joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Meeta Murd

Meeta Murd (aastatel 1951–1966 Meeta Kitšatova; 18. august 1928 Narva – 2. märts 1990 Tartu) oli Eesti majandusteadlane. 

Ta lõpetas 1948. aastal Põltsamaa Keskkooli ja 1952. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi majandusteaduskonna.

Ta oli aastatel 1960–1963 Tartu Riikliku Ülikooli aspirant poliitökonoomia alal. Ta kaitses seal 1968. aastal väitekirja "Динамика и структура потребления (по материалам буржуазной и советской Эстонии)" ning sai majanduskandidaadi kraadi.

Ta oli aastatel 1963–1989 EKP Keskkomitee propaganda- ja agitatsiooniosakonna lektor. Ta oli aastatel 1963–1989 Tartu Riikliku Ülikooli poliitökonoomia kateedri ja teadusliku kommunismi aluste kateedri õpetaja ning vanemõpetaja, sealhulgas aastatel 1971–1989 dotsent.

Kirjandus 
2005 – "Murd, Meeta". // Eesti teaduse biograafiline leksikon. II kd, Kj – M. Tallinn 2005. Lk 652

Välislingid

Eesti majandusteadlased
Tartu Ülikooli teadusliku kommunismi kateedri õppejõud
Tallinna Tehnikaülikooli vilistlased
Põltsamaa Ühisgümnaasiumi vilistlased
Põltsamaa kalmistule maetud
Sündinud 1928
Surnud 1990
Haldi Normet-Saarna

Haldi Normet-Saarna (sündinud 10. juunil 1953) on eesti ajakirjanik.

Haridus
Ta lõpetas 1971. aastal Tallinna 10. Keskkooli ja 1977. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi näitejuhtimise eriala.

Raadiotöö
1978. aastal asus ta tööle Eesti Raadio noorte- ja lastesaadete toimetusse, hiljem oli ta Eesti Rahvusringhäälingu Vikerraadio toimetaja ja saatejuht.

Aastatel 2020-2022 töötas Haldi Normet-Saarna Põhja-Tallinna Valitsuse kultuuri- ja noorsootöö sektoris.

Teosed
Haldi Normet-Saarna sulest on ilmunud neli raamatut: 
„Valitud sekeldusi „Viitemikserist”” (1994), 
„Kati ja teised” (2014), 
„Kohtumised legendidega” (2015),
„"Vallatute kurvide" aegumatu sära” (2020).

Isiklikku
Tema ema oli lastekirjanik Dagmar Normet, isa helilooja ja muusikateadlane  Leo Normet, vend oli lavastaja Ingo Normet. Tema abikaasa on ajakirjanik ja meediategelane Ain Saarna.

Tunnustus
2002 – Eesti Raadio aastapreemia
2008 – Tallinna Teadlaste Maja tänukiri Eesti Raadios kauni eesti keele eeskujuliku kasutamise eest
2015 – Eesti Rahvusringhäälingu aastapreemia
2016 – Sihtasutuse „Meie inimesed” meediapreemia

Viited

Välislingid
 Kai Siidirätsep, Haldi - väsimatu kaanekangutaja, 11. veebruar 2007
 “Ma elan siin“ – kes on kes ja mis on mis, 5. november 2015

Eesti ajakirjanikud
Tallinna Nõmme Gümnaasiumi vilistlased
Tallinna Ülikooli vilistlased
Sündinud 1953
Kinošokk

Kinošokk (vene keeles Киношок) on Venemaal Anapas toimuv SRÜ ja Baltimaade filmifestival. See on Venemaa üks suuremaid filmifestivale. Esimene festival toimus 1992. aastal.

Auhinnakategooriad
parim täispikk film
parim lühifilm, auhinna nimetus "Šoki piirid" ("Границы Шока")
parim telemängufilm, auhinna nimetus "TV-Šokk" ("ТВ-Шок")
parim lastemängu- ja animafilm, auhinna venekeelne nimetus "КиноМалыШок"

Eestiga seotud auhinnad
...
2001 "Head käed", grand prix ja kriitikute eripreemia
2006 "Stiilipidu", Maarja Jakobson pälvis parima naispeaosatäitja auhinna
2009 "Revolutsioon, mida ei tulnud", Neformati võistlusprogrammi peaauhind, samuti Kinoomanike ja Ajakirjanike Gildi auhind "Elevant"
2013 "Elavad pildid", parima stsenaariumi auhind

Välislingid
Festivali koduleht

Krasnodari krai
Venemaa filmifestivalid
A. Vaganova nimeline Balletiakadeemia

A. Vaganova nimeline Balletiakadeemia (vene keeles Академия русского балета имени А. Я. Вагановой) on Venemaal Peterburis Rossi tänaval asuv balletikool (balletiakadeemia). Kool asutati aastal 1738 ja see on üks maailma vanimaid balletikoole. Kool on nimetatud vene balletipedagoogi Agrippina Vaganova järgi.

Kooli asutas 4. mail 1738 Venemaa keisrinna Anna Ivanovna tantsukoolina (vene Танцо́вальная Ея Императорского Величества школа).

1928. aastal kandis kool nimetust Leningradi Koreograafiatehnikum (Ленинградский хореографический техникум). 1937. aastal muudeti nimetus Leningradi Koreograafiakooliks (Ленинградское хореографическое училище).

Vaata ka
Peterburi Riiklik Teatriakadeemia

Välislingid
Kooli koduleht

Venemaa kõrgkoolid
Peterburi koolid
Ballett
Tantsukoolid
Aino Põldra

Aino Põldra (1. august 1923, Tallinn – 5. märts 2003) oli Eesti sisearhitekt, kunstnik, disainer ja raamatukujundaja.

Aino Põldra õppis Tallinnas Lenderi gümnaasiumis, lõpetas 1942. aastal Tallinna 8. Keskkooli, astus seejärel Tallinna Kujutava ja Rakenduskunsti Kooli ning lõpetas sisearhitektuuri eriala Tallinna Riikliku Tarbekunsti Instituudi esimeses lennus 1949. aastal.

1952–84 töötas Põldra kunstnikuna Tallinnas kunstikombinaadi Ars kujundustööde ateljees.

Aino Põldra kujundas algul peamiselt unikaalmööblit, näitusi ja interjööre: Eesti Ajaloomuuseumi ekspositsioon ja fondiruumid Tallinnas Pikk tänav 17 hoones (1954), Eesti Riikliku Kunstifondi kombinaadi Ars müügisalongid (Viru tänav 19 Tallinnas 1956, koos Linda Arikesega), Tallinna Linnamuuseumi klaasisaal, Põltsamaa kultuurimaja (1965). Mitmed interjöörikujundused lõi ta ka Venemaal: kirjanik Ilja Ehrenburgi kabinet Moskvas (1948), Anadõri (1974, koos Linda Arikesega) ja Pensa pioneeride paleed (1978). Juba sel perioodil alustas Aino Põldra ka ühisloomingut oma tütre, sisearhitekt Hellekai Põldraga (nt Uljanovski (1969) ja Kirovi (1975) pioneeride paleede interjöörid). Eesti Kujunduskunstnike Ühenduse ja Eesti Kunstnike Liidu järelehüüdes nimetatakse Aino Põldra Venemaal kujundatud interjööre suurejoonelisteks, pidades nende aktsendiks klaasdetailidest valgusobjekte, "mis hämmastavad oma monumentaalsuse ja pidulikkusega". 

