Miinipilduja

Miinipilduja (inglise keeles mortar, saksa keeles Granatwerfer) on jalaväe raske tulirelv. Erinevalt suurtükkidest puudub miinipildujal raua tagasilöögimehhanism ja lafett, mida asendab rauda maapinnal toetav tugiplaat, mille kaudu tagasilöögi tulistamise impulss kandub üle pinnasele. 

Miinipilduja võimaldab tulistada välja miine järsu tõusukaarega (ka peaaegu seniidis) ballistilisel trajektooril, maastiku kõrgendite või takistuste taga varjatult paiknevate sihtmärkide tabamiseks. Miinipilduja on tõhus kaudtulerelv ka lähedal asuvate sihtmärkide hävitamiseks.

Kirjeldus 

Miinipilduja koosneb tavaliselt sileda õõnsusega rauast, tugiplaadist, raua suuet toetavast harkjalast koos loodimis-, seademehhanismiga ja sihikust. Veetavatel miinipildujatel on transpordiks komplektis lisaks ühe rataspaariga alusvanker.

Miinipilduja eelisteks on käsitsemislihtsus, töökindlus ning suhteliselt väike kaal ja kompaktsus, mis tagab hea liikuvuse, samas aga märkimisväärse tulejõu. Miinipilduja laskekaugus on suhteliselt väike: näiteks 120 mm miinipildujatel ligikaudu 7 km ja 81/82 mm miinipildujatel 5 km. Miinipildujaga on võimalik tulistada lähidistantsidele alates paarisajast meetrist. Miini järsk lennujoon võimaldab tabada sihtmärke, mis asuvad varjatult takistuste, näiteks kõrgendike taga või kaevikutes, samuti tulistada ise otse varjendist.

81 mm või suurema kaliibriga miinipildujat teenindab tavaliselt jaoga võrdsustatud allüksus – miinipildujameeskond. Väiksemakaliibrilist (näiteks 50–60 mm) miinipildujat teenindab tavaliselt aga miinipildujagrupp või miinipilduja lahingupaar.

Liigitus 
Miinipildujaid liigitatakse järgmiselt: 
 kaliibrilt kerged, keskmised ja rasked,
 laadimispõhimõttelt eest- ja tagantlaetavad, 
 liikuvuse järgi kantavad, (haakes) veetavad ja liikurmiinipildujad.

Eestlaetavad miinipildujad on sileraudsed kaliibriga 50–120 mm. Tagantlaetavad miinipildujad on sageli vintraudsed kaliibriga 80–240 mm.

Laskemoon 

Miinipilduja laskemoonana kasutatakse tänapäeval põhiliselt kild-, fugass-, süüte-, suitsu- ja signaalmiine või muud tüüpi miine. Miini korpus on tavaliselt tilgakujuline, sabaosas ringjalt paiknevate stabilisaatorlabadega. Miini lennukaugus sõltub heitelaengu suurusest, mis kinnitub miini sabaosas stabilisaatori varrele. Miinipilduja miini suhteliselt pikk lennuaeg (olenevalt sihtmärgi kaugusest), 20–30 sekundit, võimaldab tulistada välja miine sellise tempoga, et õhus võib lennus olla korraga 6–9 miini.

Kasutamine 
Miinipildujad kuuluvad lähituletoetusrelvadena jalaväeüksuste relvastusse. Miinipildujaallüksusi rakendatakse tänapäeval üldjuhul maksimaalselt pataljoni taseme kaudtulerelvadena.

Eesti Kaitseväe relvastuses on põhiliselt järgmised miinipildujad:
81 mm miinipilduja B-455
81 mm miinipilduja M252
120 mm miinipilduja m/41B
120 mm miinipilduja 2B11

Ajalugu 
Miinipildujad võeti laialdaselt kasutusele esimeses maailmasõjas efektiivsete kaevikusõja lähituletoetusrelvadena.

Miinipildujate eelkäijateks olid mortiirid ja osaliselt ka jalaväe saatesuurtükid, mida kasutati laialdasemalt kuni teise maailmasõja lõpuni. Pärast teist maailmasõda on paljudes maades hakatud miinipildujaid nimetama eelkäijate järgi mortiirideks (mortar).

Eesti vanemas sõjandusterminoloogias on miinipildujat nimetatud ka pommiheitjaks ja granaadiheitjaks.

Teises maailmasõjas Punaarmees kasutusele võetud tuntud reaktiivmürskude tulistamise seadeldis BM14 (nn katjuuša) nimetati väljatöötamise ajal samuti kaardiväe miinipildujaks (võis olla projekti varjunimi), kuigi tegelikult ei ole sellel relval olnud traditsiooniliste miinipildujatega märkimisväärset seost. Erinevalt miinipilduja torujast rauast tulistati BM14 seadmetelt reaktiivmürsud välja suunavatelt siinidelt, mis paiknesid hulgi kahel korrusel üksteise kohal. Mürskude suure hajuvuse tõttu kasutati BM14 seadeldisi suurte pindade "töötlemiseks".

Suurtükiväerelvad
Jalaväerelvad