Moldaavia ANSV

Moldaavia Autonoomne Nõukogude Sotsialistlik Vabariik (lühendatult Moldaavia ANSV, rumeenia keeles Republica Autonomă Socialistă Sovietică Moldovenească) oli Nõukogude Liidu autonoomne liiduvabariik Ukraina NSV koosseisus. Moldaavia ANSV piirnes läänes Rumeeniaga ning idas Ukraina NSV koosseisu kuuluvate Vinnõtsja ja Odessa oblastiga. Tegemist oli moldovlaste jaoks loodud haldusalaga, mille üheks sihiks oli Moldaavia rahvuse ja kultuuri arendamine Dnestri vasakkaldal ja teine siht survestada Rumeeniat Nõukogude Liidule loovutama Bessaraabia.

Moldaavia ANSV moodustati Ukraina NSV Kesktäitevkomitee otsusega 12. oktoobril 1924 Odessa kubermangu ja Podoolia kubermangu aladest. MANSV eksisteeris kuni 1940. aasta augustini, mil Nõukogude Liit esitas Rumeeniale ultimaatumi Bessaraabia loovutada ja moodustas äsja okupeeritud aladel Moldaavia Nõukogude Sotsialistliku Vabariigi.

Ajalugu

Eellugu 
Esmased kirjalikud allikad, mis mainivad Dnestri jõe vasakkaldal (väljaspool Moldova vürstiriigi ajaloolisi piire ja tulevase Moldaavia ANSV) elavaid moldovlasi, on pärit 14. sajandist. Dnestri vasakkalda moldovlaste ajalugu kulges kuni 18. sajandi lõpuni Krimmi ja Osmanite riigi ülemvõimu all. Järk-järgult sattusid 18. sajandi lõpus tulevase MANSV alad Venemaa Keisririigi võimu alla. 1783. okupeeris Venemaa Krimmi, 1792. aastal vallutas Vene keisririik Vene-Türgi sõjas Osmanitelt Dnestri ja Dnepri vahelise ala ja 1812. aastal vallutas Venemaa Osmanitest sõltuvuses olevalt Moldova vürstiriigilt Pruti ja Dnestri vahel oleva piirkonna, mida hakati keisririigis kutsuma Bessaraabiaks. Vallutatud aladele kutsusid Vene võimud sisserändajaid, lubades neile vabastust pärisorjusest ja maksudest, mistõttu muutus Dnestri vasakkalda etniline koosseis ja 19. sajandi alguseks olid seal enamuses venelased ja ukrainlased. Samuti kolisid keisrivõimu kutse peale Dnestri vasakkaldale mitmed moldovlaste pered. Ka Bessaraabia kubermangu kolisid mitmed Venemaalt pärit olevad kolonistid ja moldovlaste osatähtsus kubermangus järk-järgult vähenes, kuigi säilis siiski napp enamus.

Bessaraabia jäi Vene keisririigi koosseisu kuni oktoobrirevolutsioonini. 1917. aasta detsembris kuulutas Moldova võimuorgan Sfatul Țării välja Moldova autonoomia. Järgmise aasta jaanuaris sisenesid Bessaraabiasse enamlased ja kukutasid Sfatul Țării, mille peale otsustasid Rumeenia väed piirkonda siseneda ja enamlased välja ajada. Võimule tagasi taastatud Sfatul Țării otsustas 13. jaanuaril välja kuulutada iseseisvuse ning juba sama aasta märtsis Rumeeniaga liituda. Dnestri vasakkalda moldovlased kogesid mitut võimuvahetust kaootilises Vene kodusõjas – kokku vahetus võim piirkonnas 12 korda. Kuigi ka vasakkaldal oli Rumeeniaga liituda soovinuid, kes pagesid kodusõja ajal Rumeeniasse ja tegid lobitööd Dnestri vasakkaldale tungimiseks, ei näidanud Rumeenia huvi regiooni vastu üles ja lõpuks jäid vasakkalda moldovlased Ukraina NSV koosseisu.

Nõukogude Venemaa ei tunnustanud Bessaraabia liitumist Rumeeniaga, väites, et isehakanud Sfatul Țării ei olnud valitud esindama piirkonna elanikke. Seetõttu valmistus Punaarmee 1919. aasta aprillis, kohe pärast Dnestrini jõudmist, vabastama Bessaraabiat. 28. aprillil võeti vastu otsus kuulutada välja Bessaraabias Nõukogude riik pärast paremkaldal esimese asula vallutamist. 1919. aasta mai alguses kuulutati ametlikult välja Bessaraabia Nõukogude Sotsialistlik Vabariik, Nõukogude Venemaa koosseisus. Bessaraabia valitsus rajati aga Odessas ja tegutses peamiselt Tiraspolis soomusrongis, et sissetungi korral saaks valitsus kiiresti taganeda. Tegelikkuses ei olnud Bessaraabia võimudel kontrolli kummalgi pool Dnestri jõge, kui välja arvata lühiajaline Benderi okupatsiooni 1919. aasta 27. mail. 1919. aasta pealetungil Bessaraabia NSV taganes Tiraspolist ning Bessaraabia valitsus saadeti laiali. Hoolimata Bessaraabia NSV piiratud tegevusest mängisid hilisema Moldaavia ANSV jaoks suurt rolli liiduvabariigis rajatud VK(b)P Bessaraabia oblasti komitee, mis korraldas vastupanuliikumist Rumeenia võimude vastu Bessaraabias ning kust tulid mitmed Moldaavia ANSV juhtkonna tulevased liikmed.