Eesti sisearhitektuuri ajaloos "Sajand sisearhitektuuri" iseloomustab ka Karin Paulus Põldra kujundatud pioneeripaleesid kui "väga õnnestunuid". Paulus käsitleb pikemalt Kirovi Pioneeride ja Koolinoorte Paleed, kirjutades: "Kirovis suutis Põldra oma loomega kalgi ja mastaapse ehitise justkui kodustada, muutes selle lastele sobivaks hubaseks keskkonnaks." Pauluse andmeil töötas Aino Põldra projektiga 1970–75. Hellekai Põldra tegeles peamiselt infograafikaga, hoonet läbiva aatriumi monumentaalvalgusti konstrueeris aga Jaan Port, valgusti metallosad valmistati Tallinnas ja sileklaasdetailid Valgevenes. Hoone silmapaistvamate osade seas tõstab Paulus esile muinasjututuba ning popdisainiliku lahendusega kohvikut, samuti hoonejuhtidena kasutatud piktogramme ja kohalikust rahvalikust keraamikast inspireeritud julget värvigammat.

Disainerina kujundas Aino Põldra arvukalt autoritehnikas õnnitluskaarte. Tema viimaseks suuremaks tööks jäi Lenderi gümnaasiumi mälestusraamatute kujundamine.

Näitustel astus Põldra üles 1954. aastast alates, sealhulgas osales ta näitustel "Ruum ja vorm" 1969–90.

1959. aastast oli Põldra Eesti Kunstnike Liidu ja 1993. aastast Eesti Sisearhitektide Liidu liige.

Aino Põldral oli tütar Hellekai Põldra ja poeg Lembit Põldra (1954–2004).

Viited

Kirjandus
 "Aino Põldra juubel" Sirp ja Vasar, 27. juuli 1973
 S. Abiline "Põldra, Aino" EKABL, Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 1996, lk 403
 Karin Paulus "Kirovi Pioneeride ja Koolinoorte Palee" Rmt: "Sajand sisearhitektuuri" 2016, lk 76–77

Välislingid
 Aino Põldra 1. VIII 1923 – 5. III 2003 Sirp, 14. märts 2003

Eesti disainerid
Eesti kunstnikud
Eesti sisearhitektid
Raamatukujundajad
Metsakalmistule maetud
Sündinud 1923
Surnud 2003
Krista Thomson

Krista Thomson (sündinud 21. novembril 1974 Tallinnas) on eesti sisearhitekt.

Thomson õppis aastatel 1998–2002 Eesti Kunstiakadeemias sisearhitektuuri erialal. Ta töötab OÜ-s Superellips.

Krista Thomson on Eesti Sisearhitektide Liidu liige.

Tunnustusi
 II koht Tartu Pauluse kiriku arhitektuuri ja sisekujunduse võistlusel 2006. aastal (koos Mari Kurismaaga)

Teoseid
 Funkelamu Villa Soans (koos Galina Burnakova ja Kärt Loopaluga; arhitekt Anton Lembit Soans; Tallinn, Raua 25)
 Transferwise'i kontor Tallinnas (koos Kärt Loopaluga)
 Eduard Tubina muuseum Alatskivi lossis (kaasautorid Liina Langemets, Kärt Loopalu), 2011
 Korterelamu Eha 4, Tallinn (projekteeritud 2008, valmis 2014; arhitektid Jaak Huimerind, Anne Kose)
 Korterelamu Tehnika 22 / Rohu 1, Tallinn (projekteeritud 2008, valmis 2014; arhitektid Jaak Huimerind, Andres Lember, Indrek Laos)

Viited

Välislingid
 Kristel Trell Galerii: Kadrioru kaunis funkmaja läbis uuenduskuuri Postimees, 21. oktoober 2015
 Funktsionalistlik Villa Soans pakub ajastutruud elukeskkonda Delfi/Moodne Kodu, 27. veebruar 2015
 Elen Luht TransferWise – pankade lõbus väikevend Äripäev, 11. oktoober 2014
 Margit Mutso "Eduard Tubina Muuseum" (Krista Thomsoni intervjuu) Rmt: "Eesti arhitektuur 2011: Kultuurkapitali arhitektuuripreemiate nominendid = Estonian architecture 2011: nominees for the Cultural Endowment architecture awards" Tallinn, 2012
 Elamisrakuke vanalinna katusealuses Moodne Kodu, 10. veebruar 2005, lk 12–16

Eesti sisearhitektid
Sündinud 1974
Liina Langemets

Liina Langemets (sündinud 20. veebruaril 1978 Tallinnas) on eesti sisearhitekt.

Langemets õppis 1984–1992 Tallinna 42. Keskkoolis (nüüdne Kadrioru Saksa Gümnaasium), 1992–1996 Tartu Kunstikoolis kunstilise kujunduse erialal ja 1998–2002 Eesti Kunstiakadeemias sisearhitektuuri erialal.

2000. aastast tegutses ta vabakutselise sisearhitektina. 2011. aastast töötab ta sisearhitektina Riigikogus. 

Liina Langemets on Eesti Sisearhitektide Liidu liige.

Teoseid
 Baltic Marine Groupi büroohoone Paljassaares, 2003
 TTÜ Kuressaare Kolledži saal, 2005
 Kuressaare linnavalitsuse hoone (kaasautor K. Laanmets), 2008
 Auriga Keskus Kuressaares (kaasautor K. Laanmets), 2008
 Honda moto- ja autopoed Kuressaares (kaasautor K. Laanmets), 2008
 Kassari puhkekeskus, restoran Lest ja Lammas (kaasautor Kärt Loopalu), 2010
 Eduard Tubina muuseum Alatskivi lossis (kaasautorid Krista Thomson, Kärt Loopalu), 2011
 Niguliste kiriku muuseumipood ja garderoobiala (kaasautor Krista Thomson), 2014
 Parlamendi pood Riigikogu juures, 2014
 Tallinna Ülikooli muuseum, 2015
 Toompea lossi esindusruumid: Valge saal (kaasautorid Ü. Saar, Leila Pärtelpoeg), vestibüülid, komisjonide ruumid, esinduskabinetid ja nõupidamisruumid.

Konkursiosalusi
 Eesti Rahva Muuseumi uue hoone näituseala kujundus, 2009 – osalemine
 RMK Viimsi muuseumihoone kujundus ja näituse lahendus, 2010 – osalemine
 Tallinna Kultuurikatla arhitektuuri ja disaini ala kujundus, 2010 – osalemine
 Eduard Tubina muuseumi ruumide kujundus ja näituse lahendus, 2010 – kutsutud konkurss, koostöös Krista Thomsoni ja Kärt Loopaluga, teostunud
 Tallinna Ülikooli muuseumi kujundus ja näituse lahendus, 2014 – kutsutud konkurss, teostunud

Tunnustusi
 Kuressaare aasta parim ruumikujundus 2005 (TTÜ Kuressaare Kolledži saal)
 Kuressaare aasta parim ruumikujundus 2007 (korter)
 Eesti Sisearhitektide Liidu aasta parima interjööri nominent ühiskondlike ruumide kategoorias 2008 (Auriga Kaubanduskeskus Kuressaares)

Viited

Eesti sisearhitektid
Sündinud 1978
Paul Reubens

Paul Reubens (õieti Paul Rubenfeld; sündinud 27. augustil 1952 Peekskillis New Yorks) on Ameerika Ühendriikide näitleja ja koomik.

Välislingid
 

Ameerika Ühendriikide näitlejad
Ameerika Ühendriikide koomikud
Sündinud 1952
Rein Männik

Rein Männik (27. juuli 1945 Põltsamaa - 21. jaanuar 1994 Tartu) oli Eesti füüsik.

Elulugu
Ta lõpetas 1963. aastal Põltsamaa Keskkooli ning õppis aastatel 1963-1972 Tartu Riikliku Ülikooli füüsika-keemia teaduskonna füüsika osakonnas, mille lõpetas 1972. aastal. Ta teenis aastatel 1964-1967 sundaega Nõukogude armees.

Ta oli aastatel 1979–1982 Eesti NSV Teaduste Akadeemia Füüsika Instituudis aspirant.

