
Poola jõed
Odra jõgikond
Kalle Kilk

Kalle Kilk (sündinud 21. märtsil 1978) on Eesti biokeemik.

Haridus 
Kalle Kilk on lõpetanud Tartu Ülikooli keemia erialal 2000, omandanud samas magistrikraadi biokeemia erialal 2002 ning doktorikraadi Stockholmi Ülikoolis neurokeemia erialal 2004. Doktoritöö teemaks oli "Cell-penetrating peptides and bioactive cargoes. Strategies and mechanisms."

Töökäik 
Ta on töötanud Tartu Ülikooli arstiteaduskonna üld- ja molekulaarpatoloogia instituudi immunoloogia õppetooli erakorraline teadurina 2005–2007 ning alates 2007. aastast töötab Tartu Ülikooli tehnoloogiainstituudi molekulaarse biotehnoloogia laboris erakorraline vanemteadurina ja TÜ arstiteaduskonna biokeemia instituudi meditsiinilise biokeemia õppetooli teadurina.

Tunnustus 
Kalle Kilk kuulus 2009. aastal keemia ja molekulaarbioloogia valdkonnas Eesti Vabariigi teaduspreemia pälvinud kollektiivi.

Välislingid 
 
 Indrek Rohtmets: Valgud on salapärasemad kui geenid, Horisont, 2006, nr 4

Eesti biokeemikud
Sündinud 1978
Eesti Diviis

Eesti Diviis või Eesti diviis oli/on mitme Eestiga seotud väeüksuse nime osa:
1. Eesti Jalaväediviis, Venemaa keisririigi Keiserliku Armee koosseisus moodustatud rahvusväeosa
1. Eesti Kütidiviis, Eesti Vabadussõja käigus Nõukogude Venemaa Punaarmee koosseisus moodustatud rahvusväeosa
1. Diviis, Eesti Vabadussõja käigus Eesti Rahvaväe ja Kaitseväe koosseisus moodustatud väeüksus
Eesti kütidiviis, Venemaa kodusõja käigus eestlasest moodustatud väeosa
20. eesti diviis, Teise maailmasõja käigus Eestis moodustatus Relva SS koosseisu kuulunud rahvusväeosa 
7. Eesti Laskurdiviis, Teise maailmasõja käigus NSV Liidus moodustatud rahvusväeosa
249. Eesti Laskurdiviis,Teise maailmasõja käigus NSV Liidus moodustatud rahvusväeosa
Surnud 2. veebruaril

''Siin loetletakse 2. veebruaril surnud tuntud inimesi.

