joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Wilcken (Vaimõisa)

Wilcken (vene keeles Вилькен) oli Saaremaalt pärit kaupmehe- ja aadlisuguvõsa.

Ajalugu
Suguvõsale pani aluse 16. sajandi teisel poolel tegutsenud Hans Wilcken, kes oli Kuressaare rae liige. Hans oli mitme Eestimaa ja Liivimaa mõisa valdaja. Hansu järeltulijad omasid Voka, Vaimõisa ja Vestli mõisat ja iga mõisa omanik pani aluse Wilckenite aadlisuguvõsa eri harule.

Suguvõsa liikmeid
Hans Wilcken (suri pärast 1568), Kuressaare raehärra
Claus Wilcken (suri pärast 1637), Kuressaare raehärra
Johann (Hans) Wilcken (suri enne 1655), Kuressaare raehärra
Claus Heinrich Wilcken (1655−1704), Tallinna raehärra, kaupmees
Conrad Wilcken (u 1638−1710), Kuressaare raehärra, kaupmees
Johann Wilcken (u 1645−1710), Jõelähtme ja Keila pastor, Lääne-Harju praostkonna praost
Joachim Nicolaus Wilcken (1685−1735), Hageri pastor
Johann Andreas Wilcken (1691−1774), Tallinna raehärra ja bürgermeister, kaupmees
Conrad Wilcken (suri 1754), Kaarma ja Püha pastor, Saaremaa konsistooriumi assessor
Justus Johann Wilcken (suri u 1770), Jämaja pastor
Joachim Nicolaus Wilcken (1726−1795), Tallinna raehärra, kaupmees
Christian Fabian Albert von Wilcken (1786−1849), kindralleitnant

Wilckeni suguvõsa mõisavaldused
Eestimaa:
Kõrvetaguse (Körwentack) (1799−1800, pandivaldus), Kärbla (Kerwel) (1895−1904 ja 1905−1909), Lümandu (Limmat) (1727−1785), Maidla (Wredenhagen) (1789−1815), Räägu (Hohenheim) (1895−1904 ja 1905−1909), Saunja (Saunja) (1899−pärast 1900), Uuemõisa (Neuenhof) (1899−1907), Vaimõisa (Waddemois) (1802−1888), Vilkla (Wilkilby) (1899−1907), Voka (Choudleigh) (1806−1905), Ülgase (Ilgas) (1846−1888)
Kuramaa:
Oksle (Oxeln) (alates 1899)
Liivimaa eesti distrikt:
Palo (Pallamois) (1840−1842, pandivaldus), Unipiha (Unnipicht) (1853−1856, pandivaldus), Vastse-Koiola (Neu-Kirrumpäh-Koiküll) (1840−1842, pandivaldus)
Saaremaa:
Igi (Schöneichen) (XVIII sajandil), Mäe-Nõmpa (Hoch-Nempa) (1777), Täätsi (Theets) (1667−?), Uue-Nõmpa (Neu-Nempa) (1777−enne 1784), Vana-Nõmpa (Alt-Nempa) (1777−enne 1784), Vestli (Wesselsdorf) (enne 1738−1789)
Vilno kubermang:
Koirany
Vitebski kubermang:
Arteikovitš

Kirjandus
Der Adel der russischen Ostseeprovinzen (Estland, Kurland, Livland, Ösel). 1. Teil. Die Ritterschaft. Neustadt an der Aisch: Bauer & Rape, inhaber Gerhard Gessner, 1898 (ümbertrükk 1980). Lk 481-482.
Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften. Teil: Estland. Bd III. Görlitz: Verlag E. U. Starke, 1930. Lk 403-404 .
Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften. Teil: Oesel. Tartu: Osaühing „Ilutrükk”, 1935. Lk 636-638, 696  .
Genealogisches Handbuch des Adels. Adelige Häuser B. Bd IV. Limburg an der Lahn: C. A. Starke Verlag, 1959. Lk 554-559.
Genealogisches Handbuch des Adels. Adelslexikon. Bd XVI. Limburg an der Lahn: C. A. Starke Verlag, 2005. Lk 202.
Hansen, Alfred von. Stammtafeln nichtimmatrikulierter baltischer Adelsgeschelchter. Bd I. Hamburg-Rahlstedt: Verlegt bei Harry von Hofmann, 1961. Lk 90-101.

Aadlisuguvõsad
Eestimaa aadlisuguvõsad
Liivimaa aadlisuguvõsad
Saaremaa matrikliaadel
Voorimees

Voorimees on endisaegne elukutseline hobusõidukiga transporditeenuse osutaja. Voorimehed vedasid nii inimesi (sõiduvoorimehed) kui kaupu (veovoorimehed). 

Kuni 20. sajandi alguseni käis linnatransport voorimeeste kaudu.

Tallinna voorimehi on esmakordselt mainitud 1337. ja Olevi gildi kuuluvat voorimeeste tsunfti 1371. aastal. Alates 1874. aastast oli Tallinnas lubatud voorimeheametit pidada igal laitmata täisealisel. Tallinna viimane voorimees (kuni 1951. aastani) oli Ralf Grabbi ja Tartu viimane voorimees (kuni 1956. aastani) August Viin.

Kirjandus
Vende, Valdeko. Esimesest autost viimase voorimeheni. 1976, 1989.

Vaata ka

takso
voor

Elukutsed
Maria Piłsudska

Maria Piłsudska (sündinud Maria Koplewska, esimesest abielust Maria Juszkiewiczowa; 1865 Vilnius – 17. august 1921 Kraków) oli poola õpetaja, Poola Sotsialistliku Partei aktivist ning riigijuht Józef Piłsudski esimene abikaasa, Poola esimene leedi 14. novembrist 1918 kuni 17. augustini 1921.

Maria vanemad olid Ludmiła Chomicz ja väikeaadlik Konstanty Koplewski. Ta lõpetas Peterburi naisülikooli, nn Bestuževi kooli, ning töötas seejärel õpetajana. Ta oli Poola esseerliku partei I Proletariat liige. 1885. aastal Maria Koplewska vangistati (vangistuskoha kohta andmed puuduvad), hiljem oli taas tegev parteis ning organiseeris selle trükikoja tegevust Łódźis. 1900. aastal ta arreteeriti taas ja vangistati 11 kuuks Varssavi kindluse X paviljoni..

Parteitöös oli tollase perekonnanimega Maria Juszkiewiczowa varjunimi Ilus Daam (Piękną Damą) või Ilus Proua (Piękną Panią). Maria soosingut taotles ka temasse armunud Roman Dmowski, Poola natsionaaldemokraatliku liikumise rajaja ja Piłsudski peamine poliitiline rivaal. Natsionaaldemokraatliku poliitiku Jędrzej Giertychi väitel oli Dmowskil Mariaga suhe. Rivaalitsemise võitis siiski Piłsudski, mis võis olla üks põhjus konkurentide vahel elu lõpuni kestnud vaenuks.
 
Esimesest abielust, mis lõppes lahutusega, oli Marial tütar Wanda (1889–1908). Piłsudski abiellus Mariaga 15. juulil 1899 Paproć Duża luteri kirikus (mistõttu pidi Józef Piłsudski hakkama luterlaseks). Ametlikult jäid nad abiellu Maria surmani, kuid tegelikult elas Józef 1907. aastast koos Aleksandra Piłsudskaga (neiupõlvenimega Aleksandra Szczerbińska). 

Maria Piłsudska on maetud Rasų kalmistule Vilniuses (poola keeles cmentarz Na Rossie w Wilnie).

Autasud 
 Iseseisvusrist (Krzyż Niepodległości; 1930, postuumselt)

Viited

Välislingid

Poola poliitikud
Pedagoogid
Sündinud 1865
Surnud 1921
Tapamaja tänav

Tapamaja tänav  on tänav Narva Sutthoffi linnaosas. Algab Juhhanovi tänava nurgalt ja lõpeb Puškini tänavaga ristudes. Tänava pikkus on 260 m.

1900. ja 1905. aasta linnaplaanidel oli vene keeles Бойная улица (1912. aasta linnaplaanil Tapamaja uulits ehk Tapamaja tänav) täiesti teises kohas, Narva eeslinna idaosas. Selle piiriks oli läänes Surnuaia tänava (vene keeles Кладбищенская улица; 1905. ja 1912. aasta linnaplaanidel Sergei tänav,  vene keeles Сергиевская улица) ja Laewa uulitsa ehk Laeva tänava (vene keeles Корабельная улица) ristmik ning idas Narova tänav (vene keeles Наровская улица; 1912. aasta linnaplaanil Jõe tänav). Hiljem sai see tänav Õhu tänava osaks.