Ta töötas aastatel 1972–1991 Füüsika Instituudis ja aastatel 1991–1994 Lõuna-Eesti Kõrgepingevõrkudes.

Ta tapeti 21. jaanuari 1994 varahommikul teel tööle.

Teadustöö
Rein Männiku peamine uurimisvaldkond oli elementaarosakeste teooria.

Viited

Kirjandus
2005 – "Männik, Rein". // Eesti teaduse biograafiline leksikon. II kd, Kj-M. Tallinn 2005. Lk 688

Välislingid

Eesti füüsikud
Põltsamaa Ühisgümnaasiumi vilistlased
Tartu Ülikooli füüsika-keemiateaduskonna vilistlased
Sündinud 1945
Surnud 1994
HKScan

HKScan Oyj (varasema nimega HK Ruokatalo Oyj) on Soome toiduainetööstuse ettevõte. See on noteeritud Helsingi börsil (HKSAV). Ettevõtte peakontor asub Turus. Ettevõttel on tütarettevõtted mitmes Läänemerega piirnevas riigis, sh Eestis (AS HKScan Estonia), Rootsis, Lätis, Leedus, Taanis. 

Ettevõte asutati 1913. aastal nimega Lounais-Suomen Osuusteurastamo ('Edela-Soome osatapamaja').

2007. aastast kannab ettevõte praegust nime HKScan.

Ettevõtte käive 2015. aastal oli 1,92 miljardit eurot, 2020. aastal 1,78 miljardit eurot 2020. aastal oli ettevõtte kasum 17 miljonit eurot, 2019. aastal kahjum 2,2 miljonit eurot.

Ettevõtte toodangu kaubamärgid on HK, Kariniemen, Via, Scan, Pärsons, Rakvere, Tallegg ja Rose.

HKScan Baltikumis
Ettevõtte Eesti tütarettevõte on AS HKScan Estonia. Eestis on kasutusel kaubamärgid Rakvere ja Tallegg. HKScan Estonia on Eesti suurim sealihatöötleja.

AS HKScan Estonia ja selle tütarettevõtete käive oli 2013. aastal 98,8 miljonit eurot ja sellega oli see käibe suuruselt 66. ettevõte Eestis. 2014. aastal oli käive juba 151,66 miljonit ja ettevõtte paigutus selle järgi 36. positsioonile.

2020. aastal käive oli 165 mln eurot ja kahjum 2,6 mln eurot (2019. aastal vastavalt 160 mln ja 461 tuhat eurot).

HKScan on tegev ka Lätis ja Leedus ning seal kuuluvad ettevõttele kaubamärgid Rīgas Miesnieks, Jelgava ja Klaipedos Maistas.

Viited

Välislingid
 Ettevõtte koduleht

Soome ettevõtted
Toiduainetööstuse ettevõtted
Luule Käis

Luule Käis (16. juuni 1929 Martna vald, Läänemaa  – 19. september 2022) oli eesti jurist ja õigusteadlane.

1953. aastal lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli. 1968. aastal kaitses ta õigusteaduste kandidaadi kraadi väitekirjaga "Sotsialistliku töödistsipliini tugevdamisest kommunistliku ülesehitustöö arendamise perioodil (Eesti NSV materjalide alusel)" (juhendaja Johannes Mäll).

Aastatel 1965–1989 töötas ta Eesti NSV Teaduste Akadeemia Majanduse Instituudi õiguse sektori teadurina, aastatel 1990–1992 oli Eesti Teaduste Akadeemia Filosoofia, Sotsioloogia ja Õiguse Instituudi õiguse sektori vanemteadur. Ta osales Eesti Vabariigi puhkuseseaduse eelnõu koostamises.

Ta on avaldanud artikleid ajakirjades Nõukogude Õigus ja Juridica.

Tunnustused
1986 Eesti NSV teeneline jurist
1999 Valgetähe V klassi teenetemärk

Viited

Välislingid
Rahvusarhiivi fotode andmebaas. Luule Käis (fotograaf Verner Puhm), 1988

Eesti õigusteadlased
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased‎
Eesti NSV teenelised juristid
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1929
Surnud 2022
Läti Olümpiakomitee

Läti Olümpiakomitee (läti Latvijas Olimpiskā komiteja) on Läti rahvuslik olümpiakomitee. See asutati 1922. aastal. 1923. aastal tunnustas seda ROK.

Organisatsiooni tegevus katkes 1940. aastal ning taastati 1988. aastal.

Läti Olümpiakomitee president on alates 2004. aastast Aldons Vrubļevskis.

Vaata ka 
Läti olümpiamängudel

Välislingid
Läti olümpiakomitee koduleht

Läti sport
Rahvuslikud olümpiakomiteed
Jaak Kirikal

Jaak Kirikal (sündinud 2. jaanuaril 1939) on eesti jurist ja õigusteadlane.

1961. aastal lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna.

Aastatel 1961–1965 töötas ta Eesti Põlevkivi juriskonsuldina, 1965–1970 Kohtla-Järve rahvakohtu kohtuniku ja kohtu esimehena, 1970–1976 EKP Keskkomitee administratiivosakonna instruktori ja inspektorina. Aastatel 1976–1988 oli ta Eesti NSV justiitsministri asetäitja ja esimene asetäitja, 1988–1991 Eesti NSV Ülemkohtu esimees, 1992 Eesti Vabariigi Ülemkohtu esimees. Ta vabastati Eesti Vabariigi Ülemkohtu esimehe ametist 26. jaanuaril 1993 tagasiulatuvalt 2. jaanuarist 1993.

1993. aastast oli ta Eesti Väike- ja Keskmiste Ettevõtjate Assotsiatsiooni (EVEA) seadusandluse ja parlamentaarsete suhete direktor. Hiljem on ta töötanud advokaadina advokaadibüroos Tark & Co ning Roundtree Developments Limited Eesti filiaali juhatajana.

Ta on Eesti Akadeemilise Õigusteaduse Seltsi liige. Ta on avaldanud artikleid ajakirjades Nõukogude Õigus, Eesti Jurist ja Juridica.

Tunnustused
1987 Eesti NSV teeneline jurist

Viited

Välislingid
Eesti NSV justiitsministri esimene asetäitja Jaak Kirikal (fotograaf Georgi Tsvetkov), 1985
Eesti Väikeettevõtluse Assotsiatsiooni (EVEA) seadusandluse ja parlamentaarsete suhete direktor Jaak Kirikal (fotograaf Toomas Huik), 1993

Eesti juristid
Eesti NSV kohtunikud
Eesti kohtunikud
Eesti õigusteadlased
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Eesti NSV teenelised juristid
Sündinud 1939
Kai Mykkänen

Kai Aslak Mykkänen (sündinud 31. juulil 1979 Soomes) on koonderakondlik Soome poliitik. Ta on alates 6. veebruarist 2018 Soome siseminister. Enne seda oli ta 22. juunist 2016 alates Soome väliskaubandus- ja arenguminister.

Ta sündis aastal 1979 Soomes. Ta kasvas üles Espoos Tapiola linnaosas. Ta on õppinud Tapiola lütseumis.

Ta oli aastatel 2000–2001 Rahvuslik Koonderakonna noorsoojuht. Aastatel 2001–2008 oli ta Espoo linnavolikogu liige, sellest aastatel 2005–2006 oli ta Espoo linnavalitsuse liige. Aastatel 2004–2006 oli ta Euroopa Parlamendi liikme Alexander Stubbi assistent.

2015. aasta Soome parlamendivalimistel sai ta 5260 häält ja ta sai koonderakonna kaudu Eduskunna liikmeks. 22. juunist 2016 oli ta Soome väliskaubandus- ja arenguminister Juha Sipilä valitsuses (Lenita Toivakka asemel).