 1769 – Clemens XIII, paavst
 1771 – Otto Gustav Douglas, šoti päritolu Rootsi ja Venemaa sõjaväelane ja riigitegelane, Eestimaa kuberner 
 1892 – Mihhail Šahhovskoi-Glebov-Strešnev, Venemaa sõjaväelane ja riigitegelane
 1907 – Dmitri Mendelejev, vene keemik
 1913 – Gustaf de Laval, rootsi leiutaja, insener ja tööstur
 1915 – Anatoli Tšaikovski, Venemaa riigitegelane, jurist
 1919 – Julius Kuperjanov, Vabadussõja kangelane
 1925 – Jaap Eden, Hollandi kiiruisutaja
 1927 – Andrei Širinski-Šihmatov, Venemaa riigitegelane
 1930 – Gregor von Bochmann, baltisaksa maalikunstnik
 1931 – Juhan Schmidt, Vabadussõja veteran
 1939 – Bernhard Gregory, Eesti maletaja
 1940 – Mihhail Koltsov, Vene ajakirjanik ja publisist
 1941 – Karl Soo, Eesti sõjaväelane
 1942 – Ado Birk, Eesti poliitik, Eesti Vabariigi peaminister
 1942 – Daniil Harms, vene kirjanik, sürrealist, vene absurdikirjanduse klassik
 1945 – Bogdan Filov, Bulgaaria poliitik, peaminister 
 1945 – Ants Matsalo, Eesti sõjaväelane
 1946 – Pavel, vene rahvusest Eestis tegutsenud õigeusu vaimulik
 1947 – Aleksander Grinev, vene päritolu kunstnik
 1949 – Richard Bienert, Tšehhoslovakkia jurist ja poliitik
 1954 – Hella Wuolijoki, eesti päritolu Soome kirjanik ja poliitik
 1956 – Pjotr Kontšalovski, vene maalikunstnik
 1958 – Imre Horváth, Ungari kommunistlik riigitegelane
 1960 – Jenő Huszka, Ungari helilooja
 1965 – Axel Aabrink, taani maalikunstnik
 1966 – Helju Koppa, eesti laulja
 1969 – Boris Karloff, inglise filminäitleja
 1970 – Bertrand Russell, inglise filosoof 
 1974 – Jean Absil, Belgia helilooja, organist ja muusikapedagoog
 1974 – Imre Lakatos, teadusfilosoof
 1975 – Karl Maron, Saksa DV riigitegelane
 1979 – Sid Vicious, inglise laulja ja filminäitleja
 1981 – Adolf Päss, eesti poliitik 
 1984 – Kristjan Lasn, eesti tennisist
 1985 – Aleksander Kivi, eesti kodu-uurija
 1988 – Endrik Tamm, eesti sõjaväelane
 1989 – Ondrej Nepela, slovaki päritolu Tšehhoslovakkia iluuisutaja 
 1990 – Paul Ariste, eesti keeleteadlane
 1995 – Fred Perry, inglise tennisist
 1995 – Donald Pleasence, inglise näitleja
 1996 – Gene Kelly, Ameerika Ühendriikide tantsija, koreograaf, laulja, näitleja, lavastaja ja produtsent 
 1998 – Raymond Bernard Cattell, USA ja Briti psühholoog
 1998 – Adolf Rammo, eesti luuletaja ja laste- ning noorsookirjanik
 2003 – Aino Järvesoo, etnograaf ja kunstipedagoog, professor
 2004 – Jaan Ojalo, eesti esperantist
 2005 – Kalju Nagel, eesti maalikunstnik
 2007 – Malle Hämarik, eesti lastearst, lasteneuroloog
 2010 – Futa Helu, Tonga filosoof, ajaloolane ja haridustegelane
 2012 – Valli Helde, eesti tõlkija ja toimetaja
 2012 – Hiie Lätte, eesti muusikapedagoog
 2013 – Chris Kyle, USA mereväelane ja snaiper
 2014 – Gerd Albrecht, saksa dirigent
 2014 – Philip Seymour Hoffman, USA näitleja
 2015 – Karl-Erik Palmér, rootsi jalgpallur
 2017 – Shunichiro Okano, jaapani jalgpallur
 2018 – Günther Patzig, saksa filosoof
 2018 – Olev Tapupere, eesti tehnikateadlane
 2021 – Tom Moore, Briti sõjaväelane

Veebruar, 02.
Napihambulised

Napihambulised (Edentata) on polüfüleetiline rühm ja seega obsoleetne takson, mis hõlmas kolm sugukonda: laisiklased, sipelgaõgilased ja vöölased. Tänapäeval on need sugukonnad arvatud ülemseltsi Xenarthra.

Imetajad
Volbriöö

Volbriöö (ka Walpurgi öö) on öö vastu volbripäeva (1. maid). 

Volbripäev on saanud nimetuse püha Walburga järgi, kelle mälestuspäev on 1. mail, ning volbriöö omakorda volbripäeva järgi. Volbriööl Walburgaga sisulist seost ei ole.

Saksa folklooris seostatakse seda õhtut nõidade sabatiga Brockeni (Blocksbergi) mäel. Mitmetes Euroopa maades tähistatakse volbriööd lõkete süütamise ja tantsudega. 

Eesti rahvakalender
Tähtpäevad
Kalju Jakobsoo

Kalju-Johannes Jakobsoo (2. oktoober 1924 – 15. september 2010) oli Eesti Leegioni võitleja.

