Jääkaru ökoloogiline roll ja kliima ohud

Jääkaru (Ursus maritimus) on omnivoor, kes elab peamiselt Arktikas ning on suurim maismaa kiskja. 

Jääkaru on hästi kohastunud eluks arktilises keskkonnas. Tema karvkate on tihe ning koosneb alus-ja pealiskarvast, mis on rasune ja hoiab hästi soojust. Pikad ning seest õõnsad pealiskarvad püüavad hästi päikesevalgust ja muudavad karvastiku säravvalgeks. Lisaks on tema karvastik vetthülgav, mistõttu on seda võimalik pärast ujumist kiiresti kuivaks raputada. Jääkaru nahk on must ning tal on kuni 11 cm paksune rasvakiht, olles heaks energiavaruks. Tänu paksule rasvakihile ja karvastikule on karul soojakadu minimaalne.

Kuna jääkaru veedab suurema osa oma elust merejääl, siis kutsutakse teda ka merekaruks, mis on tema ladinakeelse nime tõlge. Jääkaru on kohastunud ka eluks vees. Lisaks tema unikaalselt paksule kasukale ning rasvakihile on tal ka esikäppade varvaste vahel ujunahad. Tugevad esikäpad on tal aerudeks ja saagi uimastamiseks ning tagakäpad annavad ujudes hoogu ning töötavad tüürina. Loom on võimeline sukelduma kuni 3-ks minutiks, mil ta ninasõõrmed sulguvad ning korraga on ta võimeline ujuma mitu päeva.

Toitumine  

Mereimetajana koosneb tema söögilaud samuti mereloomadest. Tema peamiseks toiduallikaks on viigerhüljes (Pusa hispida). Viigerhüljes on oma suuruselt paras igas vanuses jääkarudele. 

Teine oluline saakloom jääkarudele on habehüljes (Erignathus barbatus), keda õnnestub enamasti tabada vaid suurematel isakarudel. 

Grööni hüljes (Pagophilus groenlandicus) on Arktikas arvukaim hülgeliik. Kuna nad moodustavad pesitsusajal suuri kolooniaid, on nende pojad jääkarudele kerge saak. 

Teised hülgeliigid satuvad jääkaru toidulauale harvem. Arktilistel aladel levinud hiiglaslikud morsad (Odobenus rosmarus) oleks küll toiduna hea, kuid nende küttimine on jääkarudele äärmiselt ohtlik, sest neil on kuni ühe meetrised hiiglaslikud kihvad. 

Vaalad satuvad jääkaru toidulauale harva ja enamasti vaid siis, kui nad on jäänud jääpankade vahele lõksu.

Järglased 

Emakaru saab suguküpseks 3-5 aastaselt. Kuna jääkarud on üksikelulised, siis püsib sigimisperioodil paar koos vaid umbes nädala, mil isakaru lahkub ning läheb uutele jahimaadele või uue paarilise otsingule.  

Oktoobris-novembris hakkab emakaru pesa ehitama, milleks on lumealune suur koobas, pika suudme ja kahe kambriga. Suudme ta sulgeb ning jääb talveunne. Tiinus kestab emasloomal 195–265 päeva. 

Järglased sünnivad tavaliselt detsembris ning koopas püsitakse kuni kevadeni. Poegasid sünnib korraga tavaliselt 1-3 ning pesakondi on emasloomal kuni viis, mis teeb temast ühe madalaima sündivusega imetaja. 

Esimestel kuudel sõltuvad järglased täielikult emast. Nad on sündides pimedad, hammasteta ning kaetud vaid õhukese karvkattega ning nende kaal jääb 0,5 kg juurde. Poegade sünnist kuni esimese koopast väljumiseni emakaru ei söö ning elab kogutud rasvavarudest. 

Järglased püsivad emaga kuni 2,5-3 aastat, mil nad õpivad küttimist, ujumist ning ellujäämist karmis maailmas.