1912. aasta linnaplaanil oli ka Uus-Tapamaja uulits ehk Uus-Tapamaja tänav, mis algas Rakvere tänavalt ja kulges põhja poole. 1929. ja 1940. aasta linnaplaanidel oli selle tänava nimi Tapamaja tänav ja see viis linna tapamaja juurde, mille järgi sai tänav oma nime. Teise maailmasõja ajal tapamaja hävis. Samasse kohta rajati Narva lihakombinaat, mis liideti 1963. aastal Rakvere lihakombinaadiga ja 1990. aastatel suleti.

Praegu on samas kohas Juhhanovi tänav, mis kulgeb Rakvere tänavalt põhja poole umbes 100 m ja pöörab ida poole, aga põhja pool jätkub Tapamaja tänavana.

Viited

Narva tänavad
Brasch

Brasch (vene keeles Браш) on Mecklenburgist Parchimist pärit baltisaksa aadlisuguvõsa.

Ajalugu
Perekonnanime Brasch kohtab Mecklenburgis juba XIII sajandi keskpaiga allikais. Suguvõsaliin algab Parchimi linnakodaniku Daniel Braschiga (suri 1674). Tema järeltulijad olid kaupmehed ja vaimulikud. Liivimaa liini rajajaks oli Gottlob Siegmund Brasch (1752−1803), kes siirdus Mecklenburgist Netzebandist Riiga ja seejärel Tartusse. 1794. aastal tõsteti ta aadliseisusse. 1795. aastal võeti ta Kuramaa ja 1797. aastal Liivimaa matriklisse. Tema järeltulijad omandasid märkimisväärse maavalduse. Konrad Siegmund von Braschi (1779−1835) poegadest põlvnes suguvõsa kaks haru. Noorema poja Ernst Heinrich Wilhelm von Braschi (1821−1883) liin kustus 1924. aastal.

1844. aastal aadlidiplomi saanud kapten Carl von Brasch (1795−1860) ja tema järeltulijad ei olnud Liivimaa aadlisuguvõsaga suguluses.

Suguvõsa liikmeid
Gottlob Siegmund von Brasch (1752−1803), jurist, mõisaomanik
Konrad Siegmund von Brasch (1779−1835), põllumees
Konrad August von Brasch (1820−1884), põllumees, Liivimaa maanõunik
Victor Wilhelm von Brasch (1850−1877), Liivimaa majandusteadlane
Elisabeth (Dudy) Ida Julie von Brasch (1878−1957), grafoloog, tõlk

Braschi suguvõsa mõisavaldused

Eestimaa:
Jõgisoo (Joeggis) (1875−1893)
Liivimaa eesti distrikt:
Ahja (Aya) (1819−1821 pandi-, 1821−1919 pärusvaldus, a-st 1878 fideikomiss), Kaarepere (Kersel) (1846−1849 ja 1857), Keeri (Kehrimois) (1865−1878), Kriimani (Brinkenhof) (1882−1909), Kärde (Kardis) (1813−1819, pandivaldus), Rasina (Rasin) (1790−1796 pandi-, 1796−1803 pärusvaldus), Ripuka (Rippoka) (1821 pandi-, 1821−1826 ja 1849−1919 pärusvaldus), Ropka (Ropkoy) (1800−1806 pandi-, 1806−1913 pärusvaldus; naisliinis kuni 1919), Räni (Renningshof) (1800−1806 pandi-, 1806−1913 pärusvaldus; naisliinis kuni 1919), Truuta (Gertrudenhof) (1907−1910), Vaimastvere (Waimastfer) (1849−1919), Vardi (Schwarzhof) (1913−1919), Varbuse (Warbus) (1823, pandivaldus), Vidrike (Friedrichshof) (1907−1910)
Liivimaa läti distrikt:
Kalniena (Alt-Kalnemoise) (1911−1920), Laubere (Laubern) (1909−1920)

Viited

Kirjandus
Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften. Teil: Livland. Bd I. Görlitz: Verlag E. U. Starke, 1929. Lk 155-159 .
Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften. Neue Folge. Bd III. Hamburg: 2013. Lk 45-73.
Genealogisches Handbuch des Adels. Adelige Häuser B. Bd XVIII. Limburg an der Lahn: C. A. Starke Verlag, 1989. Lk 48-66.
Genealogisches Handbuch des Adels. Adelslexikon. Bd II. Limburg an der Lahn: C. A. Starke Verlag, 1974. Lk 66.

Kuramaa matrikliaadel
Liivimaa matrikliaadel
Fabian Reinhold von Stackelberg

Fabian Reinhold von Stackelberg (? – ?) oli Rootsi sõjaväelane (kapten), Taagepera mõisnik, 1690. aastatel Pärnu ja Tartu majandusasehaldur.

Ta sündis Otto von Stackelbergi (suri 1689) peres. 

Ta oli Stackelbergide Taagepera haru esiisa.

Isiklikku
Tema abikaasa oli Justina Elisabeth von Patkul. Abielust sündis Fabian Adam von Stackelberg.

Viited

Liivimaa mõisnikud
Stackelbergid
Sünniaeg puudub
Surmaaeg puudub
Aleksei Juhhanovi tänav

Aleksei Juhhanovi tänav on tänav Narva Sutthoffi linnaosas. Algab Jõesuu tänavalt, kulgeb lääne poole, ristub Tapamaja tänavaga, pöörab lõuna poole Tapamaja tänava jätkuna ja lõpeb Rakvere tänavaga ristudes. Tänava pikkus on 510 m.

Enne teist maailmasõda oli olemas ainult tänava lõunapoolne osa (mis on praegu Tapamaja tänava jätk). 1912. aasta linnaplaanil on selle tänavalõigu nimi Uus-Tapamaja tänav, 1929. ja 1940. aasta linnaplaanidel Tapamaja tänav. 

Enne 1990. aastaid kandis tänav vene keeles nime улица А.Юханова.

Tänav sai nime Nõukogude Liidu kangelase Aleksei Juhhanovi järgi.

Viited

Narva tänavad
Sutthoffi
Gotthard von Manteuffel (1690–1763)

Gotthard Johann von Manteuffel (1690–1763) oli Eestimaa maanõunik, mõisnik.

Ta oli muu hulgas Muuga, Kiltsi, Palvere, Liivi, Pajaka, Puurmani, Jõgeva mõisa omanik. Ajavahemikul 1756–1763 rajas ta Puurmani mõisa lähedal Kursi kiriku juurde Manteuffeli kabeli.

1759. aastal sai ta riigikrahviks.

Elulugu 
Gotthard Johann Zöge von Manteuffel sündis 1690. aastal Tallinnas Toompeal. Tema isa oli Rootsi ooberst Andreas Zöge von Manteuffel (1665–1706).

Temast sai Eestimaa maanõunik ja paljude mõisate omanik. Pärimisjärgselt kuulusid talle Muuga, Kiltsi, Palvere, Ravila, Liivi ja Pajaka mõis ning Riia lähistel Goldina ja Zoegenhof. Pärast abiellumist lisandusid Puurmani, Härjanurme ja Pakaste mõisa ning hiljem ostis Manteuffel juurde ka veel Jõgeva mõisa. Nendest neljast moodustas Gotthard Johann 1756. aastal Manteuffelite majoraatmõisa. Rendilepingu alusel oli Manteuffel ka Tallinna toomkirikule kuulunud Mõigu lauamõisa haldaja. Lisaks oli mehel majad Toompeal praeguse Toom-Kooli 13 alal, praeguse balletikooli kohal ja Toomkiriku kõrval Rahukohtu 1.

Väljapaistvate saavutuste eest annetas Saksa-Rooma keiser Franz I ja Venemaa keisrinna Jelizaveta Petrovna Gotthard Johann Zöge von Manteuffelile 1759. aastal riigikrahvi tiitli ning perekond sai endale krahvivapi. Lisaks loobus mees edaspidiselt nimeosast Zöge, kasutades krahvitiitliga koos vaid nime Manteuffel. Samal aastal lasi krahv Gotthard Johann von Manteuffel Tallinna toomkirikusse ehitada perekonna looži ning majoraadi peamõisa, Puurmani lähistele Kursi kirikusse perekonna kabeli.