Isiklikku 
Tema isa on endine poliitik Jouni Mykkänen, vanaisa Eino Mykkänen (1909–1947) oli kirjanik, toimetaja, metsatöödejuhataja ja reservohvitser (leitnant), kes Talvesõja ajal jäi sõjainvaliidiks.

Soome poliitikud
Sündinud 1979
Dombóvár

Dombóvár on linn Ungaris Tolna komitaadis, Dombóvári kreisi keskus.

Dombóvár asub Ungari lõunaosas Kaposi jõe orus. Linnas elab ligi 19 000 inimest.

Linn tekkis Dombó perekonna valduses olnud ja 16. sajandil rajatud kindluse juurde. 1535–1539 elas seal luuletaja Sebestyén Tinódi, kes kirjutas Dombóváris poeemi "Iason ja Medeia".

Dombóváris käis koolis kirjanik Gyula Illyés, kelle järgi on nime saanud kohalik gümnaasium. Seal on Dombóvárist pärit kirjaniku István Fekete muuseum. Linnas on ka koduloomuuseum.

Dombóváris sündis olümpiavõitja ujumises Norbert Rózsa.

Viited

Välislingid 

 Dombóvári koduleht

Ungari linnad
Jaan Kartau

Jaan Kartau (sündinud 23. märtsil 1938 Kilingi-Nõmmes) on Eesti jurist ja endine kohtunik.

1957. aastal lõpetas ta Kilingi-Nõmme keskkooli ja 1962. aastal Tartu Riikliku Ülikooli.

1962–1967 töötas Kartau Eesti NSV Rahvamajanduse Nõukogu juriskonsuldi ja arbiterina ning Pöögelmanni-nimelises Elektrotehnika Tehases kaadriosakonna juhatajana. 1967–1973 oli ta Eesti NSV Ministrite Nõukogu Asjadevalitsuse haldus- ja õigusküsimuste osakonnas vanemreferent. 1973–1993 oli ta Eesti NSV Riikliku Arbitraaži peaarbiteri asetäitja.

19. augustil 1993 nimetas Vabariigi President Lennart Meri Riigikohtu üldkogu ettepanekul Jaan Kartau kohtunikuks Tallinna Ringkonnakohtusse. 25. augustil kiitis Riigikogu heaks Kartau Tallinna ringkonnakohtu esimeheks nimetamise. Otsus jõustus 14. septembril 1993. Juhataja ametikohal töötas ta järjepidevalt kuni pensionile jäämiseni.

23. märtsil 2006 vabastati ta ringkonnakohtu esimehe ja kohtuniku ametist seoses teenistusvanuse ülemmäära täitumisega.

Kartau on Eesti Kohtunike Ühingu liige.

Ta oli NLKP liige 1962 kuni aprillini 1990.

Tunnustus
1988 Eesti NSV teeneline jurist
2006 Valgetähe III klassi teenetemärk

Viited 

Eesti juristid
Eesti kohtunikud
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Valgetähe III klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti NSV teenelised juristid
Sündinud 1938
Dallase politseinike tulistamine 7. juulil 2016

Dallase politseinike tulistamine 7. juulil 2016 oli politseinike vastu toimepandud vägivallaakt Dallases Texase osariigis Ameerika Ühendriikides 7. juulil 2016.

Sellel päeval toimus Dallases rahumeelne meeleavaldus, mis olid pühendatud juulis 2015 politsei käe läbi hukkunud kahe mustanahalise, Alton Sterlingi ja Philando Castile mälestusele.

Rahuliku meeleavalduse lõpus avas Micah Xavier Johnson varitsusest tule 12 politseiniku ja kahe tsiviilisiku pihta, tappes viis politseinikku; seitse politseinikku sai haavata. Johnson oli Afganistani sõja veteran ja väidetavalt sellepärast vihane, et politseinikud mustanahalisi olid tulistanud. Tulistamisele järgnenud vastasseisus parklagaraaži juures tappis politsei 8. juuli varahommikul Johnsoni pommiroboti külge kinnitatud  pommiga. 

Dallase politseinike tulistamine oli ohvriterohkeim intsident Ameerika Ühendriikide õiguskaitseorganite jaoks 2001. aasta 11. septembri terrorirünnakutest saadik. 
 

Tulistamised
Texas
2016
Juha Rehula

Juha Tapani Rehula (sündinud 3. juunil 1963 Hollolas) on Soome poliitik (Keskerakond). Ta oli 29. maist 2015 kuni 10. juulini 2017 Juha Sipilä valitsuses sotsiaalteenuste minister.

Ta sündis aastal 1963 Hollolas. Ta on lõpetanud sotsiaaltöö alal aastal 1986 Lahti kaubanduskooli ja aastal 1990 Tampere Ülikooli.

Ta on töötanud aastatel 1990–1991 Valkeala valla varahoidjana, aastatel 1992–1994 füüsilisest isikust ettevõtjana, aastatel 1995–1996 Pukkila valla omavalitsuse sekretärina ja aastatel 1996–1999 Padasjoki vallas haldusdirektorina.

Ta oli aastal 1985 Hollola vallavolikogu liige aastast 1985 ning vallavolikogu esimees aastatel 1997–1998 ja 2001–2010. Aastal 2006 sai ta Eduskunna asendusliikmeks (kui Sirkka-Liisa Anttila valiti Euroopa Parlamendi liikmeks). Ta oli sotsiaal- ja tervishoiuministriks 24. maist 2010 kuni 22. juunini 2010 Matti Vanhaneni teises valitsuses ja 22. juunist 2010 kuni 22. juunini 2011 Mari Kiviniemi valitsuses.

Isiklikku 
Rehula on abielus ning ta on kahe lapse isa. Sõjaväearvestuses on ta aukraadilt kapten.

Soome poliitikud
Sündinud 1963
Granada kuningriik

Granada kuningriik (hispaania: Reino de Granada) oli Kastiilia krooni osa alates rekonkista lõpust aastal 1492 kuni aastani 1833, kui Javier de Burgos Hispaania provintsideks jaotas. Granada polnud "kuningriik" selle sõna traditsioonilises mõttes, Kastiilia kroon koosnes mitmest sellsest kuningriigist. Sarnaselt teiste Hispaania kuningriikidega lakkas Granada eksisteerimast 1833. aasta haldusreformiga.

Hispaania ajaloolised riigid
Kuu (astroloogia)

Kuu on astroloogias üks olulisemaid taevakehi, mõnes astroloogia harus kõige olulisem (nt selektiivne astroloogia, horaarastroloogia). Kuu kuulub tänapäeva Lääne astroloogias viie isikliku planeedi hulka. Kuu teeb Maalt vaadatuna sodiaagile ringi peale u 27–28 päevaga.

Kuu tähistab astroloogias emotsioone ja alateadvust, alateadlikke motiive. Astroloogilise uskumuse kohaselt tegutseb inimene igapäevaelus peaaegu mehaaniliselt vastavalt oma Kuu märgile .

Kuu asend inimese horoskoobis näitab, kui empaatiavõimeline inimene on, millele ta on vastuvõtlik ning mis pakub talle turvatunnet, samuti seda, kuidas ta ise teistele turvalisust pakub. Kuu positsioonist horoskoobis võib välja lugeda ka tema suhtumise perekonda, toitumisharjumused, ema ja lapsepõlvega seonduva. Kuuga seotud valdkonnas oleme ebastabiilsed, kõikuva meeleoluga, sõltume palju oma minevikust ning võime käituda lapsikult ja ebakindlalt, aga ka positiivses mõttes emotsionaalselt.
Naisenergia kandjana väljendab lähedasi naisterahvaid: naine, ema, õde, (esimene) tütar. Mehe kaardis kajastab ka suhteid naistega.