Vaenlased 
Kuna jääkaru on tippkiskja ehk ta asub toiduahela tipus, siis looduslikud vaenlased tal puuduvad. Küll aga ohustavad teda salakütid, kes jahivad liha ja nahka. Samuti võivad nad kakluste käigus teiste jääkarudega hukkuda. Pojad langevad saagiks teistele karnivooridele nagu näiteks hundid või polaarrebased ning vahel harva ka emaskarule, kui ta on alatoidetud ega ole võimeline hülgeid küttima. 

Jääkarud on eriti vastuvõtlikud haigusele nimega trihhinelloos, mis on on liha- ja kõigetoiduliste imetajate nakkushaigus ning mille nad saavad toitumise teel haigelt hülgelt.

Jääkaru ökoloogiline roll 

Jääkaru, tippkiskjana, mängib suurt rolli arktika ökoliigilises tasakaalus. Jääkarud on spetsialiseerunud jahtima jää pinnal hülgeid, kust nad tarbivad eelisjärjekorras kaloririkast rasva naha all. Nende peamiseks saagiks on viigerhülged (Phoca hispida) ning need liigid on üksteise populatsioonide kontrollimisega seotud nii tugevalt, et teades ühe liigi populatsiooni on võimalik eeldada ka teise arvukust . 

Kliimasoojenemisest tingitud merejää kadumisega on jääkarud sunnitud aina pikemaid aegu veetma maismaal, kus nad ei ole kohanenud püüdma hülgeid ning seetõttu peavad läbi ajama vähesema söögiga. Selle tõttu on jääkarud sunnitud kohanema uute oludega ning maismaal langevad saagiks pesitsevate lindude munad. Selle läbi on jääkarud tugevalt mõjutanud lindude arvukust. Kui jääkarud jõavad pesadeni varakult võivad nad rohkem kui 90% pesadest rüüstada enne koorumist . 

Kuigi jääkarud on tippkiskjad, siis aeg ajalt langevad ka nemad teiste loomade saagiks.  Haruldane, kuid dokumenteeritud on jääkarupoja murdmine polaarhuntide poolt  ning ohuks võivad olla ka mõõkdelfiinid .   

Jääkarud on olulised toiduallikad ka teistele loomadele, näiteks jääkajakale ja polaarrebasele, kes söövad jääkarust maha jäänud korjuseid .

Kliimamuutus 

Oma evolutsiooni ajaloo jooksul on jääkarud kogenud mitut soojenemis- ja jahenemisperioodi . Maa kliima on planeedi ajaloo vältel pidevalt muutunud ning see jätkub ka tulevikus. Kuigi viimase mõnesaja tuhande aasta jooksul on olnud praegusest ka soojemaid perioode, siis teist nii kiiret temperatuuritõusu lähiajaloost ei leia . Kõige enam on soojenenud Arktika, kus temperatuur on tõusnud planeedi keskmisest enam kui kaks korda kiiremini. Viimase 40 aastaga on kadunud pea pool Põhja-Jäämere jääkattest. Merejää on aga Arktika ökosüsteemis üks olulisem komponent. Kõige tundlikum selle kahanemise suhtes on toiduahela tipus olev jääkaru. Enim avaldab kliimamuutus mõju liigi ökoloogiale, levikule ja arvukusele .     

Kliimamuutustest tingitult on jääkarude peamine elupaik, merejää, meeletu kiirusega vähenenud. Eelmise, 2021 aasta seisuga on karude asetsemise tihedus merejää pinna kohta Barentsi meres, kus on merejää pindala hulk veel kriitiliselt madalal tasemel, 0,001 karu/ kohta. See-eest Lõuna-Hudsoni lahes ulatub karude tiheduse hulk pindala kohta 0,02 karuni/ ning sõltuvalt aastaajast on merejää täielikult sulanud ja karud on sunnitud kolima maismaale .