Krahv Gotthard Johann suri 1763. aasta hilissügisel Puurmanis. Ta sängitati Kursi kabeli hauakambrisse, kuid tõenäoliselt lasi abikaasa ta kümme aastat hiljem üle viia Mõigusse rajatud surnuaia vastvalminud suursugusesse Manteuffelite kabelisse.

Isiklikku
Tema abikaasa oli tallinlanna Margarethe Elisabeth von Güntersberg (1692–1780), kellega Gotthard Johann abiellus 1713. aastal. Abikaasa tõi perre kaasavarana Puurmani, Härjanurme ja Pakaste mõisa. Abielupaaril sündis 14 last: 6 poega ja 8 tütart. Poegadest vanim oli Andreas Gotthard von Manteuffel (1714–1768), kellest põlvneb krahvide Manteuffelite Liivimaa haru. Kolmas poeg, Karl Reinholdist saab aga Ravila krahvi, kirjamees Peter August Friedrich von Manteuffeli isa. Abielust sündis ka Anna Margaretha Zöge von Manteuffel.

Pärast Gotthard Johanni surma eraldas lesk Mõigu mõisast maa-ala Toomkiriku koguduseliikmete kalmistu loomiseks, kuhu ühena esimestest lasi ehitada Manteuffelite hauakambriga kabeli. Lisaks eraldas Margarethe Elisabeth Toompea majadekompleksist hooned tollel ajal aadlike rüütlikooliks kujunevale Toomkoolile.

Kirjandus 
 Marika Jürgenson "Saare mõisa Mannteuffellid", Menu Meedia, 2019

Välislingid

Eestimaa maanõunikud
Eestimaa mõisnikud
Manteuffelid
Sündinud 1690
Surnud 1763
Alicia Vikander

Alicia Amanda Vikander (sündinud 3. oktoobril 1988 Göteborgis) on Rootsi filminäitleja ja tantsija.

Ta alustas näitlejakarjääri Göteborgi ooperi lavastustes pisirolle mängides. Vikander on õppinud tantsu nii Rootsi Kuninglikus Balletikoolis Stockholmis kui ka Ameerika Balletikoolis New Yorgis.

2016. aastal võitis ta Gerda Wegeneri rolli eest filmis "Taani tüdruk" parima naiskõrvalosatäitja Oscari.

Filmograafia

Viited

Rootsi filminäitlejad
Sündinud 1988
Tallinna vana juudi kalmistu

Vana juudi kalmistu oli kalmistu Tallinnas Kesklinna linnaosas, praeguse aadressiga Magasini tänav 27. See hävitati 1963. aastal. Kalmistu asukohta tähistab Magasini tänava ääres vanasse aknaorva müüritud hauakivi. Kalmistu pindala on 0,36 ha.

Ajalugu
Vana juudi kalmistu rajati 18. sajandi lõpus, avati 1790. aastal ja piirati aiaga 1845. aastal. Aastatel 1870–1880 ümbritseti kalmistu paekivimüüriga, ehitati väravad, valvurimajake ja kabel; 19. sajandi lõpus ehitati matusekabel. 

Pinnasevee taseme tõustes võeti päevakorda matmiste lõpetamine ja uue kalmistu rajamine Tallinna piirile Rahumäele (tänapäeval Nõmme linnaosas). Uus kalmistu avati 1911. aastal eraldi alana Rahumäe kalmistust idas (praegu on see eraldatud osa Rahumäe kalmistust).

Aastal 1910 lõpetati vanal kalmistul uute platside väljaandmine seoses lähikonda uute majade ehitamisega. Kalmistu naabruses elavad linlased polnud rahul kalmistult levivate "pahalõhnaliste miasmidega". Viimane matus oli 1936. aastal. 

1963. aastal hävitati terve kalmistu (koos Levinovitši mausoleumiga). Aastal 1967 rajati kalmistule Eesti NSV Autotranspordi ja Maanteede Ministeeriumi  Vabariikliku Autotranspordi Trusti Tallinna Autokaubaveo Valitsuse Autotranspordibaasi nr 1 automajand (Alice Tisleri tänav 10). Praegu asub seal autoparkla.

Levinovitši mausoleum 

Kalmistul oli sünagoogi rajamise initsiaatorile ja toonase juudi kogukonna juhile Shaje Levinovitšile pühendatud mausoleum, mille projekteeris 1908. aastal arhitekt Jacques Rosenbaum. Ta võttis eeskuju niinimetatud mauri stiilist, mis levis 19. sajandi teisel poolel ja 20. sajandi alguses Saksamaa ja Austria-Ungari aladel, kuid mille kaugemad eeskujud olid keskaegses Lähis-Ida ja Hispaania mauride arhitektuuris. Hoone valmis 1910. aasta sügiseks. Hävitati 1963. aastal koos kalmistuga.

Vaata ka
Siselinna kalmistu
Tallinna uus juudi kalmistu

Viited

Kirjandus
Karl Laane. "Tallinna kalmistud". Maalehe Raamat. Tallinn 2002. Lk 75-76
Tiiu Kuhi, Frank Adamek. "Vana juudi kalmistu". // Tallinna kalmistud - rahva pärand - The cemeteries of Tallinn. The people's legacy. Grenader. Tallinn 2012. Lk 25
Carl-Dag Lige ja Oliver Orro,  IGAVIKU PAIGAD KAASAEGSES LINNARUUMIS. Tallinna hüljatud kalmistud, lk 89–90. MUINSUSKAITSE 2 0 0 7. A A S T A R A A M A T. Väljaandjad: Muinsuskaitseamet, Tallinna Kultuuriväärtuste Amet, EKA Muinsuskaitse ja restaureerimise osakond. ISSN 1736-468X

Välislingid 
Carl-Dag Lige. Tallinna vana juudi kalmistu. 29. aprill 2008
Juudi vanal kalmistul tegutsesid arheoloogid, ehitusuudised.ee, 7 mai 2019
Tallinn korrastab juudi vana kalmistu ala 400 000 euroga, err.ee, 27.12.2020

Tallinna kalmistud
Veerenni
Eesti juudi kalmistud
Q-allikas

Q-allikas ka Q-evangeelium (ka Logia-allikas, Logionideallikas) on Jeesuse sõnade ja ütete kogumik väljaspool Uut Testamenti. Sarnane Tooma evangeeliumiga. 

Q-allika või Q-evangeeliumi keskseks teemaks on Jeesuse õpetus, mitte surm ja ülestõusmine. Q-evangeeliumiga kaasaegsed apostel Pauluse tõesed kirjad ei aseta samuti ristilöömist ega ülestõusmist sündmustena keskmesse.

Nn kahe allika oletuse järgi pärineb Matteuse evangeelium kahest tekstist: 1) Markuse evangeeliumist, kust Matteus ja Luukas laenasid jutustused ning 2) Q-allikast, mis sisaldas peamiselt Jeesuse õpetust ja ütlusi (pole säilinud). Matteuse ja Luuka evangeeliumi kohatisi kattuvusi seletatakse sellega, et tegu oli allikaga, mis sisaldas peamiselt Jeesuse ütlusi ja õpetusi. Seda allikat tähistatakse tähega Q.

Q-allika looja oli Jeesus-liikumise rühmitus, kel näiteks Pauluse mõttekaaslastega esialgu ilmselt kokkupuudet ei olnud. Q-allikas sündis Iisraelis. Q-allika koostajad ei huvitu Jeesuse elukäigust ega omista Jeesusele ülevaid tiitleid. Jeesus on selles äärmuslik prohvet. Ta kuulutab jumalariigi peatset saabumist ja juhatab, kuidas neid sündmusi ootav kogukond elama peaks. Jeesus käsib neil armastada oma vaenlasi ja tagakiusajaid. Jeesuse järel käimine tähendab neile maailma ja kõigi selle ühiskondlike sidemete hülgamist. Samas on Jeesus tarkuseõpetaja. Jeesus õpetab tavatarkusele vastanduvat alternatiivtarkust, mis pöörab ümber tavatõekspidamised.