Moldaavia ANSV rajamine 
1921. aastaks oli Punaarmee kindlustanud Dnestri vasakkalda ning hoolimata kohatistest bandiidirünnakutest alustas armee katseid Bessaraabiat tagasi võtta. Rumeenia andmetel toimus 1921–1925 kokku 118 erinevat enamlaste rünnakut üle Dnestri ning kokku registreeriti üle 3000 terrorismirünnaku. Pärast Tatarbunari ülestõusu ebaõnnestumist 1924. aastal muutis Nõukogude Liit oma poliitikat ning keskendus Moldaavia loomisele oma riigi piires.

Moldaavia ANSV rajamise eest võitlesid Nõukogude Liidus kaks gruppi: Bessaraabia enamlased ja Rumeenia enamlased. Esimesed soovisid liita Nõukogude Liiduga vaid Bessaraabia, teine grupp soovis liita tulevase Moldaaviaga lõpuks kogu Rumeenia. 1921. aasta ülevenemaalisel Rumeenia ja Bessaraabia kommunistide konverentsil suutsid rumeenlased eesotsas Ion Dicescu-Dikiga moldaavlased välja tõrjuda ning Moskvas hakkasid domineerima rumeenia kommunistid, mistõttu Bessaraabia enamlased loobusid Moskvas poliitikast osalemast ja suundusid Dnestri vasakkaldale, et seal tööd teha kohalike moldovlastega.

Rumeenia kommunistide juhtimisel koostati 4. veebruaril 1924 memorandum, milles taotleti Moldaavia NSV rajamist sihiga eksportida revolutsioon Bessaraabiasse ja sealt edasi Rumeeniasse. Dik uskus, et Moldaavia saab platvormiks kogu Rumeenia ühendamisele, aga (Voronovici hinnangul) taotles ta Moldaavia nime Rumeenia NSV asemel, sest vasakkalda moldovlased identiteeditunne oli vaevu Moldovaga seotud, rääkimata Rumeeniast. Kuna memorandum taotles Ukraina NSV koosseisus olevaid alasid ning oli avaldatud samal aastal, mil Ukraina oli loovutanud Vene NFSV-le alasid idas, ei olnud UNSV juhtkond vaimustuses veel ühest Ukraina territooriumit nõudvast liikumisest. Dnestri vasakkaldal elasid nii moldovlased kui ka ukrainlased ja UNSV juhtkond muretses Moldaavia kaotamise pärast. Moskva ei soovinud Ukraina vastupanu tõusu, mistõttu jõuti kompromissile, et luuakse Moldaavia ANSV Ukraina NSV koosseisus.

Pärast Harkivi-Moskva läbirääkimisi asuti Moldaavia ANSV loomiseks valmistuma. 6. märtsil 1924 rajati Ukraina Kommunistliku Partei Moldaavia osakond, sama aasta 1. maist hakati välja andma Moldaavia osakonna partei ajalehte Plugarul Roşu. 18. aprillil lükati Moldaavia ANSV rajamine edasi, et kõigepealt korraldada regioonis rahvaloendus, et piirkonna piire määratleda. Ukraina rahvaloendus leidis 170 451 moldovlast, samas kui moldovlase Grigori Kotovski samal ajal läbi viidud rahvaloendus avastas 283 398 moldovlast. Selle peale leidsid Ukraina võimud, et moldovlasi on liiga vähe autonoomse vabariigi loomiseks ja otsustati vabariigi loomine tühistada. Seepeale sekkus otsustavalt Moskva, esitades 29. juulil Ukraina võimudele nõude luua Moldaavia haldusüksus.

12. oktoobril 1924 kuulutati ametlikult välja Moldaavia Autonoomne Nõukogude Sotsialistlik Vabariik. Ukraina NSV Kesktäitevkomitee esimees Vlas Tšubar kuulutas päev varem, et rajatavas Moldaavias hakkavad moldovlased moodustama 58% rahvastikust. 1926. aasta rahvaloendusel selgus aga, et tegelikkuses moodustasid moldovlased vaid 30,1% rahvastikust, samuti oli 85 000 moldovlast jäänud väljapoole Moldaavia piire. Moldaavia ANSV moodustati Odessa kubermangu Balta ja Odessa ringkonna ning Podoolia kubermangu Tultšini ringkonna aladest, kuid ANSV piiriks läänes ja edelas deklareeriti Pruti ja Doonau jõgi. Nii loeti tollal Rumeeniale kuulunud Bessaraabia formaalselt Moldaavia ANSV koosseisu. Dnestri vasakkalda, st NSV Liidu koosseisu kuulunud ala moodustas 7516 km².

Moldoviseerimine 
Uues autonoomses liiduvabariigis hakati rakendama Nõukogude Liidu piires levinud korenizatsija ehk põlismaistamise poliitikat, rakendades Moldaaviat samal ajal rindealana Rumeenia vastu. Tavaliselt loetakse moldoviseerimise perioodiks aastaid 1924–1932. Põlismaistamisele eelnenud esimeseks küsimuseks sai, kuidas kohalikke moldovlaste kultuuri arendada – kas neist kujundada rumeenlased (nagu soovisid seda Rumeenia enamlased) või unikaalne moldovlaste rahvus (nagu soovisid seda Bessaraabia enamlased). Otsustavaks sai selle otsuse tegemisel Ukraina juhtkond, kes eelistas Bessaraabia moldoviseerijad, sest nemad olid juba kohapeal ning Ukraina võimule tuttav, neil puudus otsekontakt Moskvaga, mis Ukraina võimu kohapeal nõrgestaks, ning moldoviseerijad ei planeerinud rahvusvähemusi assimileerima hakata.