Anatoomiliselt on Kuu seotud rindade, naissuguelundite, mao ning meestel vasaku ja naistel parema silmaga.

Kuu valitseb Vähi märki ja 4. astroloogilist maja.

Mütoloogia

Pea kõigi rahvaste mütoloogias seostatakse Kuud jumalannadega. Nende koguarv on üpris suur, sest erinevaid Kuu faase valitsevad erinevad jumalannad. Päikese ja Kuu jumalad olid peaaegu alati vastassoost. Vanim kreeka kuujumalanna oli Selene, kelle kahe tütre isa oli Zeus. Hiljem tõrjus Selene kõrvale Apolloni kaksikõde Artemis, kellest on rohkem legende. Tema oli jahi ja loomade neitsilik kaitsja ning hõljus noorte saatjannadega mööda metsi. Mehi, kes teda ei austanud, karistati väga karmilt. Artemisega algas kreeklastel ka jumalannade jaotus Kuu faaside järgi. Artemis  kui sõltumatu metsik ratsanik kehastab kasvava Kuud. Oma tujukuse, julmuse ja ekstaatilisusega võib ta aga olla seotud ka täiskuuga. Täiskuu naiselikku ja toitvat aspekti kehastab Hera (roomlaste Juno), kes oli Zeusi abikaasa ning perekonna ja kodu kaitsja. Pimeduse ja surma hirmuäratav jumalanna Hekate on aga seotud noorkuuga. Rahvajuttudes ratsutab ta öösiti mustal hobusel ringi ja toob inimestele õudusunenägusid.

Vaata ka
 Kuu (astronoomiline käsitlus)

Viited

Astroloogia
Outi Merisalo

Outi Kaija Olivia Merisalo (s. 9. mail 1959 Helsingis) on soome keeleteadlane, romanist ja klassikaline filoloog, kelle kitsamaks uurimisvaldkonnaks on keskaegsed käsikirjad.

Ta õppis alates 1977. aastast Helsingi Ülikoolis romaani filoloogiat, ladina keelt ja rooma kirjandust, vanakreeka keelt ja kirjandust ning inglise filoloogiat. Ta kaitses doktorikraadi 1988. aastal romaani filoloogias tööga "La langue et les scribes. Étude sur les documents en langue vulgaire de La Rochelle, Loudun, Châtellerault et Mirebeau au XIIIe siècle". 1983–1991 teinud uurimistööd Prantsusmaal, Hollandis ja Itaalias, 1998–2011 olnud korduvalt teadustööl Saksamaal (Berliin ja Wolfenbüttel). 1994–1995 ja 1997 oli Alexander von Humboldt-Stiftungi stipendiaat Konstanzi ülikoolis. 

Merisalo on alates 1994. aastast Jyväskylä Ülikooli romanistika professor. Ta töötab ka ladina ja romaani filoloogia dotsendina Helsingi Ülikoolis ja Åbo Akademis. Olnud külalisprofessoriks Pariisis (École Nationale des Chartes) ja Taanis (Arhusi Ülikoolis). 

Soome humboldtiaanide klubi president alates 2006. Alates 2001 Taani Kuningliku Teaduste ja Kunstide akadeemia välisliige, alates 2003 Soome Teaduste ja Kunstide Akadeemia liige. Alates 2004 Prantsusmaa aukonsul Kesk-Soomes. Outi Merisalot on autasustanud riiklike teenetemärkidega nii Saksamaa Liitvabariik (Bundesverdienstkreuz) kui ka Prantsusmaa Vabariik. 

Ta teinud koostööd kolleegidega Tartu ülikoolis juba aastast 1991, pidanud külalisloenguid ja viinud läbi seminare Tartu Ülikooli klassikalise filoloogia eriala üliõpilastele, peamiselt keskaja ladina keelest ja kirjandusest.

1. detsembril 2012 promoveeriti ta Tartu Ülikooli audoktoriks.

Tähtsamaid publikatsioone
 1988: Commentationes humanarum litterarum. La langue et les scribes. Soc. Scientiarum Fennica. ISBN 951-653-169-5.
 1999: Le collezioni medicee nel 1495. Deliberazioni degli ufficiali dei ribelli. Firenze: Associazioni Amici del Bargello: Studio per edizioni scelte.
 2003: Manu scripta. Länsimaisen kirjan historia keskiajalla (500–1500). JYY:n julkaisusarja, Kampus Kustannus. ISBN 978-951-91-1369-2.

Viited

Välislingid
 Outi Merisalo koduleht Jyväskylä Ülikooli saidil

Soome keeleteadlased
Tartu ülikooli audoktorid
Sündinud 1959
Savitellis

Savitellis on päikese käes kuivatatud või ahjus põletatud, tavaliselt risttahukakujuline savist tellis. Ahjus põletatakse seda temperatuuril kuni 1000 °C. Savitellist kasutatakse ehitusel. Savitellisest kasutatakse ahjude ehitamisel, sillutiste ladumisel. Savitellis on vastupidav ja taaskasutatav. Savitellist peab vähe hooldama. Eestis tellise tootmine algas keskajal ning neid valmistati sarnaste meetodite alusel kuni 19. sajandi alguseni, mil mindi üle industrialiseeritud tootmisviisile ja tootmine koondus üksikutesse tehastesse.Eestis puudub kirandus, mis tehnoloogiat kasutati. Enamus näited põhinevad näited Soomest, Lätist, Leedust ja Venemaalt. 

Tellise survetugevus on 7.85-17-7 MPa (80–150 kg/cm2) 

Savitellis on üks vanimatest ehitusmaterjalidest ja on kasutatud tsivilisatsioonide algus aegadest saati. See on kõige tavalisem ehitusmaterjal leitud üle kogu maailma.  

Seda on lihtne toota ja see on vastupidav, kestev. Ehititest leiab näited ülekogu maailma, kuidas sajandeid on ehitised vastupidanud sõdadele ja raskele kliimale.

Tootmine 
Nagu kõik tellise tootmiseks vajalikud tööd, tehti ka telliste vormimine käsitsi. Plonnid valmistati savi, liiva ja vee ühtlasest segust. Materjalide segamiseks kasutati algul labidaid, hiljem inim- või loomajõul töötavat tellisveskit ehk –sõklat. Tegu oli suure toobriga, mille keskel asus pöörlev puupiikidega palk. Materjal kühveldati ülevalt sisse, segati ning ühtlane mass valgus toobri põhjas oleva ava kaudu välja. Mida ühtlasemat savimassi vormimisel kasutati, seda parem ning tugevam sai tellis. Plonne vormiti kahel viisil: savi löödi laual olevasse vormi või sõtkuti jalgadega spetsiaalsel tööpingil paiknevasse vormi. Vormi asetatud savi pind tõmmati puust pulgaga siledaks. Vorm oli neljakandiline ilma põhjata kast, mille külgedel olid kas käepidemed või nukid. Plonnide vormimise hooaeg kestis umbes maist augusti lõpuni. Plonnid jäeti kuuridesse kuivama. Üks vormija valmistas hooaja jooksul umbes 10 000 tellist, seega 100-120 tellist päevas.

Savi

Savikaevandamine 
Ajalooliselt on savi kaevandatud paikades, kus ehituskive napib ning kus savi asub maapinna lähedal. Eesti puhul on tellisehitisi enim Lõuna-Eestis, kuna Põhja-Eestis domineerib ehitusmaterjalina paekivi. Savi kaevandati labidatega ning veeti seejärel paika, kus toimus telliste edasine töötlemine. Savi omadused mõjutavad telliste kvaliteeti. Telliste tootmiseks kasutatakse Eestis kambriumi ajastus pärinevat sinisavi, mis on ühtlasi ka Eesti alal levinuim saviliik. Savi on kõige peeneteralisem purdsete, mis koosneb savimineraalidest: kaoliin, illiit, vermukiliit, lisaks neile veel aleuriit ning liivaterad.