Näib, et Q-allika koostajate ideed hakkasid edasi levides hargnema eri suundades ja 66. m.a.j puhkenud sõja ajal kirjutati Q tekst ilmselt ümber.

Vaata ka
evangeelium

Kristlikud pühakirjad
Teoloogia
Regina Todorenko

Regina Petrovna Todorenko (ukraina Регіна Петрівна Тодоренко, vene Регина Петровна Тодоренко; sündinud 14. juunil 1990 Odessas) on ukraina laulja, näitleja ja saatejuht.

Biograafia 
Aastatel 2008–2013 oli ta ansambli Real O liige.

Aastast 2015 tegutseb ta sooloartistina.

Heart's Beating (2015)
Ты мне нужен (2015)
Мама (2016)

Välislingid
Regina Todorenko koduleht (vene keeles)

Ukraina lauljad
Sündinud 1990
Aleksei Juhhanov

Aleksei Juhhanov (vene keeles Алексей Сергеевич Юханов ) (vkj 14. märts 1913 Rjazani kubermangu Troitsa küla — 20. september 1944 Narva-Jõesuu) oli Nõukogude Liidu sõjaväelane, Teises maailmasõjas osaleja, Leningradi rinde 2. löögiarmee 131. laskurdiviisi 593. laskurpolgu rühma komandör, Nõukogude Liidu kangelane, leitnant.

Ta sündis talupoja perekonnas. Sai alghariduse, kolis Leningradi ja töötas tehases. 1941. aastal võeti Punaarmeesse. Osales Suures Isamaasõjas 1941. aasta septembrist. Võitles Leningradi rindel rahvamaakaitseväe pataljoni koosseisus. 1943. aastal lõpetas nooremleitnantide kursused, määrati laskurrühma komandöriks. Sai viiel korral haavata.

25. juulil 1944 ületas ta oma rühmaga Narva jõe Tõrvala juures ja sai jõe ületamise käigus haavata. Kui jõe keskel tema paat katki läks, ujus ta läänekaldale ilma paadita. Vaenlase kaitsekraavide ründamisel sai ta teist korda haavata. Sellele vaatamata jätkas ta ründamist, põhjustades vaenlasele suuri kaotusi. Pärast lahingut evakueeriti ta tagalasse.

Aleksei Juhhanov suri 20. septembril 1944 hospitalis haavadesse ja maeti Narva-Jõesuu kalmistule. 28. juulil 1944 oli ta esitatud vapruse eest Nõukogude Liidu kangelase aunimetusele. 

24. märtsil 1945 anti talle postuumselt Nõukogude Liidu kangelase aunimetus.

Tema auks on nimetatud tänav Narvas (Aleksei Juhhanovi tänav).

Viited 

Nõukogude Liidu sõjaväelased
Nõukogude Liidu kangelased
Narva-Jõesuu kalmistule maetud
Sündinud 1913
Surnud 1944
Rudolf Wagner

Rudolf Friedrich Johann Heinrich Wagner (30. juuli 1805 – 13. mai 1864) oli sakslasest füsioloog ja anatoom. 

Ta sündis Bayreuthis Saksamaal ning õppis meditsiini Erlangen-Nürnbergi Ülikoolis, aga lõpetas õppekava Würzburgis. Seal oli ta Johann Lukas Schönleini ja Karl Friedrich Heusingeri õpilane. Ta on ka munaraku kaasavastaja, kuid eelkõige on ta uurinud närve.

Wagneri aktiivsus kirjutaja ja töötajana oli tohutu ja ta haare oli lai. Tema mitmed reisid Vahemere, Aadria mere ja Põhjamere äärde andsid talle rikkalikku materjali, et uurida selgrootute anatoomiat ja füsioloogiat.

1846. aastal kirjutas ta ka füsioloogia käsiraamatu "Handwörterbuch der Physiologie", kuhu Tartu Ülikooli rektor ja füsioloogiaprofessor Alfred Wilhelm Volkmann kirjutas nägemist puudutava peatüki.

1860. aastal lakkas ta füsioloogiaga tegelemast ning hakkas õpetama zooloogiat, millega ta karjäär oli ka alguse saanud.

Saksamaa füsioloogid
Saksamaa anatoomid
Sündinud 1805
Surnud 1864
Othar Tšiladze

Othar Tšiladze (20. märts 1933 Signagi, Kahheetia, Gruusia – 1. oktoober 2009 Thbilisi, Gruusia) oli gruusia kirjanik. Ta mängis suurt rolli gruusia proosa taassünnis pärast Stalini surma. Tšiladze romaanides segunevad sumeri ja vanakreeka mütoloogia tänapäeva gruusia intellektuaalide eluga.

1956. aastal lõpetas ta Thbilisi Riikliku Ülikooli ajakirjandusteaduskonna. 

1950. aastatel ilmusid tema esimesed teosed, peamiselt luule. Samal ajal avaldas ta kirjanduskriitikat Gruusia kultuuriajakirjanduses, 1958–1964 töötas ta ajakirjas Tsiskari. Tuntuse saavutas Tšiladze rea pikkade õhustikuromaanidega, mille seas olid "Läks inimene mööda teed" (1972–1973), "Igaüks, kes mind leiab..." (1976), "Avelum" (1995) jt. 1991. aastast õpetas ta Thbilisi teatriinstituudis, 1997. aastast oli ajakirja Mnatobi peatoimetaja. Tšiladze avaldas ka mitu luulekogu ja näidendit. 1998. aastal esitati Tšiladze Nobeli kirjandusauhinna kandidaadiks.

2009. aasta oktoobris suri Othar Tšiladze pärast pikka haigust ning maeti Thbilisi Mtatsminda panteoni, kuhu sängitatakse Gruusia rahvuskangelasi, silmapaistvaid teadlasi, kunstnikke ja kirjanikke.

Othar Tšiladze vanem vend oli kirjanik Thamaz Tšiladze. Ka nende ema oli luuletaja.

Tunnustus
 1983 Šotha Rusthaveli preemia
 1993 Gruusia riiklik preemia panuse eest gruusia kirjandusse
 1997 Ilia Tšavtšavadze nimeline riiklik kunstilise tegevuse eest
 1997 Au orden
 2003 SABA kirjandusauhind
 Thbilisi linna aukodanik

Eesti keeles ilmunud teosed
 "Igaüks, kes mind leiab ..." (tõlkinud Merike Pau; Tallinn: Eesti Raamat, 1984)
 "Valguse aasta" (luulekogu; tõlkinud Juta Bedia ja Ain Kaalep; Tallinn: Eesti Raamat, 1986)
 "Raudne teater" (tõlkinud Merike Pau; Tallinn: Eesti Raamat, 1992)

Gruusia kirjanikud
Sündinud 1933
Surnud 2009
Tagahoovis (film)

"Tagahoovis" on 1956. aastal valminud Tallinna Kinostuudio mängufilm. Filmi stsenaarium põhineb Oskar Lutsu samanimelisel jutustusel.

Osatäitjad
Ita Ever – Tatjana
Katrin Välbe – Veika
Alfred Rebane – Kapral
Eino Baskin – Belski
Kaarel Karm – Pragi
Hugo Laur – Soin
Franz Malmsten – Trei
Aleksander Mägi – Sass
Evi Rauer – Maria
Meta Luts – Paula
Olev Eskola – Kärt
Eve Kivi – Roosi
Ervin Abel – hiromant Pastelli
Erich Jaansoo – Herbert
Olev Tinn – Murkin
Aino Talvi – Säinas
Lisl Lindau – Fenja
Aado Hõimre – Menusk
Ilmar Tammur – vend Brjaznikov
Johannes Rebane – vend Brjaznikov
Anna Tamm – Rääts
Arno Suurorg – Tibilkin
Inna Taarna – Truude preili
Laine Mesikäpp – Berta
Ants Jõgi – Kohv
Tiiu Olup – Milla
Õie Orav – Timka

Eesti filmid
1956. aasta filmid
Ühe katuse all

"Ühe katuse all" on 1962. aastal valminud Tallinna Kinostuudio mängufilm. Filmi stsenaarium põhineb Hans Leberechti jutustusel "Ühes majas".