Seetõttu andsid Ukraina võimud kõnedes enne ANSV rajamist selge toe moldoviseerijatele. Moldaavia ANSV etteotsa said Bessaraabia enamlased, kellest olulisemad olid Grigori Borissov, Abram Grinştein ja Iosif Badejev. Nad väitsid moldovlased olevat rumeenlastest eraldi rahvas ning sihtisid Nõukogude Liiduga ühendada peamiselt Bessaraabiat. Moldaavia keele mõttes puudus aga täielik üksmeel ka Moldaavia juhtkonnal. Borissov väitis, et ressursside säästmise jaoks võiks moldaavia keel üle võtta rumeenia keeleuuendused, samas kui Badejev ja Grinstein rõhutasid moldaavia keele erilisust ja omapära. Ukrainlased otsustasid toetada Badejevi ning Grinsteini argumente. Olles juba kõrvale lükanud rumeenia enamlased, eelistas Ukraina juhtkond jätkuvalt moldoviseerijaid ning 1926. aastaks tõrjuti Nõukogude keskvalitsusele toetunud rumeenia enamlased Moldaavias täielikult võimult. Olles niimoodi valinud välja juhtkonna, mida toetada suutis Ukraina 20. aastatel säilitada väga suure sõnaõiguse Moldaavia ANSV otsustusprotsessides.

Kui Moldaavia ANSV esimesel aastal läks suur osa fookusest välispoliitikasse ja Bessaraabiale, siis 1925. aasta novembris tunnistas Badejev selle veaks olema ning sellest ajast keskendus MANSV juhtkond liiduvabariigi sisemistele probleemidele. Keskenduti põlismaistamise rakendamisele, mis tähendas moldaavia keele ja grammatika väljaarendamist, moldaavia keele õpetamist koolides, moldovlaste integreerimist kommunistlikusse parteisse, marksistliku tõe levitamist ning moldovlaste riigiasutustesse toomist. Eriti palju pani Moldaavia juhtkonna fookuse moldova keele rajamisele ja standardiseerimisele 1920. aastate teises pooles. Kuigi Nõukogude võimud olid ametlikult juba 1920. aastast üritanud rajada (esimesed kaks aastat) moldaavia keeles õpetavaid koole, ei suutnud koolid üksi moldaavia keelt välja arendada, sest puudusid kohalikku keelt oskavad õpetajad. Moldovlastest õpetajaid oli vähe ning enamik neist oli madala haridusega, samuti oli motivatsioon moldova keeles õppida väike. Kuna Moldaavia oli ametlikult Ukraina NSV osa, pidid uued võimud lisaks moldoviseerimisele regioonis täide viima ka ukrainastamist.

26. novembril, vähem kui kaks kuud pärast ANSV rajamist laiendati haldusala piire. Balta piirkond koos Balta linnaga lisati Moldaavia ANSV külge ning peamiselt vene- ja ukrainakeelsest Balta linnast tehti piirkonna ametlik pealinn. Baltas ei elanud sisuliselt üldse moldovlasi ning Nõukogude ametlik põhjendus regiooni liitmisel oli majanduslik, väites et Moldaavia majandus vajab tuge. Baltas oli sedavõrd vähe moldovlasi (369 moldovlast, 1.6% elanikkonnast), et kohalikud võimud plaanisid regioonis 1927. aastal täide viia vaid ukrainastamist. Seetõttu väljendasid 1920. aastate teisel poolel mitmed juhtivad moldovlased Moldaavia Nõukogude kongressidel pahameelt, et Baltast tehti pealinn, ning Baltat pakuti Ukrainale edutult tagasi. Samuti ei olnud kohalikud väga entusiastlikud uue Moldaavia ANSV rajamisest ja laienemisest ning rahvusvähemused olid kohati lausa muudatustele vaenulikud. Moldaavia juhtkonna surve tulemusel otsustati lõpuks siiski 1929. aastal teha Moldaavia pealinnaks Tiraspoli.

Põlismaistamise sihiks sai veel moldovlaste juhtkonda toomine ja moldaavia keele õpetamine. 1926. aastal otsustas MANSV Sovarkom, et 1. jaanuarist 1927 peavad kõik riigiasutuste töötajad (aladel, kus enamuskeeleks polnud ukraina keel) töötama vaid moldaavia keeles. Samuti korraldati sisuliselt kõigides olulisemates asutustes keelekursusi ning loodi moldoviseerimisbrigaadid, kes pidid abistama kohalikke asutusi moldaavia keele ülevõtmisel. Hoolimata pingutustest ei võtnud moldoviseerimine vedu – töötajad ei ilmunud tihti keelekursustele kohale ning ülemused eelistasid tihti tööle võtta paremini haritud venelasi ja ukrainlasi piiratud haridusega moldovlastele. Tegelikkuses aja jooksul moldovlaste arv riigiinstitutsioonides isegi langes. Moldoviseerimine oli edukam haridus- ja kultuuriasutustes, ajalehtedes ning kommunistlikus parteis. Moldovlaste arv MANSV parteis kasvas 6% (1925. aastal) 25% (1930. aastal). Kuid 30. aastatel moldoviseerimise edu katkes: irooniliselt süüditati just haridusasutusi ning Moldaavia Teaduskomiteed ebaedus riigiasutuste keele-eelistuse muutmisel ning kohalikust juhtkonnast tagandati moldoviseerimine eestvedajad. Samuti vähendas Suur terror moldovlaste osakaalu parteis.