Savitellise omadused

Niiskuse liikumine 
Savitellised niiskuse imamisel laienevad ja kuivamisel tõmbuvad kokku. Savitellis läbib pikaajalise protsessi, kus imeb atmosfäärist niiskust ja see tõttu paisub see vältimatult. Pöördumatu laienemise kiirus on alguses kõrge, kuid väheneb vanusega. Mida kauemaks jäätakse savitellis seisma, seda väiksem paisumine või kokkutõmbumine on.
Ehitusmaterjalid
Kalju Jaaska

Kalju Jaaska (8. juuni 1929 – 25. detsember 2015) oli eesti jurist ja kohtunik.

1970–1980. aastatel oli ta Põlva rajooni rahvakohtu esimees. 1993. aastal vabastati ta Põlva Maakohtu kohtuniku ametist.

Ta on maetud Põlva kalmistule.

Tunnustused
1987 Eesti NSV teeneline jurist

Viited

Välislingid
Põlva rajooni Rahvakohtu esimees Kalju Jaaska (fotograaf Uno Oksbusch), 1977
Põlva Talurahvamuuseumi fotokogu. Kalju Jaaska - Põlva rahvakohtu esimees

Eesti juristid
Eesti kohtunikud
Eesti NSV teenelised juristid
Põlva kalmistule maetud
Sündinud 1929
Surnud 2015
Montenegro Kuningriik

Montenegro Kuningriik (serbia: Краљевина Црнa Горa / Kraljevina Crna Gora) oli monarhia Kagu-Euroopas, tänapäeva Montenegros, Balkani poolsaarel, rahututel aastatel Esimese maailmasõja eel ja ajal. Õiguslikult oli see põhiseaduslik monarhia, kuid tegelikult absoluutne monarhia. 28. novembril 1918 ühendati Montenegro Serbia kuningriigiga ja kolm päeva hiljem, 1. detsembril 1918 liidendati see Serblaste, Horvaatide ja Sloveenide Kuningriiki.

Ajalugu 

Montenegro vürst Nikola kuulutas Montenegro Cetinjes kuningriigiks 28. augustil 1910. Kuningas Nikola I oli riiki vürstina valitsenud aastast 1860 ja oli 20. sajandi alguses algatanud mitmeid uuenduslikke reforme, nagu põhiseaduse kehtestamine ja uus vääring, Montenegro perper.

Montenegro astus Esimesse Balkani sõtta aastal 1912, lootes võita osa viimastest Osmanite kontrollitavatest aladest Rumeelias. Montenegro tegi täiendava territoriaalse kasvu, jagades 30. mail 1913 Sandžaki Serbiaga. Kuid montenegrolased pidid suurriikide survel mais 1913 loovutama äsjavallutatud İşkodra linna (serbia: Skadar, pärastpoole Shkodër) uuele Albaania riigile, vaatamata sellele, et montenegrolased olid andnud 10 000 elu linna vallutamisse (aprillis 1913) Esad paša Osmanite-Albaania vägedelt.

Kui juunis 1913 puhkes Teine Balkani sõda, võitles Serbia Bulgaaria vastu ja kuningas Nikola asus Serbia poolele. Taas kord oli Montenegro kistud sõtta, kus ta võitis märkimisväärselt lisaterritooriumi.

Esimeses maailmasõjas (1914-1918) asus Montenegro liitu Antantiga, seoses kuningas Nikola Serbia-meelse poliitikaga. Seepärast okupeeris Austria-Ungari Montenegrot 15. jaanuarist 1916 kuni oktoobrini 1918.

20. juulil 1917 sõlmitud Korfu deklaratsioon kuulutas ette Montenegro ühinemist Serbiaga. 28. novembril 1918 kuulutati välja Montenegro ühinemine Serbiaga. Nikola I toetas ustavalt ühinemist Serbiaga, et moodustada kõigile serblastele Suur-Serbia riik, kuid vaidles Serbia kuningatega, kes hakkab uut kuningriiki valitsema. Podgorica rahvuskogu tõukas 26. novembril 1918 kuningas Nikola troonilt; ta suri paguluses.

Teise maailmasõja ajal kaalusid okupatsiooniväed Jugoslaavias muuta Itaalia Montenegro kubermangu nukukuningriigiks, kuid nendest plaanidest ei saanud asja.

Valitsejad

Montenegro kuningas (1910–1918) 

 Nikola I Petrović (1910–1918)

Peaministrid (1910–1916) 

 Lazar Tomanović (1910–1912)
 Mitar Martinović (1912–1913)
 Janko Vukotić (1913–1915)
 Milo Matanović (1915–1916)

Vaata ka 
 Montenegro ajalugu
 Montenegro vürstkond

Montenegro ajalugu
Gregor Gysi

Gregor Florian Gysi (sündinud 16. jaanuaril 1948 Berliinis) on Saksa jurist ja vasakpoolne poliitik.

1970. aastal lõpetas Gregor Gysi Berliini Humboldti Ülikooli juristina. 1967. aastal astus ta Saksamaa Sotsialistlikku Ühtsusparteisse. Alates 1971. aastast tegutses ta Saksa DV-s advokaadina, doktorikraadi kaitses 1976. aastal. Advokaadina kaitses ta ka mitmeid režiimikriitikuid ja inimõiguste aktiviste (Rudolf Bahro, Robert Havemann, Ulrike Poppe, Bärbel Bohley). 1988–1989 oli ta Ida-Berliini Juristide Kolleegiumi esimees ja Saksa DV Juristide Kolleegiumi nõukogu esimees.

9. detsembrist 1989 kuni 4. veebruarini 1990 oli Gregor Gysi Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei/Demokraatliku Sotsialismi Partei (SED-PDS) esimees.  4. veebruarist 1990 kuni 30. jaanuarini 1993 oli ta Demokraatliku Sotsialismi Partei esimees. 1990. aasta märtsist kuni oktoobrini oli Gregor Gysi Saksa DV Rahvakoja (parlamendi) liige.

1990–2002 oli Gregor Gysi Saksamaa Liidupäeva liige, 1990–1998 oli ta seal Demokraatliku Sotsialismi Partei grupi esimees ja 1998–2000 fraktsiooni esimees. 2002. aasta 17. jaanuarist kuni 31. juulini oli ta Berliini majandusminister. Alates 2002. aasta augustist tegutses advokaadina.

Alates 2005. aastast on Gregor Gysi jälle Liidupäeva liige. Ta oli aastatel 2005–2015 Vasakpartei (Die Linke) parlamendifraktsiooni esimees., 

17. detsembril 2016 valiti Gregor Gysi Euroopa Vasakpartei esimeheks.

Isiklikku
Gregor Gysi isa Klaus Gysi (1912–1999) oli Saksa DV riigitegelane (kultuuriminister 1966–1973). Gregor Gysi õde Gabriele Gysi (sünd. 1946) on näitleja, 1985. aastal lahkus ta Saksa DV-st Lääne-Saksamaale.

Viited

Saksamaa juristid
Saksamaa poliitikud
Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei poliitikud
Sündinud 1948
Fred Oelßner

Fred Oelßner (27. veebruar 1903 Leipzig – 7. november 1977 Ida-Berliin) oli saksa majandusteadlane ja Saksa DV riigitegelane.

Fred Oelßneri isa oli kommunistlik poliitik Alfred Oelßner (1879–1962). Põhikooli lõpetamise järel õppis Fred Oelßner aastatel 1917–1919 kaupmeheks ja möldriks, kuid oli sunnitud poliitilistel põhjustel ametiõppimise pooleli jätma.