Väljasuremise ohud 
Jääkarule on kliimamuutustega seoses kõige kriitilisemaks ohuallikaks elupaikade ja jahimaade kadumisest tingitud toitainete puudus ja nälgimine. Jääkarud jahivad hülgeid avamere jääkihil, kuid kliimasoojenemisest tulenevalt sulab jää enne, kui karud jõuavad kasvatada piisava rasvakihi. Samuti peavad karud jääpankade vahel rohkem ujuma ja sellega rohkem energiat kulutama . Kliimasoojenemine põhjustab jääkarudele muidki ebameeldivusi: suureneb ülekuumenemise oht ja kaovad poegimisalad . Toitainete puudus raskendab paljunemist ja järglaste täiskasvanuikka jõudmist. Jää sulamine raskendab ka tiinetel jääkarudel talvitumiseks ja poegimiseks koobaste tegemist, sest liigses soojas on oht, et koopa lagi kukub kokku ning isolatsioon on kehvem . 

Jääkarud on küllaltki paindliku iseloomuga loomad, kes võivad hakkama saada muutustega ning leppida alternatiivse saagiga, kuid sellegipoolest on keeruline ette näha kui hästi saavad nad hakkama liigina tulevikus. Ilmne on see, et elupaikade kaotus avaldab suurt mõju nii levikule kui arvukusele . Teadlased on arvamusel, et senise soojenemise jätkudes võib käesoleva sajandi keskpaigaks kaduda 2/3 jääkarude populatsioonist . Alates 2008. aastast kuuluvad jääkarud USA ohustatud liikide hulka.

Jääkarude olukord 
2019. aasta oktoobris avaldas Rahvusvaheline Looduskaitseliit (IUCN) jääkarude spetsialistide rühm uue jääkaru populatsioonide hinnangu, mis näitab, et jääkarude alampopulatsioonide arv on viimasel ajal vähenenud neli korda, kusjuures kaheksa populatsiooni andmed on endiselt puudulikud. Hea uudis on see, et viis populatsiooni on püsinud stabiilsena ning kahel on näha isegi tõusutrendi.

Jääkarude säilimise võimalused 
Loomapargid

Esimeseks võimaluseks jääkarusid säilitada on loomapargid. Suurte kiskjate pidamine loomaparkides annab avalikkusele võimaluse nende loomade kohta rohkem teada saada ning mõista, kuidas inimtegevus on nende ellujäämist mõjutab. Lisaks võimaldab loomapark kaitstud keskkonnas teadlastel uurida jääkarude bioloogilisi aspekte, mida on looduses raske uurida.

Müra vähendamine

Koobasaladel saab mõju emastele karudele minimiseerida, vähendades karusid häirivat müra. Asendades tööstuslik müra sobivamate helidega. Seejuures jätkates ka tööstust - selline oleks stsenaarium, millest võidavad kõik ning see võib anda karudele parima võimaluse elus püsimiseks.

Energiatarbimise vähendamine

Peamiseks jääkarusid päästvaks teguriks oleks vähendada oma energiatarbimist . Ameerika zooloog Amstrupi sõnul on jääkarude säilitamine suuresti temperatuuri tõusu minimeerimise küsimus. Optimeerides liikide majandamist, minimeerides küttimist ning nafta- ja gaasitootmise häireid, suureneks jääkarude populatsioon tõenäoliselt Põhja-Kanadas ja Gröönimaal. Kui põletame fossiilkütuseid söe, nafta või gaasi saamiseks, eraldub Maa atmosfääri tavapärasest rohkem süsinikdioksiidi (). Selle asemel, et soojus atmosfäärist välja pääseks, püüab see  kogunemine soojust kinni. See toob kaasa õhutemperatuuri üldise soojenemise, mille tulemuseks on muud muutused, sealhulgas ookeanide soojenemine ja merejää kadu. Ilma juurdepääsuta merejääle on jääkarudel raskusi piisava toidu leidmisega, eriti tiinetel emastel, kes peavad poegade sünnitamise ja imetamise ajal oma rasvavarusid koguma. Sellise kiire kliimasoojenemise tulemusel paljud loomad hukkuvad.

Viited 

Keskkonnakaitse
Imetajad