Latiniseerimine 
1932–1933 muudeti Stalini juhtimisel korenizatsija poliitikat ning kuigi ametlikult poliitika jätkus, loetakse seda ajalookirjanduses sisulise põlismaistamise lõpuks. Moldaavia jaoks tähendas see poliitilise juhtkonna vahetumist ja kultuuri ümbersuunamist moldoviseerimiselt niinimetatud latiniseerimisele, mil moldaavia keel viidi üle ladina tähestikule, loobuti äsja loodud moldaavia keele grammatika kasutamisest, keeleloomes eelistati rumeenia keelega sarnaseid konstrukte ning keelt õpetades kasutati näidetena rumeenia teoseid. Vana juhtkond ei olnud otseselt olnud latiniseerimise vastu, samuti oli juba 1929. aastal loodud komisjon, mis uuris moldaavia keele üleviimist ladina baasile, kuid lisaks keelele muutus ka poliitika Moldovas. Uuel poliitika põhjustena on esitatud mitmeid põhjuseid, aga mitmed ajaloolased on pidanud reaalseks Moskva soovi hoida Moldaavia ANSV areng sarnane Bessaraabia omaga (kus Rumeenia tutvustas oma traditsioone), et regiooni ühendamisel saaks rääkida samast rahvast. Latiniseerimine kestis Moldaavias perioodil 1932–1938.

Kriitika MTK vastu muutus intensiivsemaks 1930. aasta veebruaris, mil Ukraina NSV Kesktäitevkomitee märkis rahvusluse tõusu Moldaavias ning parempoolsete kliki tõusu kohalikul võimutasandil. Esimene avalik MTK hukkamõist tuli juba sama aasta septembris, mil väideti moldaavia keeleloome olevat rahvakauge ja poolik. 1931. aastal lahkus Chior MTK eestotsast Moskvasse ning MTK eesotsa sattus tema asemel Ivan Ocinschi, kes asus oma eelkäija tööd avalikult kritiseerima. Osad MTK osakonnad suleti, teised pidid oma tegevust piirama.

2. veebruaril 1932 lubas kohalik partei aasta lõpuks moldaavia keele ladina baasile üle viia, Ocinschi hilisemal väitel Stalini isiklikul nõudmisel. Loodi latiniseerimiskomitee, mis saatis "kultuurisõdurid" ja "latiniseerijad" külast külla uut tähestikku õpetama. Sarnaselt moldoviseerimise algusega oli uuel juhtkonnal probleeme järsu muudatuse sisseviimisega. Ladina tähestikuga kirjutusmasinaid oli saada vähe, rahast oli puudu nende tellimiseks ning muudatuste sisseviimiseks ning latiniseerijaid saatis külades piiratud edu, sest kohalike huvi oli kesine ning osalejate arv väike. Uue tähestiku äraõppimise asemel hakkasid paljud kohalikud aina rohekm ajama ametlikku paberimajandust vene või ukraina keeles.

Lisaks keelemuutustele läks 1930. aastatel keerulisemaks ka kohalike elanike elu. Golodomor põhjustas suure näljahäda ka Moldaavias, eriti maal, mistõttu 1931. aasta sügisest põgenesid paljud moldovlased üle Dnestri Rumeeniasse. Kokku põgenes Rumeeniasse kohalike ajalehtede väitel üle 20 000 elaniku ning Rumeenia ajalehed nimetasid toimunut "Nõukogude genotsiidiks." Samuti põhjustas inimohvreid 1930. aastate esimeses poole sundkollektiviseerimine, mistõttu jäid paljud moldaavlased vaesemaks.

Moldaavia etteotsa tõusid latiniseerimise perioodil niinimetatud rumeenistajad. sealhulgas sai Moldaavia juhtkonda taas Grigori Borissov (hüüdnimega "Starõi"), kes 1928. aastal oli Badejeviga konflikti sattumise tõttu eemale tõrjutud. Hoolimata sellest ei tõusnud sel perioodil kordagi küsimus, kas Moldaavia peaks loobuma moldaavia keelest ning kultuuri arendamisest. Moldovlasi peeti edaspidigi omaette rahvaks. Samuti ei muudetud sisuliselt Moldaavias kehtestatud sihte partei moldoviseerida ning kultuuri arendada. Kuigi rumeenia kultuurist võis laenata autoreid, tegid seda väga vähesed kultuuritegelased ning kohalikud poliitikud.

Kirillitsa teine tulek 
1936–1937 alanud suur terror puudutas eriti karmilt ääremaid, sealhulgas ka Moldaavia juhtkonda. Suurpuhastused hakkasid Moldaavias kohalike võimude initsiatiivil juba enne käsu saabumist Moskvast 1937. aasta augustis. Ohvriks langesid nii rumeenia kui ka Bessaraabia poliitiline juhtkond kogu Nõukogude Liidus ning suurem osa Moldaavia ANSV poliitilisest ja kultuursest juhtkonnast. Kohtu alla läksid nii kunstnikud, ajakirjanikud, teadlased kui ka poliitikud, keda süüdistati kodanlikus natsionalismis ning Rumeenia jaoks spioneerimises. 1937. aasta sügise lõpuks oli üheksast Ukraina Kommunistliku Partei Moldaavia osakonna etteotsa valitud liikmest vaid üks veel positsioonil alles. Moldaavia ANSV terroriohvrite arv on teadmata, aga stalinistlike repressioonide tõttu hukkus vähemalt 5500 inimest, kuid üleüldiste repressioonide ohvrite arvu hinnataks 30. ja 40. aastate jooksul ulatuma vähemalt 75 000 elanikuni.