Juba 1917. aastal hakkas Fred Oelßner huvi tundma marksismi vastu. 1919. aastal astus ta Saksamaa Sõltumatusse Sotsiaaldemokraatlikku Parteisse ja 1920. aastal Saksamaa Kommunistlikku Parteisse. Ta oli kommunistliku noorsooühingu juht Halle/Merseburgi piirkonnas ja Saksamaa Kommunistliku Partei Keskkomitee kaastöötaja. Kuni 1926. aastani töötas ta mitmete kommunistlike ajalehtede toimetuses. 1923. aastal mõisteti ta kommunistliku tegevuse ees aastaks vangi. 1926–1932 õppis ta Moskvas ühiskonnateadusi (poliitökonoomiat). Saksamaale tagasipöördumise järel tegutses ta kuni 1933. aasta lõpuni illegaalse Keskkomitee töötajana. Seejärel põgenes ta välismaale ja töötas Kominterni heaks Tšehhoslovakkia ja Prantsusmaal. 1935. aastal pöördus Oelßner Nõukogude Liitu tagasi.

1935–1936 töötas ta Rahvusvahelises Lenini Koolis ja J. Marchlewski nimelises Lääne Vähemusrahvuste Kommunistlikus Ülikoolis dotsendina. Ideoloogilistel põhjustel vabastati ta dotsendiametist ja 1936–1938 elatus ta tõlketöödest ja kirjanduslikust tegevusest. 1938–1941 töötas ta Moskvas ühes paberivabrikus plaaniosakonna juhatajana. 1940. aastal sai ta Nõukogude Liidu kodakondsuse. 1941–1944 töötas ta Moskva Raadios toimetajana, seejärel oli õpetaja parteikoolis.

1945. aasta mais pöördus Fred Oelßner Anton Ackermanni grupi koosseisus Saksamaale tagasi. 1946–1949 oli ta Saksamaa Kommunistliku Partei/Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei parteihariduse, kultuuri ja kasvatustöö osakonna juhataja. Alates 1947. aastast oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Eestseisuse/Keskkomitee liige. Alates 1949. aastast oli ta Ajutuse Rahvakoja ja 1950. aastast Rahvakoja liige.

1950. aastal sai Fred Oelßner Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee Poliitbüroo liikmeks. Alates 1955. aastast oli ta üks Saksa DV Ministrite Nõukogu esimehe asetäitjatest. 1950–1956 töötas ta ajakirja Einheit peatoimetajana, seejärel oli SSÜP Keskkomitee juures asuva Ühiskonnateaduste Akadeemia professor.

1958. aasta veebruaris lasti Oelßner seoses Karl Schirdewani ja Ernst Wollweberi afääriga oportunistlikus tegevuses süüdistatuna kõigist ametitest lahti. 1959. aastal kirjutas ta kahetsusartikli "Oportunism ja poliitiline pimedus". 1958–1969 töötas ta Saksa DV Teaduste Akadeemia Majandusteaduste Instituudi direktorina. 1968. aastal valiti ta 
Berliini Humboldti Ülikooli audoktoriks.

Viited

Saksamaa majandusteadlased
Saksamaa poliitikud
Saksa DV poliitikud
Sündinud 1903
Surnud 1977
Salitsiin

Salitsiin on fenoolglükosiidide hulka kuuluv orgaaniline ühend, milles glükoos ja salitsüülalkohol ehk saligeniin on ühendatud O-glükosiidsidemega.

Omadused
Molaarmass on 286,28 g/mol. Keemistemperatuur on 199–201 °C.

Leidumine looduses

Salitsiin jt salitsüülhappe derivaadid esinevad looduses pajudes (näiteks hõberemmelgas), aaskannikeses, harilikus angervaksas, lamavas taliharjas ja paplites (hõbehaab, Populus candicans, must pappel, harilik haab).

Farmakoloogiline toime
Salitsiinil on põletikuvastane ja palavikuvastane toime.

Salitsiin jt salitsüülalkoholi glükosiidid (salireposiid, salikortiin, fragiliin, pitseiin jt) lõhustatakse sooles salitsüülalkoholiks ja glükoosiks. Salitsüülalkohol muundatakse maksas salitsüülhappeks. Salitsüülhape pärsib prostaglandiinide sünteesi, blokeerides ensüüm tsüklooksügenaasi (COX).

Ajalugu
Salitsiini eraldas esimest korda pajukoorest 1828 Müncheni ülikooli farmaatsiaprofessor  Johann Andreas Buchner. Tal õnnestus saada väike kogus kollast ainet.

Välislingid
PubChem

Fenoolid
Jimmy Fontana

Jimmy Fontana (õieti Enrico Sbriccoli; 13. november 1934 Camerino, Marche, Itaalia – 11. september 2013 Rooma) oli Itaalia näitleja, kontrabassist ja laulja-laulukirjutaja. 

Üle-euroopalise tuntuse sai ta lauluga "Il Mondo" (1965). 

Tema teine ülipopulaarne laul oli "Che sarà" (Sanremo 1971 – 2. koht; Kristi Tammiku tõlkes "Lootus jääb"), mida seal esitasid ka José Feliciano ja Ricchi e Poveri (Eestis Uno Loop jt), kuid mis sai ülemaailmse tuntuse pigem José Feliciano esituses. 

Oma esinejanime eesnime võttis ta oma iidoli saksofonist Jimmy Giuffre järgi ning Fontana pärineb lihtsalt telefoniraamatust.

Itaalia näitlejad
Itaalia lauljad
Itaalia heliloojad
Sündinud 1934
Surnud 2013
Kontrabassimängijad
Odette Kirss

Odette Kirss (sündinud 26. jaanuaril 1934 Rakveres) on eesti muuseumitöötaja ja koduloolane.

Ta lõpetas 1952. aastal Rakvere Keskkooli ja 1957. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna ajaloo osakonna. 

Seejärel töötas ta kaks aastat Nõo Keskkoolis õpetajana. 1959. aastast kuni pensionile jäämiseni töötas ta Rakvere Muuseumis (hiljem sihtasutus Virumaa Muuseumid) teaduri ja vanemteadurina.

Tema olulisemad uurimisteemad on olnud Rakvere ajalugu ja Virumaa kultuurilugu.

Teoseid
Odette Kirss, Leili Pajos. "Kohtla-Järve linn ja rajoon". Tallinn: Eesti Raamat, 1971
"Kunda". Tallinn: Eesti Raamat, 1980
Odette Kirss, Leili Pajos. "Peipsi põhjarannikul (Lohusuust Vasknarvani). Tallinn: Eesti Raamat, 1984
"Viiskümmend aastat Rakvere Teatrit. I vihik, 1882–1977". Tallinn: Eesti Põllumajanduse Infokeskus, 1990
"Rakvere ajalugu: kõige vanemast ajast kuni 1944. aastani". Tallinn: Tänapäev; Virumaa Muuseumid, 2003 (2., parandatud trükk 2003, 3. trükk 2005)
"Rakvere lood ja legendid". Tallinn: Tänapäev; Virumaa Muuseumid, 2004
Odette Kirss. "Rakvere", kaasautor ja toimetaja Karin Paulus. Tallinn: Solnessi Arhitektuurikirjastus, 2007 (2. trükk 2008)
Oliver Pagel, Odette Kirss. "Rakvere linnuse ajalugu: esimesest aastatuhandest 20. sajandini". Tallinn: Tänapäev; Rakvere: Virumaa Muuseumid, 2008

Tunnustus
1998 Rakvere Kroonimärk 
1999 Valgetähe V klassi teenetemärk
2012 Vaimsuse auhind
2015 Eesti Kultuurkapitali Lääne-Virumaa eksperdigrupi 2015. aasta elutöö preemia

Viited

Eesti muuseumitöötajad
Eesti koduloolased
Tartu Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna vilistlased
Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid
Sündinud 1934
Jan Łysek

Jan Łysek (7. juuli 1887, Jaworzynka, Sileesia, Austria-Ungari – 5. november 1915, Kostjuhnivka lahing Stõri jõe ääres, Vene keisririik) oli poola õpetaja, kultuuri- ja valgustustegelane ning poeet, kelle tegevus oli seotud peamiselt Cieszyni ja Cieszyni Sileesiaga.