Lapsepõlv
Kalju Jakobsoo sündis kümnelapselise pere esiklapsena. Tema isa oli võidelnud Vabadussõjas. Jakobsoo õppis Tartus Hugo Treffneri gümnaasiumis ja kuulus Noorte Kotkaste organisatsiooni. Kümneaastaselt levitas ta vabadussõjalaste ajalehte Võitlus.

Teine maailmasõda
16-aastasena kuulus Jakobsoo Ahja jõe lähedal tegutsenud metsavendade salka. Seejärel teenis ta politseipataljoni koosseisus.

Jakobsoo astus 1943. aastal vabatahtlikuna Eesti Leegioni ja võitles pataljoni Narva koosseisus tankitõrjekahuri meeskonnas, kus sai mitu korda haavata. Veebruaris 1944 osales ta Tšerkassõ kotist väljamurdmisel. Hiljem määrati ta Eesti Diviisi koerarakendi juhiks.

Pärast Avinurme lahingut jäi Jakobsoo Punaarmee piiramisrõngasse, kust ta Porkuni lahingus välja murdis. 1944. aasta septembri lõpus sattus ta Pärnus Punaarmee kätte vangi. Sealsamas Pärnus oli ta määratud mahalaskmisele, kuid ta päästeti ühe möödasõitva eestlasest Punaarmee ohvitseri poolt. Jakobsoo peitis end seejärel metsas ning taludes, enamasti Emajõe suursoos ning koduküla lähistel. Teda võeti mitmel korral NKVD töötajate poolt kinni, kuid uskumatul kombel suutis ta ka mitmel korral põgeneda. Ta esines ning töötas valenime all, kuni ta 1946. aastal lõplikult kinni võeti ning Siberisse saadeti.

Sõjajärgne tegevus
Jakobsoo oli pataljoni Narva veteranide ühenduse president ja Eesti Leegioni Sõprade Klubi auliige nr 1.

Viited

Välislingid
 Kalju Jakobsoo mälestused Porkuni lahingust Maalehes

Eesti metsavennad
Eesti sõjaväelased Saksa sõjaväes Teises maailmasõjas
Raudristi kavalerid
Noorte Kotkaste liikmed
Kotkaristi IV klassi teenetemärgi kavalerid
Hugo Treffneri Gümnaasiumi vilistlased
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1924
Surnud 2010
Risto Teinonen

Risto Mikael Teinonen (sündinud 26. aprillil 1960 Helsingis) on soome päritolu natsionaalsotsialist.

Haridus
Teinonen on aastatel 1983–1984 õppinud Soome Riigikaitse Instituudis ja hiljem ülikoolides Rootsis, Soomes, Hispaanias, Eestis ja Lätis (Lundi, Stockholmi, Helsingi, Málaga, Salamanca, Tartu ja Läti Ülikoolis); tal on ka keeleteaduslik kõrgharidus.

Ta lõpetas 2005. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas ja 2008. aastal usuteaduskonnas bakalaureuseõppe. Usuteadust õppides kirjutas ta töö "Vabadussõjalaste liikumine ja religioon".

Alates 1992. aastast elas Teinonen põhiliselt Eestis, kuni kolis 2009. aasta sügisel Hispaaniasse. 

Aastal 2002 pälvis ta eriliste teenete eest Eesti kodakondsuse, kuna tema tegevus oli tõstnud Eesti rahvusvahelist tuntust ja ta oli aktiivselt kaasa aidanud Eesti Vabariigi taastamisele. Aastal 2011 võttis ta tagasi Soome kodakondsuse.

Teinonen on olnud Eesti Iseseisvuspartei juhatuse liige. Erakonnast astus ta aprillis 2009 välja. 2010. aastal valiti ta Vabaduspartei – Põllumeeste Kogu juhatuse liikmeks.

Risto Teinonen asutas aastal 2006 koos kahe Tartu Ülikooli usuteaduse tudengiga ajaloohuviliste seltsi MTÜ Uus Euroopa, mis on välja andnud kordustrükid raamatutest "Adolf Hitler – vabastaja" ning "Adolf Hitler ja lapsed".