1938. aasta veebruaris otsustati taas minna üle kirillitsale ning lõplik otsus tähestiku vahetamisel tehti 19. mail 1938. Latiniseerimine kuulutati Rumeenia kodanlaste tööks, mis tegi moldaavia keele kohalikele moldovlastele täiesti arusaamatuks, ning asuti "puhastama" moldaavia keelt rumeenia mõjudest. Kirillitsale ülemineku puhul on tegemist tõenäoliselt Nõukogude Liidu keelepoliitika uue suunaga, mille jooksul viidi 30. aastatel mitmed keeled kirillitsasse, kuigi Moldaavias olid kirillitsa tähestikul kahtlemata olemas ka toetajad, kes muutust tervitasid.

Puhastusejärgse Moldaavia ANSV viimasel kahel aastal võttis uus juhtkond muudatusi ette väga ettevaatlikult. Laias plaanis jätkas Moldaavia juhtkond kohaliku moldaavia kultuuri väljaarendamist, laveerides uue moldaavia kultuuri väljaarendamise ja rumeenia mõjude aktsepteerimise vahel, vältides samas mõlemat äärmust. Laias plaanis ei muutunud ka Moldaavia ANSV piirid, kuigi 1939. aasta detsembris liideti MANSV külge veel Holma küla, mis suurendas MANSV pindala 47,3 ruutkilomeetri võrra. Pärast Molotovi-Ribbentropi pakti sõlmimist algas Moldaavia ANSV-s varjatud ettevalmistamine Bessaraabia ühendamiseks ning juba 1940. aasta veebruarist on säilinud dokumente kavatsusest eraldada Moldaavia Ukraina NSV küljest.

Moldaavia NSV loomine 
26. juunil 1940 esitas Nõukogude Liit Rumeeniale ultimaatumi, nõudes Rumeenialt Bessaraabiat ning Põhja-Bukoviinat 24 tunni jooksul. Bessaraabia liidendamist nõuti alusel, et piirkonnas moodustavad enamuse ukrainlased, samas kui Bukoviinat nõuti "kompensatsiooniks Bessaraabia illegaalse okupeerimise eest". Seega moldaavia rahvuse ühendamisest ultimaatumis juttu ei olnud. 28. juunil nõustus Rumeenia kuningas Carol II Nõukogude Liidu tingimustega. Lisaks nõutud aladele okupeeris Nõukogude Liit veel Hertsa, kuna piiride märkimisel kasutatud jäme punane pliiats jättis piiril mitu kilomeetrit vaidlusaluseks, Nõukogude väed kasutasid segadust ära võimalikult laia ala okupeerimiseks.

Rumeenia vägede lahkumine Bessaraabiast meenutas pigem taandumist rindel kui süsteemset lahkumist. Lahkuvad Rumeenia sõjaväelased tegid enne taandumist elu võimalikult keeruliseks kohalikele Nõukogude võimu toetajatele ning etnilistele juutidele. Pärast Punaarmee saabumist algasid Bessaraabas Nõukogude repressioonid. Kohapeale jäänud Rumeenia sõjaväelased, endised Sfatul Țării liikmed aga ka tavalised moldovlased langesid repressioonide ohvriks. Eri hinnangutel võib rääkida kuni 90 000 represseeritust.

Okupeeritud Bukoviina jäi Ukraina NSV koosseisu, samas kui Bessaraabia jagati Ukraina ja Moldaavia alade vahel ära. Bessaraabia põhja- ja lõunapoolsed osad liideti Ukrainaga. Moldaavia ANSV Rahvakomissaride Nõukogu palus 10. juulil liita Moldaavia ANSV-ga Bessaraabia keskosa ning moodustada ühendatud Moldaavia Nõukogude Sotsialistlik Vabariik. Nõukogude Liidu Rahvakomissaride Nõukogu kiitis palve heaks ning 2. augustil 1940 likvideeriti Moldaavia Autonoomne Nõukogude Sotsialistlik Vabariik, jagades autonoomse liiduvabariigi kaheks: idaosa ning suurem osa autonoomsest vabariigist liideti taas Ukraina NSV koosseisu Odessa oblasti külge, samas kui läänepoolne Dnestri jõega piirnev osa liideti samal päeval Nõukogude liiduvabariigiks kuulutatud Moldaavia Nõukogude Sotsialistliku Vabariigi koosseisu.

Kultuur 
Kuna Moldaavia ANSV-s tulid võimule moldovistid, kes eelistasid rõhutada unikaalse moldaavia kultuuri omapärasid, tekkis Nõukogude Moldaavia võimudel võimalus selle kultuuri põhitõed rajada. Moldovlastele viidati kui omaette rahvale, kes olid maailma ajaloos väga vähe tähelepanu saanud, kelle kultuur oli siiani välja arendamata, keel talupoeglik (puudusid näiteks poliitilised väljendid), grammatika ühildamata ning Moldova ajalooline kultuur läbi tema ajaloo alla surutud rumeenlaste ning Vene tsaarivõimu poolt. Moldovlasi tutvustati kui ühte rahvast, kes elab mõlemal pool Dnestri kaldaid. Kui vasakkalda moldovlastel tekkis Nõukogude võimu all võimalus oma kultuuri üles ehitada, siis paremkalda moldovlased väideti jätkuvalt olevat Rumeenia rõhumise all, kus nende kultuuri alla surutakse ning rumeenistada proovitakse. Kohe algusest peale kuulutati Moldaavia ANSV sihiks taastada Nõukogude võim Bessaraabias. Siiski ei eitanud Moldaavia eliit moldova rahva lähedust Rumeeniaga. Vladimir Dembo kirjeldas näiteks moldovlaste vahe olevat klassis: moldovlased on peamiselt talupojad, samas kui rumeenlased on suures osas domineeriv aadlikiht.