Osatäitjad
Dzidra Ritenberga – Mari Põder
Rein Aren – Peeter Arro
Viiu Härm – Vaike
Ita Ever – Laine Arro
Olav Osolin – Priit Arro
Aino Breede-Seep – Seppel
Rudolf Nuude – Jaagup
Pauli Rinne – Reinhold
Jüri Järvet – Tõnis
Elsa Ratassepp – Triinu
Ines Aru – Helgi
Aleksander Niitoja – Märt
Helend Peep – Raid
Olga-Katarina Vare – Katrin Org
Arnold Sikkel – Vassar

Eesti filmid
1962. aasta filmid
Juunikuu päevad

"Juunikuu päevad" on 1957. aastal valminud Tallinna Kinostuudio mängufilm.

Osatäitjad
Andres Särev – Juhan Laurisoo
Paul Varandi – Feliks
Astrid Koik – Erika
Eva Klink – Maire
Paul Ruubel – Saarmann
Heinz Freiberg – Toomas
Ants Eskola – Valter
Rein Mikk – Peeter
Eha Kard – Rita
Konstantin Kald – Kipper
Rudolf Nuude – Prants
Aaro Pärn – Künnap
Voldemar Panso – Boby
Ita Ever – sekretär
Arvo Kruusement – Nils
Roman Baskin – Peeter lapsena

Eesti filmid
1957. aasta filmid
Veealused karid

"Veealused karid" on 1959. aastal valminud Tallinna Kinostuudio mängufilm. Filmi stsenaariumi aluseks on Aadu Hindi näidend "Kuhu lähed, seltsimees direktor?"

Osatäitjad
Aksel Orav – Tõnis Hoopkaup
Agnessa Peterson – Riina Hoopkaup
Lia Laats – Lidia Lauer
Ants Eskola – Harald Lauer
Arno Suurorg – Linkvist
Ott Raukas – Tiudur
Aleksander Mägi – Pime-Juhan
Valdo Truve – Priidu
Karl Ots – Peeter
Lisl Lindau – Eeva
Olev Tinn – Värdi
Voldemar Alev – Rajoonikomitee sekretär
Aado Hõimre – Mihkel
Katrin Välbe – Mihkli naine
Lembit Anton – Priidu
Ants Jõgi – Jakob
Paul Ruubel – Tooder

Eesti filmid
1959. aasta filmid
Günther Maleuda

Günther Maleuda (20. jaanuar 1931 Alt Beelitz (tänapäeval Drezdenko, Poola) – 18. juuli 2012 Bernau bei Berlin, Brandenburg) oli Saksa DV riigitegelane ja Saksa poliitik.

Günther Maleuda oli pärit töölisperekonnast. 1945–1947 elas ta Poola koosseisu läinud endisel Saksamaa alal ja töötas riigimõisas põllutöölisena. 1947. aastal saadeti nende perekond välja Saksamaale Nõukogude okupatsioonitsooni Tüüringisse. 1948–1952 õppis ta põllumajanduskoolides. 1950. aastal astus Günther Maleuda Saksamaa Demokraatlikku Talurahvaparteisse. 1952–1955 õppis ta Potsdamis Riigi- ja Õigusteaduste Akadeemias majandust. 1955–1967 oli ta Saksamaa Demokraatliku Talurahvapartei Potsdami ringkonna juhatuse aseesimees. 1965–1967 õppis ta Berliini Humboldti Ülikoolis aspirantuuris. 1967–1976 oli ta Potsdami ringkonna põllumajanduse ja toitlustusnõukogu aseesimees. 1976. aastal sai Maleuda Halle ringkonna Saksamaa Demokraatliku Talurahvapartei allorganisatsiooni esimeheks. Alates 1977. aastast oli ta Saksamaa Demokraatliku Talurahvapartei juhatuse liige ja 1982. aastast juhatuse sekretär. 1984. aastal sai ta Saksamaa Demokraatliku Talurahvapartei aseesimeheks. Alates 1981. aastast oli ta Rahvakoja (parlamendi) liige.

27. märtsist 1987 kuni 30. juunini 1990 oli Günther Maleuda Saksamaa Demokraatliku Talurahvapartei esimees. 13. novembrist 1989 kuni 5. aprillini 1990 oli ta Rahvakoja (parlamendi) juhataja.

Kui Saksamaa Demokraatliku Talurahvapartei otsustas ühineda Saksamaa Kristlik-Demokraatliku Liiduga, siis kritiseeris Günther Maleuda seda sammu ja astus 25. juunil 1990 partei juhatusest tagasi. Temast ei saanud Saksamaa Kristlik-Demokraatliku Liidu liiget.

1994–1998 oli Günther Maleuda Liidupäeva liige. Ta kandideeris Liidupäeva parteitu kandidaadina Demokraatliku Sotsialismi Partei nimekirjas.

Viited

Saksamaa poliitikud
Saksa DV Rahvakoja liikmed
Saksamaa Demokraatliku Talurahvapartei poliitikud
Sündinud 1931
Surnud 2012
Mensenkampff

Mensenkampff (vene keeles Мензенкампф) on Lippe krahvkonnast Lemgo linnast pärit baltisaksa aadlisuguvõsa.

Ajalugu
Mensenkampffide suguvõsa kohta on esimesi teateid aastast 1569, mil nimetatakse hansalinn Lemgo kodanikku Hermann Mensenkampi (u 1515−pärast 1586). Viimane oli ametilt rätsepmeister, seega kuulus perekond algselt käsitööliste seisuse hulka. Hermanni poeg Jodokus Mensenkampist (suri 1612) sai pärast ülikoolistuudiumi lõpetamist vaimulik. XVII sajandi alguseks oli perekond asunud elama Alam-Saksimaale Hamelnisse. Seal sündinud Justus Mensenkampff (1628−pärast 1693) omandas juristihariduse ja siirdus 1650. aastate paiku Kuramaale Tukumsisse; tema on perekonna Liivimaa haru esiisa. Saksamaale Hamelnisse jäänud liin kustus XVII sajandil.

26. detsembril 1725 tõsteti Justus von Mensenkampff (1675−1732) senati ukaasiga päriliku aadliku seisusesse. Tema pojapojad Gottlieb Johann Justus von Mensenkampff (1762−1835) ja Jakob Heinrich Justus von Mensenkampff (1779−1825) võeti maapäeval 17. juulil 1806. aastal Liivimaa rüütelkonna matriklisse. Suguvõsa Venemaa liinid kanti Harkovi (1834, 1869, 1876 ja 1879) ja Kiievi kubermangu (1874) aadliraamatusse.

Suguvõsa liikmeid
Justus Johann von Mensenkampff (1718−1773), kindralmajor, Novgorodi ülemkomandant
Gotthard Eduard von Mensenkampff (1799−1878), kindralleitnant
Karl Justus von Mensenkampff (1808−1878), Liivimaa maanõunik, mõisaomanik
Jakob (James) Moritz Justus von Mensenkampff (1834−1913), mõisaomanik
Adolph Wilhelm Ernst von Mensenkampff (1840−1887), Liivimaa maanõunik
Karl August von Mensenkampff (1870−1939), põllumees ja mõisnik
Ernst Eduard von Mensenkampff (1896−1945), ajakirjanik

Mensenkampffi suguvõsa vapp
Suguvõsa vapp võeti kasutusele 1774. aastal. Selle kilbil on kujutatud kolme tähte, mis tähistavad Johann Justus von Mensenkampffile (1718−1783) antud kindralmajori auastet.

Mensenkampffi suguvõsa mõisavaldused
Liivimaa eesti distrikt: 
Aidu (Aidenhof) (XVIII sajand ja XIX sajandi algus, rendivaldus), Holdre (Hollershof) (1904−1909), Kavastu (Kawast) (1872–u 1887), Koikküla (Adsel-Koikküll) (1859–XIX sajandi lõpp), Laanemetsa (Lannemetz) (1879–1891), Pahuvere (Willust) (1911−1919), Sauga (Sauck) (oli 1800, rendivaldus), Tarvastu (Schloß Tarwast) (1819−1820 pandi-, 1820−1919 pärusvaldus), Vana-Kariste (Alt-Karrishof) (oli 1811, rendivaldus), Väike-Tarvastu (Klein-Tarwast) (1819−1820, pandivaldus; liideti Tarvastuga)
Liivimaa läti distrikt:
Dīķeri (Puderküll) (1840−1920), Ķoņi (Königshof) (1818−1920), Košķele (Osthof) (1876−1920), Rencēni (Lubbert-Renzen) (1677–XVII sajandi lõpp)

Viited

Kirjandus
Genealogisches Handbuch der Baltischen Ritterschaften. Neue Folge. Bd IV. Hamburg: 2014. Lk 275-317.
Genealogisches Handbuch der livländischen Ritterschaft. Teil Livland. Bd I. Görlitz, 1929. Lk 383-389.