Jan Łyseki vanemad oli Jan ja Ewa Łysek (née Heczko). Ta lõpetas esmalt rahvakooli Istebnas ning seejärel Cieszyni Hertsogkonna Haridusseltsi (Macierz Szkolny dla Księstwa Cieszyńskiego) Cieszynis. Lõpetanud poolakeelse klassi Cieszyni õpetajate seminaris 1908. aastal, töötas Łysek õpetajana Datynie Dolnes, Sucha Średnias ja Jaworzes, kus alates 1912. aastast oli ka koolijuhataja. Łysek tegutses Poola Õpetajate Seltsis ning oli üks skautluse algatajaid Cieszyni Sileesias. Ilukirjanduslikke teoseid avaldas ta peamiselt kvartalikirjas Sileesia Koidik (Zaranie Śląskie), tema väljapaistvamaks teoseks sai draama "Magavad rüütlid" ("Śpiący rycerze").

1914. aastal astus Jan Łysek Sileesias moodustatud Sileesia Leegioni (Legion Śląski), mis tegutses Austria-Ungari armees loodud Poola Leegionite raames. Łysek juhtis II brigaadi kuulunud kompaniid, teenides välja leitnandi auastme. Ta hukkus Austria-Ungari ja Vene vägede vahel peetud Kostjuhnivka lahingus Stõri jõel Volõõnias (nüüdses Ukrainas Lvivi oblastis). Postuumselt autasustati Łysekit Virtuti Militari V klassi ristiga, Iseseisvusristiga (Krzyż Niepodległości) ja Vapruseristiga (Krzyż Walecznych).

1929. aastal toodi Łyseki põrm Cieszynisse ja sängitati luteri kalmistule. Tema nime kannab üks Cieszyni tänavaist. 1939. aastani seisis Jaworze kooli seinal ka Łyseki mälestustahvel, mis Saksa okupatsiooni algul maha võeti; tahvel on kavas taastada 2016. aastal.

Kazimierz Nitsch nimetas Jan Łysekit "Sileesia Tetmajeriks", viidates Poola kirjanikule Kazimierz Przerwa-Tetmajerile; Sileesia kirjandusteadlane Zdzisław Hierowski võrdles teda aga Noor-Poola liikumises silma paistnud kirjaniku Władysław Orkaniga.

Viited

Kirjandus 
 Orszulik B., Poeta i legionista, "Kalendarz Cieszyński 1990", Cieszyn 1989, lk 125–127

Välislingid
 Natasza Gorzołka Śląski Tetmajer i legionista. O Janie Łysku w Grodźcu Ox.pl, 29.02.2016

Poola luuletajad
Pedagoogid
Poola sõjaväelased
Sündinud 1887
Surnud 1915
Puitarhitektuur

Puitarhitektuur ehk puuarhitektuur on arhitektuuri haru, milles peamise ehitusmaterjalina kasutatakse puitu.

Ehituskonstruktsiooniliselt jagunevad puithooned kolme põhitüüpi:
rõhtpalkhooned
püstpalkhooned
sõrestik- ehk puitkarkasshooned.

Puitarhitektuur Eestis 
Eesti vanim säilinud puitehitis on Ruhnu vana kirik 1643. aastast. Mandri-Eesti teadaolevalt vanim puitehitis on 1694. aastal valminud Mikitamäe vana tsässon. Baltimaade suurimaks puitehitiseks on loetud Vändras 1866. aastal valminud kurttummade kooli hoonet.

Pilte

Vaata ka
Aasta puitehitis
puitsild
palkhoone

Viited

Kirjandus
 Karin Hallas. Eesti puitarhitektuur. Tallinn : Eesti Arhitektuurimuuseum, 1999. ISBN 9985606752
 Will Pryce. Puitarhitektuur : maailma ajalugu. Tallinn : Sinisukk, 2006. ISBN 9949140536
 Tallinna puitarhitektuur. Tallinn : Eesti Arhitektuurimuuseum, 2014. ISBN 9789949907878
Nevetlenfolu

Nevetlenfolu (ukraina keeles Неветленфолу, ungari keeles Nevetlenfalu) on küla Ukrainas Taga-Karpaadi oblastis Võnogradivi rajoonis. Küla asub Oaşi mäeaheliku läänepoolsel jalamil Botari ja Okli külade vahel.

Elanike arv oli 2001. aastal 1632. Pindala on 4,6 km².

Ajalugu 

Küla on kirjalikes allikates mainitud 1380. aastal Gyakfalva nime all. Küla nimi oli tuletatud isikunime Deák ('õpetlane') ja falu possessiivsufiksiga variandi falva liitmise teel, kuid nime esimene pool kõlas sarnaselt tegusõnaga gyak ('sugulises vahekorras olema'), mistõttu hakati seda vältima ning alates 1619. aastast kasutati selle asemel nime Nevetlenfalu ('nimeta küla'), mis sai 18. sajandil ka küla ametlikuks nimeks. 2000. aastani oli küla ametlik ukrainakeelne nimi Djakove (Дякове).

Nevetlenfalu kuulus 1919. aastani Ungarile, seejärel 1938. aastani Tšehhoslovakkiale, 1938–1944 taas Ungarile ja alates 1944. aastast Ukrainale (1991. aastani Nõukogude Liidu koosseisus).

1900. aastal oli 503 elanikust 499 ungarlased. 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli külas 1632 alalist elanikku, kellest 1401 olid ungarlased.

Viited

Välislingid 
http://www.nevetlenfalu.hu/

Taga-Karpaadi oblasti külad
Martin Vuks

Lõpetanud Tallinna Sidekooli fotograafi erialal 1990 (FK-21)

Õppinud Visuaaliviestinnän Instituutti VVI Oy-s Tamperes.

Noorte Foto Aastapreemia 1991.

Alates 1994. aastast töötab Ideestuudio OÜ-s.

Alates 2011. aastast vabatahtlik fotograaf Eesti Loomakaitse Seltsis.

NÄITUSED:

Ühisnäitus “Eesti noorte fotokunst 1984–1986″, Fotokelder Lee, Tallinn. 2008.

“PATAREI” 2009.

Ülemaailmne portreefoto projekt HELP-PORTRAIT 2010.

Kontakt: www.ideestuudio.com
Poola Kuningriigi geograafiline leksikon

Poola Kuningriigi ja teiste slaavi maade geograafiline leksikon (poola Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich) on 16-köiteline leksikon, mis sisaldab 14 785 lehekülge ja ilmus aastatel 1880–1902. Teose autoriteks olid Filip Sulimierski, Bronisław Chlebowski, Władysław Walewski ja teised.

Teos sisaldab Poola Kuningriigi (Kongressi-Poola) ja slaavi keeleruumi kõigi regioonide, linnade, külade ja muude asulate, aga ka mägede, jõgede ja järvede kirjeldusi. See hõlmab Venemaa Keisririigi Balti, lääne- ja lõunakubermangud, Lääne-Preisimaa ja Ida-Preisimaa, Poseni suurhertsogkonna ja Sileesia, Galiitsia, Volõõnia, Podoolia, Polesje, Austria Sileesia, Määrimaa, Ungari slovakikeelsed alad ja Bukoviina ning lisaks teiste Venemaa Euroopa osa kubermangude tähtsamad kohad.

Välislingid 

 Sissekanne GenWikis
  Słownik geograficzny Królestwa Polskiego
 Leksikoni online-versioon

Poola ajalugu
Teatmeteosed