Kriminaalasi
Aastal 2007 esitati Teinonenile kahtlustus, nagu looks ta Eesti iseseisvuse vastast organisatsiooni ja selle poolsõjaväelist tiiba. Süüasja uurisid Lõuna Ringkonnaprokuratuur ja Kaitsepolitseiamet. 17. jaanuaril 2007 algatati tema vastu kriminaalasi nr 07760000007, mis käsitles Eesti Vabariigi iseseisvuse ja sõltumatuse vastu suunatud püsiva organisatsiooni loomist, sellesse liikmete värbamist ja riiki õõnestavate sõjaliste laagrite korraldamise kavatsust. (Kriminaalasi lõpetatud. Süüd polnud tuvastatud.)

Tunnustus
Risto Teinoneni on tunnustatud Eesti Gaidide Ühenduse teenetemedaliga.
Teinonen pälvis Soome skaudijuhina 2. veebruaril 2001 Maarjamaa Risti V klassi teenetemärgi, kuid 13. märtsil 2009 kirjutas Vabariigi President Toomas Hendrik Ilves alla otsusele see temalt ära võtta, sest Teinonenist oli juulis 2007 avaldatud foto, millel ta kandis Maarjamaa Risti koos Eestit okupeerinud riigi (rahvussotsialistliku Saksamaa) embleemiga. Juba 13. juulil 2007 teatas Eesti Vabariigi Presidendi Kantselei, et uurib võimalusi Teinonenilt teenetemärk ära võtta. Teinonen teatas, et vaidlustab presidendi otsuse kohtus. Hiljem Teinonen loobus sellest, öeldes, et mitteväärikat presidenti kohtu abil väärikalt käituma sundida ei saa. Maarjamaa Risti kinkis Teinonen enne presidendi otsust oma emale.

Viited

Välislingid
Teinoneni koostatud lehekülg Kaitsepolitseist
Teinonen on valmis teenetemärgi pärast kohtusse minema. Eesti Päevaleht Online, 13. märts 2009
Rebane: Hietanenide ja Bäckmanite teke ei ole juhus

Eesti Iseseisvuspartei poliitikud
Eesti Vabaduspartei – Põllumeeste Kogu poliitikud
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Tartu Ülikooli usuteaduskonna vilistlased
Soome inimesed
Endised riikliku teenetemärgi kavalerid
Eesti soomlased
Sündinud 1960
Tõnu Kalvet

Tõnu Kalvet (sündinud 17. oktoobril 1970 Tallinnas) on ajakirjanik, tõlkija ja poliitik.

Ta on lõpetanud Tallinna 24. Keskkooli ja õppinud Tartu Ülikoolis.

Poliitiline tegevus
Ta on kandideerinud kolmel korral Tallinna linnavolikokku.

2007–2011 kuulus ta Eesti Iseseisvusparteisse, olles lühikest aega ka erakonna juhatuse liige ja peasekretär. 2007. aastal kogus ta Riigikokku kandideerides 131 häält.

2011. aasta augustist kuulub Kalvet erakonda Eesti Vabaduspartei – Põllumeeste Kogu.

Ta on ka Rahvuslaste Tallinna Klubi asutajaliige.

Töö ajakirjanikuna
Ta on olnud ajalehtede Rahvuslik Koguja ja Rahvuslik Teataja peatoimetaja. Ta on teinud kaastööd ajalehtedele Päevaleht, Sõnumileht ja Õhtuleht. Ta on ajalehe Eesti Maleelu peatoimetaja.