Aadlisuguvõsad
Liivimaa aadlisuguvõsad
Hiina Kommunistlik Partei

Hiina Kommunistlik Partei (HKP) on Hiina Rahvavabariiki juhtiv partei. HKP on ainuvalitsev partei Hiinas, legaalselt eksisteerib veel kaheksa parteid. Partei asutati 1921, peamised asutajad olid Chen Duxiu ja Li Dazhao. Partei kasvas kiiresti ja 1949. aastaks, pärast 10 aastat kestnud kodusõda, suutsid nad panna Guomindangi valitsuse ümber asuma Taiwanile. Sellega sai alguse ka Hiina Rahvavabariik. Hiina Kommunistlik Partei on peaaegu 90 miljoni liikmega praegu maailmas suuruselt teine valitsuspartei.

1979. aastal Deng Xiaobingi algatusel käivitatud majanduslike reformide poliitika (eraettevõtluse ja välisinvesteeringute julgustamine) on aidanud saavutada Hiina majandusel püsiva kiire kasvutempo, samas kui kriitikud vasakult on nimetanud seda poliitikat kapitalismi restaureerimiseks. Tänapäeva Hiinat on iseloomustatud kui riigikapitalistlikku majandust.

Hiina poliitika
Kommunistlikud parteid
Venemaa Keisririigi Valitsev Senat

Venemaa Keisririigi Valitsev Senat, aastatel 1726−1730 Kõrgem senat (vene keeles Правительствующий сенат) oli Venemaa keisririigi kõrgeim riigiorgan, mis allus Venemaa keisrile ja keiser ühtlasi valis ka senati liikmed.

Ajalugu
Senati asutas 2. märtsil (vkj 19. veebruaril) 1711 bojaaride duuma asemele Moskva tsaar Peeter Suur.

Alates 1802 oli senati ülesanne teha järelevalvet riigiasutuste üle. Aastast 1864 oli senat kõrgeim kassatsiooniinstitutsioon.

Senat saadeti laiali pärast 1917. aasta oktoobrirevolutsiooni.

Peaprokurör
Senati tööd juhtis peaprokurör, kes oli üks keisririigi mõjukamaid riigitegelasi. Aastatel 1802−1917 oli peaprokuröriks justiitsminister.

Senati liikmed

Asutamise ajal oli senatis üheksa liiget, alates 1712. aastast oli neid kümme. Edaspidi nende arv suurenes. Laialisaatmise ajal oli senatis 65 liiget.

Struktuur

Peeter I valitsusaeg
Peeter I valitsemisaja lõpuks koosnes senat kantseleist ja kontoritest. Need olid:
Heeroldmeistri kontor
Reketmeistrikontor
Pitsatikontor
Revisjonikontor (1722−1725)
Vanausuliste kontor (1724−1763)

Struktuur 1917. aastal
Senati koosseisu kuulusid järgmised departemangud:
I departemang
II departemang
Justiitsdepartemang
Heeroldidepartemang
Kassatsioonidepartemang (kriminaalasjad)
Kassatsioonidepartemang (tsiviilasjad)

Kirjandus
Amburger, Erik. Geschichte der Behördenorganisation Russlands von Peter dem Grossen bis 1917. − Studien zur Geschichte Osteuropas. Bd X. Leiden: E. J. Brill, 1966. Lk 71-76 .

Venemaa ajalugu
Venemaa Keisririigi valitsusasutused
Venemaa keisririigi poliitika
Venemaa keisririigi senat
Põlisaadel

Põlisaadli ehk vana aadli ehk vana-aadli alla arvati need aadlisuguvõsad, kelle esindajate kuulumist rüütliseisusse saab tõestada hiljemalt 14. sajandist. 

Vanas käsiraamatus "Gothaisches Taschenbuch" ja uues käsiraamatus "Genealogisches Handbuch des Adels" on need toodud rubriigis "Adlige (Freiherrliche, Gräfliche) Häuser A". Nüüd seda vahet tituleeritud suguvõsade puhul enam ei tehta, sest sellel puudub aadliõiguslik alus. 

Põlisaadli päritolu on suurelt osalt teadmata. Arvatavasti põlvneb see osalt Suure rahvasterändamise aegsetest pealikest ja õilisvabadest, enamalt jaolt aga vara- ja uuskeskaegsete ametite, põhiliselt krahviametite täitjatest. 

Aadlisuguvõsad konsolideerusid 11.–13. sajandil, esimesena Švaabimaal ja Alam-Lotringis. 11. sajandil suurenes aadlisuguvõsade arv hüppeliselt, eelkõige ministeriaalide arvel. Sellele järgnes isoleerumine ülejäänud elanikkonnast. Kindlapiiriline võimuterritoorium moodustus siis, kui rajati kodukirikud ja kodukloostrid ning ehitati kõrglinnused ja veelinnused, mis olid aadlivõimu nähtavateks väljendusteks. Alles sel ajal määrasid paljud aadlisuguvõsad kindlaks oma nime. Peale selle suurenes pärimiskorrast täpse kinnipidamise tähtsus. Aadlisuguvõsad avaldasid kuningale ja kirikule jõulist survet, et kord saadud ametid muutuksid päritavateks. Selle tagajärjel läks võim kohtadel aadlisuguvõsade kätte ja kuninga võim aina nõrgenes. Vastukäiguna hakkasid kuningad üha enam oma varade haldajateks panema ministeriaale. Algasid ka püüded luua territoriaalselt suletud maavaldusi. Osalt sai see teoks soode ja kõnnumaade raadamise tulemusel. Viljakaks muudetud maad läksid aadli omandisse (lääniks). 

Mõnedest põlisaadli suguvõsadest said vabahärra- või krahvisuguvõsad. Mõned nendest suguvõsadest olid nii uhked, et nad ei võtnud kunagi vastu vabahärra- ega krahviseisust, mida kompromiteeris sagedane tiitlite ostmine. Sellistesse suguvõsadesse kuulusid näiteks igivanast suguvõsast põlvnev Gans zu Putlitz (Edler Herr Gans zu Putlitz; selle suguvõsa vana tiitel säilis ka Saksa DV-s), Ritter Karl vom und zum Stein ja Otto von Bismarck, kes tõrkus krahvi ning hiljem vürsti- ja hertsogitiitli vastu (ta võttis tiitlid küll vastu, kuid hertsogitiitlit ei kandnud).

Aadel
Jiangxi–Fujiani Nõukogude Vabariik

Jiangxi–Fujiani Nõukogude Vabariik oli Hiina Nõukogude Vabariigi, 1931. aasta novembris Mao Zedongi poolt loodud rahvusvaheliselt tunnustamata riigi, suurim liiduvabariik. Jiangxi–Fujiani Nõukogude Vabariik oli Jiangxi ja Fujiani provintside aladel, seal asus ka Rujini linn, mis oli Hiina Nõukogude Vabariigi valitsuse kodulinn.

20. sajand Hiinas
Teine Ida-Turkestani vabariik

Teine Ida-Turkestani vabariik, tihti ka lihtsalt Ida-Turkestani vabariik (ITV), oli Nõukogude Liidu toetatud, lühikest aega eksisteerinud sotsialistlik rahvavabariik. ITR eksisteeris 1940. aastatel (12. november 1944 – 27. juuni 1946) Hiina Vabariigis Xinjiangis. Riik algas revolutsiooniga kolmes põhjapoolses regioonis (Ili, Tarbagatay ja Altay), millele järgnes Ili ülestõus. Ülejäänud Xinjiangi piirkonnad jäid Guomindangi kontrolli alla. ITV alad on nüüd Xinjiangi Uiguuri autonoomse piirkonna koosseisus Hiina Rahvavabariigi valitsemise all.

Vaata ka
 Ili rahvaarmee

20. sajand Hiinas
Aasia ajaloolised riigid
Hiina Teises maailmasõjas
Daugavgrīva kindlus

Daugavgrīva kindlus (saksa Neumünde Schanz, Festung Dünamünde, poola Twierdza Dynemunt, vene крепость Дюнамюнде, Усть-Двинск) oli 1624 rootslaste ehitatud kindlus Väina jõe suudmes endisaegses Daugavgrīvas (tänapäeval Riia osa). Kindlus asus 17. sajandil hävitatud Dünamünde ordulinnuse lähedal.