1926. aasta detsembris rajati Moldaavia Teaduskomitee (MTK), mille sihiks määrati uurida Moldaavia rahva ja piirkonna kultuuri ning avastuste jagamine maailmaga. Teaduskomitee sai eelkäijaks Moldaavia Nõukogude Sotsialistliku Vabariigi Teaduste Akadeemiale ja mängis esialgu suurt rolli moldaavia keele ja kultuuri väljaarendamisel. 1928. aastal rajati Moldaavia kirjanike liit Octombrie ('oktoober'), mis pidi "tootma" hakkama moldaaviakeelseid kirjandusteoseid. Samuti oli Plugarul Roşu (1930. aastast uue nimega Moldova Socialistă ('sotsialistlik Moldova')) tiraaž 8000 eksemplari. Asutati eraldi moldovlaste jaoks raamatukogusid ning toimusid massilised poliitkirjanduse kooslugemised. 1933. aastal avati Moldaavia Riiklik Teater. 

Moldaavia ANSV põlismaistamise üks fookusi oli ka naiste harimine ning avalikku ellu toomine. 1926. aasta rahvaloenduse järgi oli 61% naistest kirjaoskamatud, eriti hull oli olukord etniliselt moldova naiste seas, kus lugeda oskas vaid 10%. See tegi võimudele keeruliseks marksismi võidukäiku kohalikele selgitada, mis andis tunda, kui just naised kollektiviseerimise vastu võitlesid. Ka oli väike naiste osakaal parteis – 1925. aastal oli neid MANSV parteis 8%, esimese viisaastaku lõpuks 1931. aastal 13%, aga 1937. aastaks pärast puhastusi oli naiste protsent langenud alla 1925. aasta oma. Enamik silmapaistvaid naisi MANSV-s saavutas oma edu juhtkonnas olevate abikaasade toel.

Moldaavia keele loomine 
Esmane moldova keele grammatika rajas esimene Moldaavia ANSV hariduskomissar Gabriel Buciușcanu 1925. aastal, kuid tegemist oli sisuliselt sama grammatikaga, mis oli kasutusel Rumeenia keeles, välja arvatud fakt, et moldova keel kasutas edasi ajaloolist kirillitsa tähestikku. Seetõttu korjati Buciușcanu variant kiiresti käibelt. Vene keeleteadlane Maksim Sergijevski tegi Moldaavia ANSV eri piirkondadesse kokku neli retke ja märkis üles kaks erinevat murret. Vasakkaldal räägiti nii Moldovale omast bessaraabia dialekti kui ka ainult vasakkaldale omast Transnistria dialekti. Järgmine hariduskomissar Pavel Chior leidis moldaavia keele arendamisel asjalikum olevat eelistada bessaraabia murret, sest sellega oleks suurem ühisosa mõlema kalda moldovlastel. 

Leonid Madan hakkas koostama moldaavia keele grammatikat 1920. aastate alguses moldovlastele juba enne Nõukogude otsust, et moldovlasi käsitletakse rumeenlastest erineva rahvana. 1924. aastal valmis Madani moldaavia keele mustand. 1926. aasta juulis ja augustis kutsuti moldaavia keele õpetajad Baltasse suvekursustele, kus neid hariti moldaavia ja rumeenia keelte erinevuses. Sama aasta novembris korraldas Moldaavia ANSV Hariduse Rahvakomissariaat avaliku arutelu Plugarul Roşu lehekülgedel, kuidas veel moldaavia grammatikat parandada. Debati ning MTK täienduste baasil rajati uus versioon grammatikast, mis sai 1927. aastal Baltal järjekordsel suvekursusel palju tähelepanu. Kursuse lõpuks otsustas Moldaavia Teaduskomitee avaldada ametlikud juhised, milline peaks moldaavia keele grammatika olema. Madani täielik "Moldaavia grammatika" ilmus 1929. aastal Tiraspolis. Tegemist on kogu Moldova ajaloo kõige radikaalsema katsega luua oma keelt. Peamiselt baseerus grammatika Bessaraabia ja vasakkalda kohalikel murretel. Madan väitis moldaavia keele olevat tekkinud ladina ja daakia keele segunemisel, kuid oma mõju on keelele jätnud mitmed rahvad, sealhulgas avaarid, tatarlased, poolakad ning venelased. Madan vähendas võimalikult palju nii rumeenia kui ka vene keele mõju moldaavia keeles ja kuulutas välja uue moldaavia keele vabaks võõrkeelte rõhumise alt. 

Lisaks grammatikale toimus 1920. aastatel keele kategoriseerimine ja laiendamine. Madan andis välja vanasõnade ja rahvalaulude kogumiku. 1929–1930 rajas MTK lingustika osakond üle 7500 uudissõna ajaloo, bioloogia, keemia, poliitika ja geograafia kirjeldamiseks. Kuigi palju oli laensõnu vene keelest, olid need kohalikele talupoegadele üldjuhul tuntud sõnad ja tihtipeale tuttavamad, kui olid rumeenia laenud prantsuse keelest. 