Teosed

Tõlkeid
Mihály Hoppál. "Etnosemiootika". Tõlge Eda Pomozi, autori eessõna tõlkinud Tõnu Kalvet. Tartu: Eesti Kirjandusmuuseum, 2008
Géza Gecse. "Bütsantsist Bütsantsini. Suurvene mõttelaadi olemus". Eessõna György Schöpflin, ungari keelest tõlkinud Tõnu Kalvet, kujundaja Anneli Akinde. Tallinn 2012
Jíří Žáček. "Valmid". Tšehhi keelest tõlkinud Tõnu Kalvet, illustreerinud Aldo Roomere. Tallinn: Matrix, 2016. 134 lk, ISBN/ISSN 9789949981120

Artikleid
"Koplile annavad näo elanikud". Eesti Päevaleht, 26. mai 2004
"Ungari valikud Ukraina kriisi ajal ja nende ajendid". Maailma Vaade nr 24 (detsember 2014)
"Eesti vene hariduse päästjaks sobib Jaanilinn". Postimees, 6. aprill 2021

Eesti ajakirjanikud
Eesti Iseseisvuspartei poliitikud
Eesti Vabaduspartei – Põllumeeste Kogu poliitikud
Eesti tõlkijad
Sündinud 1970
Sierra Leone vapp

Sierra Leone vapp on Sierra Leone ametlik riigivapp.

Vapp võeti kasutusele aastal 1960 ning riigivapiks sai riigi iseseisvumisel aastal 1961.

Vapikilpi hoidvad lõvid ja kilbil kujutatud sakilised mäed märgivad riigi nime ('Lõvimäed'). Kilbi allosas on sinised lainjad merelained ning mägede roheliste sakkide kohal vabadust, rahu ja väärikust sümboliseerivad tõrvikud. Kilbi all on valgel lindil ingliskeelne rahvuslik deviis "Unity, freedom, justice" ('ühtsus, vabadus, õiglus').

Palmid vapikilbi külgedel tähistavad riigi majandusele tähtsa palmiõli toorainet.

Roheline värv tähistab maa põllumajanduslikke ja loodusrikkusi, sinine merd ja pealinna Freetowni sadamat ning valge ühtsust ja õiglust. Samad värvid võeti vapi eeskujul kasutusele ka riigilipul.

Vaata ka
 Sierra Leone lipp

Vapid riigiti
Sierra Leone sümboolika
Ananassiekspress

"Ananassiekspress" (originaalpealkirjaga Pineapple Express) on 2008. aastal valminud USA märulikomöödia, mille lavastas David Gordon Green ja mille peaosades on Seth Rogen ja James Franco. Franco nomineeriti oma osatäitmise eest ka parima meesnäitleja  Kuldgloobusele.

Sisu
Dale Denton (Seth Rogen) on 25-aastane kohtutäitur, kelle päevad mööduvad kanepit suitsetades. Ühel päeval näeb ta kohtukutse viimisel narkoparunile Ted Jones'ile (Gary Cole) pealt, kuidas viimane koos oma tüdruksõbra korrupeerunud naispolitseiniku Carol Brazieriga (Rosie Perez) mõrva sooritavad. Dale satub paanikasse ja põgeneb, jättes seejuures sündmuskohale maha "Ananassiekspressi" koni, mis on uus haruldane kanepisort ja mida kasvatab ainult Jones ise. Jones teab, et on seda müünud ainult ühele levitajale Red'ile (Danny R. McBride), kes omakorda seda ainult Dentoni narkodiilerile Saul Silverile(James Franco) edasi müünud. Seega jõuab Jones peagi Dentoni jälgedele ja viimane ei oska muud teha kui koos Silveriga elu eest põgeneda.

Osatäitjad
 Seth Rogen – Dale Denton
 James Franco – Saul Silver
 Gary Cole – Ted Jones
 Rosie Perez – politseinik Carol Brazier
 Danny R. McBride – Red
 Craig Robinson – Matheson
 Kevin Corrigan – Budlofsky
 Amber Heard – Angie Anderson
 Ed Begley, Jr. – Robert Anderson
 Nora Dunn – Shannon Anderson
 Joe Lo Truglio – Mr. Edwards
 Bill Hader – Private Miller
 James Remar – General Bratt
 Bobby Lee – Bobby
 Ken Jeong – Ken

Välislingid
 Ametlik koduleht
 

Ameerika Ühendriikide komöödiafilmid
Märulifilmid
2008. aasta filmid