Vaata ka
Riia kindlus

Välislingid

Läti militaarehitised
Riia ajalugu
Läti varauusaeg
Daugavgrīva kihelkond
Unite the Armies. Save the Planet

Save the Planet - Unite the Armies on elukaitseteemaline liikumine, mille aluseks on Soome professorite Eero Paloheimo ja U. B. Lindströmi märgukiri ÜROle. Soome organisatsioon Vihreä Elämänsuojeluliitto on internetti üles pannud lehekülje unite-the-armies.org, kus kogutakse allkirju E. Paloheimo ja U. B. Lindströmi märgukirja ja elukaitseaate toetuseks.

Ajalugu 

 2014. aastal pöördusid  Eero Paloheimo ja U. B. Lindström ÜRO peasekretäri ja sekretariaadi poole märgukirjaga, milles sisaldus idee, et ülemaailmse ökoloogiise katastroofi ärahoidmisele saaks suunata maailma eri riikide sõjalisi struktuure. 
 Elukaitseline Soome organisatsioon Vihreä Elämänsuojeluliitto (The Green Association for the Protection of Life) algatas aastal 2015 professor Eero Paloheimo ja dotsent Leena Vilkka isikus liikumise Save the Planet. Unite-the-armies., millel on 2016. aastast oma koduleht, kus kogutakse ideele toetusallkirju kogu maailmast.
 2016. aasta algusest, kui alustati ökoarmee loomise üle arutelusid ja selle idee tutvustamist, on internetis üleval 9 keeles pöördumise tekst koos selgitustega ja igaüks võib anda sellele oma toetusallkirja. 2016. aasta oktoobriks on kogunenud üle ligemale 2000 allkirja 50 maalt, sh Eestist. Mittepoliitilise loomuga Soome Rohelise Elukaitseliidu algatatud liikumine on avatud teistele huvitatud liikumistele koostööks.

Põhiidee 

Märgukirjas esitatakse mõte, et praeguses pikaajalise kestusega, kuid pöördumatuks muutuda ähvardava ökoloogilise katastroofi olukorras tuleks ÜRO-l toetada ideed, et riigid annaksid teatava osa oma militaarstruktuuridele minevaist kulutustest ökoarmee loomiseks. See distsiplineeritud ja tehnoloogiavõimekas jõud tegeleks planeedi kõige suuremate katastroofikollete likvideerimisega ja säästliku eluviisi huvides uute loodusalade loomisega. Save the Planet - Unite the Armies on poliitikaväline liikumine, mis otsib võimalusi koostööks teiste huvitatud organisatsioonidega, et maakera eri paigus oleks võimalik vastava võrgustiku toel parandada maailma ökoloogilist seisundit.

Viited

Kirjandus 

Eero Paloheimo. "Tuleviku Euroopa. Veel sündimata sugupõlvede tee". Soome keelest tõlkinud ja toimetanud Kalle Kurg, kommenteerinud akadeemik Jüri Martin. Tallinn, Ilo 2004. ISBN 9985-57-537-7. (Syntymättömien sukupolvien Eurooppa. WSOY, 1996. ISBN 951-0-20480-3)

Välislingid 

 Vihreä Elämänsuojeluliitto - The Green Association for the Protection of Life 
Save the planet - Unite the Armies.  Give the armies a new, positive task: protect the environment. 
 Eero Paloheimo.  Arvamusi
 Eero Paloheimo. Kodulehekülg Kodulehekülg
 Kalle Kurg. "Ühisosa või hukk!" (Vestlus Eero Palohimoga militaarjõudude kasutamisest maailma ökoloogiliste probleemide leevendamiseks.) - Sirp nr. 40, 7. oktoober 2016, lk 4-6. 
 Allkirjastamise lehekülg  "Save the planet - Unite the Armies" internetiportaalis. 

Ökoloogia
Russell Peters

Russell Dominic Peters (sündinud 29. septembril 1970 Torontos) on India juurtega Kanada päritolu näitleja ja koomik. Ta teeb sageli nalja etniliste stereotüüpide üle.

Tunnustused
2008 Gemini auhind

Kanada koomikud
Kanada näitlejad
Sündinud 1970
Kaamellased

Kaamellased (Camelidae) on sõraliste seltsi mõhnjalaliste alamseltsi ainus retsentne sugukond. 

Retsentsed liigid jagunevad nii:
alamsugukond Camelinae
triibus Camelini
perekond Camelus (kaamel)
triibus Aucheninii ehk Lamini
perekond (või alamperekond) Lama (laama)
perekond (või alamperekond) Vicugna (vikunja) 

Väljasurnud ja retsentsed liigid jagunevad nii:
alamsugukond Aepycamelinae
perekond Delahomeryxliik Delahomeryx brownieraldi perekond: Altomeryxliik Altomeryx rakieraldi perekond Australocamelusliik Australocamelus orariuseraldi triibus: Camelinaperekond Auchenialiik Auchenia californicaalamsugukond Camelinaetriibus Cameliniperekond Camelusliik Camelus bactrianusliik Camelus dromedariusperekond Gigantocamelusliik Gigantocamelus spatulusperekond Megacamelusliik Megacamelus frickiliik Megacamelus merriamiperekond Megatylopusliik Megatylopus cochraniliik Megatylopus matthewiliik Megatylopus primaevusliik Paracamelus arenicolaperekond Procamelusliik: Procamelus coconinensis
liik: Procamelus grandis
liik: Procamelus leptocolon
liik: Procamelus leptognathus
liik: Procamelus minor
liik: Procamelus occidentalis
perekond: Titanotylopus
liik: Titanotylopus nebraskensis
eraldi perekond: Hesperocamelus
liik: Hesperocamelus stylodon
triibus: Lamini
perekond: Aepycamelus
liik: Aepycamelus alexandrae
liik: Aepycamelus bradyi

Välislingid
Sissekanne saidil bucknell.edu
Sissekanne saidil fossilworks.com

Sõralised
Mõhnjalalised

Mõhnjalalised (Tylopoda) on sõraliste alamselts, mille ainus retsentne sugukond on kaamellased. Mõhnjalalisi on peetud ka eraldi seltsiks.

Mõhnjalaliste sugukonnad jaotuvad nii:
sugukond†Homacodontidae (Altiaconodontidae, Bunomerycidae)
ülemsugukond †Anoplotherioidea
 sugukond †Anoplotheriidae
 sugukond †Cainotheriidae
 sugukond †Dacrytheriidae
 ülemsugukond Cameloidea
 sugukond †Oromerycidae
 sugukond Camelidae (kaamellased)
 ülemsugukond †Oreodontoidea/Xiphodontoidea/Merycoidodontoidea
 sugukond †Agriochoeridae
 sugukond †Merycoidodontidae
 sugukond †Xiphodontidae

Väljasurnud sugukondadena on kirjanduses välja toodud ka   
Amphimerycidae ja Poebrotheriidae.

Tunnused
Mõhnjalaliste eritunnuste seas on loote arengu eripärad. Amnioni, allantoisi ja rebukoti ehitus ja areng on tunduvalt teistsugused kui teistel sõralistel. Platsenta on difuusne, algelisem kui teistel sõralistel. 

Nende jäsemetel on kaks varvast, millel on nürid kõverad küünised. Sõrg puudub. Kõndides nad ei toetu varbaotstele nagu teised sõralised ja paljud muud imetajad, vaid kõigile varbalülidele. Talla moodustab pehme elastne sidekoeline  mõhn (või kaks mõhna), mille järgi mõhnjalalised on nime saanud.

Sõralised
Gostiņi

Gostiņi on Lätis asuva Pļaviņase linna osa; aastatel 1933–1956 oli see iseseisva linna staatuses.

Asulat on mainitud alates 18. sajandist. Aastal 1830 oli see alev, kus elasid põhiliselt juutidest kaupmehed ja käsitöölised. Alev kuulus Vitebski kubermangu ning paiknes Liivimaa ja Kuramaa kubermangu piiriala vahetus läheduses. 1920 läks alev Läti Vabariigi koosseisu. Alev sai 1933. aastal linnaks. Aastal 1956 iseseisev linn kaotati ja see läks Pļaviņase linna koosseisu.