Latiniseerimise ajajärgul tõmmati tagasi 1920. aastate saavutused. Madani grammatika korjati käibelt ning tema nimi sai regioonis madanismina tuntuks tehiskultuuri rajamise all. Samuti süüdistati Madani moldaavia keelele kasulike vene-ukraina mõjude piiramisel. Siiani rumanofiiliaga seotud olnud ladina tähestik sai 1932. aastal ametlikuks tähestikus, samuti laenati rumeenia keelest uudissõnu. Moldaavia keele põhi liikus Bessaraabia kohalikult murdelt ära kogu Moldova piirkonna murdele. 30. aastate moldaavia keelt eristas rumeenia keelest väga vähe peale erineva ametliku nime. 1932. aasta Madani "Moldaavia keele grammatika" on sisuliselt rumeenia keel, kust olid eemaldatud kõik 20. aastate keeleuuendused. Lisaks Leninile ja Stalinile võis raamatust leida ka rumeenia kirjanike teoseid, mis tol perioodil muutus tavaliseks. 

1938. aastal uuesti kirillitsasse viidud moldaavia keeles puudusid 1920. aastate omalooming ja keelearendus. Kuid sarnaselt eelmiste suunamuudatustega tegi uus juhtkond moldaavia keeles uuele tähestikule üleviimisel järjekordse suurpuhastuse: otsiti välja moldaavia keelt "solkinud" sõnad ja asuti neid riigistruktuuridest välja juurima. 1938. aasta moldaavia keele peamiseks väljaarendajaks kujunes I. D. Cioban, kes mõistis hukka "kohaliku talupojakeele" moldaavia keele standardiks tegemisel ning juhtis uue moldaavia grammatika väljaarendamist, mis oli sisuliselt lihtsalt kirillitsas kirjutatud rumeenia keel. 1938. aastal kasutusele võetud moldaavia keelt nähakse enamasti kompromissina moldoviseerijate ja latiniseerijate vahel ning see standard sai aluseks moldaavia keelele ka Moldaavia NSV-s.

Majandus 

Erinevalt tavalisest Nõukogude poliitikast ei keskendunud MANSV juhtkond mitte vabariigi industrialiseerimisele, vaid pigem põllumajandusele. 20. aastate partei kohtumistel otsustati haridusasutuste loomisel keskenduda põllumajanduskoolidele, sest enamik etnilistest moldovlastest elas maal. Samuti toetas põllumajanduse edendamist Moldaavia geograafia – 88% Moldaaviast oli haritav. Moldaavia põldudel olid kõige levinumad kultuurid mais (31,4%), nisu (31,3%), rukis (21,6%) ja päevalilled (6,4%). Võrreldes ülejäänud Ukrainaga oli Moldaavia põllud tasakaalustatumad: puudusid nii väga väiksed kui ka väga suured põllumaad. Sellele lisaks oli Moldaavias levinud taimekasvatus ja viinamarjakasvatus. 1926. aastal oli 13 700 hektarit viinamarjakasvatuses rakendatud ning kultuurtaimedel oli 9300 hektarit.

Sellegipoolest arendati ANSV piires teatud määral ka siiski tööstust. Arendati kergetööstust ja ehitati elektrijaamu. Siiski oli 83% Moldaavia tööstusest seotud põllumajandusega: 63,1% tööstusest oli pühendatud nisujahu valmistamisele, 16,6% toiduõli tootmisele ning 3,3% veinitootmisele, tubaka valmistamisele ning puuviljade kuivatamisele. Metalli- ja nahatööstusele oli pühendatud Moldaavias 4,6%. Paljud Moldaavia elanikud töötasid ka käsitöölistena, eriti NEP-i ajastul. Töökohad jagunesid enamuses rahvuse baasil: moldovlased ja kohalikud ukrainlased elasid ja töötasid maal, samas kui linnas ja tööstuses töötasid peamiselt venelased, uusasunikest ukrainlased, juudid ja sakslased.

Üleüldiselt olid Moldaavia elanikud ülejäänud Ukrainaga võrreldes vaesemad, keskmiselt oli Moldaavias üks kariloom perekonnal vähem kui Ukrainas. Ka tootlus oli madal ning ei mänginud Ukraina NSV jaoks olulist rolli. Moldaavia eelarve oli üks Ukraina väiksemaid ning jäi suure osa ajast defitsiiti, mistõttu pidi Ukraina toetama Moldaaviat oma eelarvest. 1925–1926 oli Moldaavia eelarve 2,5 miljonit rubla.

Rahvastik 
Nõukogude Liidus ja seega ka Moldaavias viidi läbi kolm rahvaloendust, neist esimene 1926., teine 1937. ja kolmas 1939. aastal. 1926–1936 avaldati Moldaavia kohta ka hinnangulist statistikat, kuid sealsed arvutused ei suutnud jälgida tegelikke rahvaarvu muutusi ning hindasid rahvakasvu oluliselt suuremaks, kui see tegelikult oli. Hinnangutes öeldi juba 1930. aastal Moldaavia rahvaarv olevat üle 600 000 elaniku. Kuigi ametlikult hinnati 1935. aasta elanike arvuks 615 500 inimest, hindas sellega kaasnenud salajane hinnang kohalike arvu olevat 547 900 elanikku. Suur erinevus tulenes tõenäoliselt kollektiviseerimise mõjust ja näljahädast.

1926. aasta rahvaloendusel registreeriti 17. detsembril Moldaavia ANSV-s 572 339 elanikku. Moldovlasi oli 172 419 (30,1%), ukrainlasi 277 515 (48,5%), venelased 48 868 (8,5%), juudid 48 564 (8,5%), sakslased 10 739 (1,9%) ja ülejäänud rahvusvähemused (poolakad, bulgaarlased jt) 2,5% ANSV elanikest. Rahvaloendusel määrati identiteet inimese enese hinnangu järgi: kui moldovlaseks pidas rahvaloendusel end 172 419 inimest, siis moldaavia keelt emakeelena kõnelejaid oli 170 263 ning mõlemad kriteeriumid täitsid 168 432 elanikku. Piirkonna asustustihedus oli 68 inimest ruutkilomeetri kohta, kuid piirkonniti oli rahvastikutihedus väga erinev. Üle 95% moldovlastest, sakslastest, bulgaarlastest ja romadest elas maal, ukrainlastest elas maal 89,4% ukrainlastest. Linnaelanikke oli Moldaavias 13%, 39,3% kõikidest kohalikest venelastest ja 51,7% juutidest elas linnas.

Oodatust viletsamate tulemuste tõttu vigaseks kuulutatud rahvaloenduse – 1937. aasta 6. jaanuaril korraldatud Nõukogude rahvaloenduse – infole pääsesid teadlased ligi alles 1980. aastatel. Selle järgi elas Moldaavias 565 994 elanikku, kellest 470 828 elas maal. Sellele lisaks teenis Moldaavia aladel Punaarmees 1785 sõdurit ja karistusasutustes 1616 isikut. Vabariigi etniline koosseis pole teada, aga kogu Nõukogude Liidus oli moldovlaste arv 223 850, millest Ukrainas elas 221 831. Eeldades, et moldovlaste osakaal Ukraina-Moldaavia vahel püsis enam-vähem paigal, siis elas 1937. aasta tulemusel Moldaavias umbes 148 000 moldovlast.

17. jaanuaril 1939 toimus Moldaavias viimane ANSV rahvaloendus. Loenduse tulemustel elas Moldaavias 599 156 elanikku, kellest 475 144 maal ja 124 012 linnas. Moldovlasi oli 170 982 ning nad moodustasid rahvaloenduse järgi 28,5% elanikkonnast, samas kui ukrainlasi oli 303 825 ja nad moodustasid territooriumil 50,7% rahvusenamuse. Venelasi oli 61 278 (10,2%), juute 37 037 (6,2%), sakslasi 11 947 (2%), bulgaarlasid 7355 (1,2%) ja muud rahvusvähemused veel 1,2%. Emakeeleks pidasid moldaavia keelt 164 081 elanikku, st moldaavia keel ei olnud kõigi moldovlaste emakeel. Samas olid vene keel ja jidiši keel oma rahvaarvust suurema kõnelejaskonnaga – vene keelt rääkis emakeelena 88 725 elanikku (14,8%), jidiši keelt 23 788 elanikku (4%). On raske seletada rahvastiku märgatavat kasvu võrreldes 1937. aasta rahvaloendusega, sest seda ei kata tollane sündimus ning rahvaloendused ei märgi ära ka represseeritud inimeste arvu, mida arvatakse olevat kuni 75 000 elanikku.

Etniline koosseis 
Hoolimata Tšubari lubadusest, et moldovlased moodustavad autonoomses piirkonnas napi enamuse (58%), moodustas väidetav enamusrahvus Moldaavia Autonoomses Nõukogude Sotsialistlikus Vabariigis vaid kolmandiku rahvast. Tõenäoliselt Tšubar ei valetanud siiski teadlikult, vaid kasutas 1924. aastal kogutud piiratud teavet oma kõnes – regioonis puudusid usaldusväärsed rahvaloenduse tulemused. Olukorra tegi hullemaks veel kaks kuud hiljem ette võetud MANSV laiendamine, kus vabariigile lisatud uued alad olid enamuses ukrainakeelsed. Moldaavia ANSV pindala tõusis 23,7% ning rahvaarv tõusis umbes 153 000 elaniku võrra, kuid moldovlaste osakaal vabariigis langes 30% peale.

Moldovlased moodustasid enamuse Dubăsari (67%) ja Slobozia rajoonides (64,7%). Grigoriopoli rajoonis moodustasid moldovlased suurima rahvuse (45,7%). Venelased moodustasid suurima rahvuse Tiraspolis (32,7%). Ülejäänud rajoonides moodustasid rahvusenamuse ukrainlased. Ukrainlased moodustasid enamuse nii linnades kui ka maal. Moldaavia esimeses pealinnas Baltas moodustasid enamuse juudid. Mõlemas pealinnas oli moldovlasi tühine arv: Baltas 369 moldovlast (1,6%) ja Tiraspolis 301 moldovlast (1,4%).

Migratsioon 
Moldaavia haldusüksuse rajamisest peale toimus piirkonnas püsiv väljaränne. 1925–1927 kolisid Moldaaviast välja 18 000 elanikku, 1927–1929 lahkus piirkonnast üle 10 000 elaniku. Suurem osa lahkujatest kolis Nõukogude Liitu ning kõige sagedasemad lahkujad olid juudid ja sakslased. Samas toimus väikesearvuline aga pidev legaalne migratsioon ka välismaale. Näiteks 1927. aastal asus välismaale elama 65 kohalikku. Lisaks legaalsele migratsioonile toimus suuremamahuliselt üle Dnestri jõe ka illegaalne migratsioon. Peamiselt pageti Nõukogude Liidust Rumeeniasse, aga liikumine toimus mõlemat pidi. Eriti massiliselt muutus Rumeeniasse pagemine 1932–1933 näljahäda ja kollektiviseerimise ajal, mil Rumeeniasse ajakirjanduse hinnangul pages kokku umbes 20 000 isikut.

Viited 

Moldova
Moldova ajalugu
Nõukogude Liidu autonoomsed vabariigid