Läti endised linnad
Zilaiskalns

Zilaiskalns on küla (lielciems) Lätis Valmiera piirkonnas. Zilaiskalns on Zilaiskalnsi valla keskus. 

Zilaiskalns asub merepinnast 70 meetri kõrgusel. Seal on raamatukogu. Külas on Zilaiskalnsi bussipeatus.

Asula asub 10 km kaugusel Valmiera raudteejaamast. Küla lähistel asub 126,6 meetri kõrgune (suhteline kõrgus 66,6 meetrit) Zilaiskalnsi mägi, mille järgi küla on oma nime saanud. Mägi on oma olemuselt voor, millel asub lätlaste muinasasula. On oletatud, et tegemist on Beverini linnusega, kus elas latgalite vanem Talibald. Paik on arheoloogilise mälestisena muinsuskaitse all. Seal asub ka endine liiva- ja kruusakarjäär, kuhu tänapäeval on rajatud krossirada.

Zilaiskalns tekkis XX sajandi keskel turbalõikajate asulana Mujāni küla aladele. Aastal 1961 sai asula alevi õigused. Aastal 1990 sai alevist taas küla. Enne aastat 2009 asus Zilaiskalns Valmiera rajooinis, aastail 2009–2021 kuulus küla Kocēni piirkonda.

Aastal 2009 oli asulas 874 elanikku. Aastal 2016 oli elanikke 729, aastail 2020 ja 2021 aga 757.

Viited

Valmiera piirkonna külad
Jaunmārupe

Jaunmārupe (varasema lätikeelse nimega Švarcenieki, Pavasari) on Lätis Mārupe piirkonnas (enne 2009 Riia rajoonis) Neriņa jõe kaldal asuv asula. Küla asub Riia kesklinnast 16 kilomeetri kaugusel ja merepinnast 10 meetri kõrgusel.

Ajalooliselt jäi asula Riia kreisi Sloka kihelkonda. Küla tekkis 1970. aastal, mil liideti endise Švarcenieki mõisa (Schwarzeckshof) kohale tekkinud asula ja «Mārupe» kolhoosi keskuseks olnud Mazcena küla. asula vanemas osas domineerivad korterelamud, uuemal ajal on sinna ehitatud ka individuaalelamuid.

Asulas asub muu hulgas looduspark, algkool, Mārupe muusika- ja kunstikool, raamatukogu, lasteaed, tenniseklassiga spordikool. Külas tegutsevad mitmed põllumajandusettevõtted, kus kasvatatakse kurke ja tomateid.

Läti külad
Ērgļi (Bauska piirkond)

Ērgļi (varasemad nimed Klicnere, Sarkanpaņemune) on asula Lätis Bauska piirkonnas Brunava vallas; ühtlasi selle valla halduskeskus. Enne 1. juulit 2009 kuulus vald Bauska rajooni. Asula asub Mēmele jõe vasakul kaldal merepinnast 25 meetri kõrgusel. Asulast 20 km kaugusel on Bauska linn.

Asula tekkis pärast Teist maailmasõda endise Brunava mõisa südame lähedale.

Asulas asub kooperatiivühistu "Brunavas dzeņi", Brunava raamatukogu, arstipunkt ja mitu kauplust.

Läti külad
Katlakalns (Ķekava piirkond)

Katlakalns on asula Lätis Vidzemes Ķekava piirkonnas Ķekava vallas. Enne 1. juulit 2009 kuulus asula Riia rajooni. Asulast 7 km kaugusel on Ķekava ja 12 km kaugusel Riia. Küla asub merepinnast 5 meetri kõrgusel.

Asulas on Katlakalnsi luteri kirik, algkool, kultuurimaja, kauplus, raamatukogu, lasteaed. Küla on tekkinud kolme vana küla - Pļavniekkalnsi, Ģipšustūrise ja Ziedonise, samuti ka uue individuaalelamute piirkonna Akmeņsala liitumisel. Ziedonis tekkis suvitusasulana männimetsa alla, seal asuvad kirik ja kalmistu, Pļavniekkalnsis asub vana Katlakalnsi vallamaja, selle aladele jäävad nii lasteaed kui ka raamatukogu. Ģipšustūris tekkis lubjavabriku töölisasulana vana kipsikarjääri juurde.

Viited

Läti külad
Ķekava piirkond
Ugāle

Ugāle on küla (lielciems) Lätis Kurzemes Ventspilsi piirkonnas Ugāle vallas; ühtlasi selle valla halduskeskus. Enne 1. juulit 2009 asus asula Ventspilsi rajoonis. Asula jääb Engure jõe vasakule kaldale. Asulast 38 km kaugusele jääb Ventspils.

Külas on keskkool, postkontor ja kultuurimaja. Seal asuvad nii õigeusu kirik, luteri kirik kui ka katoliku kirik. Sealne luteri kirik  on arhitektuurimälestisena riikliku kaitse all, riikliku kaitse all on ka sealne linnamägi, mis rajati XII sajandil Vanema ja Ventava muinasmaakondade piirile, ja kunstimälestistenasealse kiriku 19 kirikuliste pinki, kaks ahju, kantsel, altar, orel ja oreli noodivihik.

Asulat on esimest korda mainitud 1253. aasta dokumendis, kui Liivi ordu ja Kuramaa piiskopkond jaotasid Kuramaad. 

Tänapäevane asula jääb endisaegse Ugāle mõisa (saksa Ugahlen) alale. Nõukogude ajal oli küla kolhoosi  „Uzvara“ keskasulaks. Aastal 1984 rajati sinna drenaažitorusid tootev tehas, mis aga aastal 1996 suleti.

Külas on raamatukogu. Ugāle asub mälestusmärk aastal 1941 natside poolt hukatud Eduards Rasele. Ugāles asuvad Slimnīca, Pienotava ja Ugāle bussipeatused.

Üks Ugāle allee pärn (kõrgus 18 m), neli Zlēkasesse viiva tee ääres kasvavat pärna, kolm tamme ja saar, vaher (kõrgus 15, ümbermõõt 5.9 m) ja kiriku pargis kasvav pärn (kõrgus 18 m) on looduskaitse all. Kaitstakse ka viit mändi ja kaht lehist, mis kasvavad Ugāle linnamäel.

Aastal 2015 oli külas 1717 elanikku.

Viited 

Ventspilsi piirkonna külad
Dmõtro Gnatjuk

Dmõtro Gnatjuk (ukraina keeles Дмитро Михайлович Гнатюк, 28. märts 1925 – 29. aprill 2016, Kiiev) oli Ukraina ooperi- ja kammerlaulja (bariton), lavastaja ja pedagoog.

Ta oli alates 1945. aastast Tšernovitski oblasti muusika- ja draamateatri artist. 1951 lõpetas Kiievi Konservatooriumi laulukateedri ja 1975 Kiievi Teatrikunsti Instituudi muusikalavastuse kateedri.

Alates 1951. aastast oli ta Kiievi Ooperi- ja Balletiteatri solist, 1979–1980 direktor, 1980–1988 lavastaja, 1988–2011 kunstiline juht ja pealavastaja.. 

1985. aastast oli ta lisaks ka Kiievi Lastemuusikateatri lavastaja..
Ta esines ka kontsertlauljana, tema repertuaaris oli üle 200 klassikalise teose, rahvalaule ja romansse.

Ühiskondlik-poliitiline tegevus
 NLKP liige (1960–1990)
 NSV Liidu Ülemnõukogu saadik (1972–1984)
 Ukraina Raada liige (1998–2002)
 Ukraina Muusikaühingu esimees (1985–1990).

Aunimetused
 Ukraina NSV teeneline kunstnik (1958)
 NSV Liidu rahvakunstnik (1960)
 Lenini orden (1967, 1985)
 Rahvaste Sõpruse orden (1975)
 Tööpunalipu orden (1982)
 NSV Liidu riiklik preemia (1977) 
 Sotsialistliku töö kangelane (1985)
 Kiievi aukodanik (1997)
 Ukraina rahvakunstnik (1999)
 Ukraina kangelane (2005)
 Vürst Jaroslav Targa orden (2015).

Viited

Välislingid

Ukraina lauljad
Teatrilavastajad
Sündinud 1925
Surnud 2016