joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Peter Carl Ludwig Schwarz

Peter Carl Ludwig Schwarz (23. mai 1822 Gdańsk – 17. september 1894 Tartu) oli astronoom ja maadeavastaja.

Peter Carl Ludwig Schwarz sündis Danzigis Eduard ja Sophie (nee. Breiten) pojana. Schwarzi lapsepõlv möödus Peterburis, kus tema isa oli õueteatri näitleja. Schwartz õppis aastatel 1831–1840 Püha Peetruse kirikukoolis Peterburis ja 1841–1846 Tartu ülikoolis matemaatikat.

Tööd Tartu tähetornis alustas ta juba ülikooliõpingute ajal, olles Thomas Clauseni assistent. Assistenditööd jätkas ta seal ka pärast ülikooli lõpetamist kuni 1849. aastani.

Aastatel 1863–1866 viibis Schwarz välismaal, kus valmistus teaduskraadi kaitsmiseks. 1867. aastal kaitses Schwarz magistrikraadi väitekirja "Näivate ja tõeliste kauguste redutseerimine üksteiseks Kuul" ja 1871. aastal doktorikraadi tööga "Kahekordse seniitkauguse siinusest sõltuv liige Dorpati meridiaanringi läbipaindes".

Siberi ekspeditsioonid 
1849. aastal läks Schwarz Struve soovitusel kaasa astronoomiaekspeditsioonile. Ekspeditsiooni käigus mindi teisele poole Baikalit Amuuri jõe piirkonna geograafilistele uurimistele. Schwarz tuli tagasi 1853. aastal, olles omandanud kogemusi ja vaatlusmaterjale astronoomilisteks välimõõtmisteks. Selle ekspeditsiooni eest autasustati Schwarzi Püha Vladimiri 4. järgu ordeniga ja määrati eluaegne pension – 300 hõberubla.

1854. aastal määrati Schwarz järgmise ekspeditsiooni juhiks. Vene geograafiaseltsi uurimisreisi sihtkohtadeks olid 1855–1858 Ida-Siberi, Sahhalini saare ja Turaani mäestik Hiina põhjaprovintsides. Ekspeditsioonil osales Schwarz oma naisega ja kolme abilisega, kellest üks hukkus. Selle käigus tehti kindlaks paljude punktide geograafilised koordinaadid ning mõõdistati 15 000 versta pikkuselt marsruute. Ekspeditsiooni aruande trükis anti välja 1864. aastal.

Siberis tehtud uurimistööde eest määrati Schwarzile kahekordne eluaegne pension 600 hõberubla, Peterburi teaduste akadeemia Demidovi preemia ja geograafiaseltsi kõrgeim autasu Konstantini medal.

1884. aastal avaldas Schwarz oma Siberi ekspeditsioonidest kokkuvõtte.

Tartu tähetorni tegevus 
1865. aastal pani Mädler Tartu observatooriumi direktori ameti maha ja Clausen võttis direktori ameti üle. Schwarz valiti vabanenud Tartu tähetorni astronoomi-observaatori kohale. Sellega alustas Schwarz Tartu tsoonivaatlust, mille 10 000 tähest vaatles ta umbes 3000–4000 tähte.

Clauseni emeriteerumise järel 1872. aastal valiti Schwarz ühehäälselt Tartu tähetorni direktoriks ja ülikooli astronoomiaprofessoriks.

Isiklikku 
Schwarz abiellus 6. juulil 1853 Emilie Johanna Hageniga, kes suri sünnitusel 26. jaanuaril 1854. 

Aasta hiljem sõlmis Schwarz abielu (äiapapa August Matthias Hageni õnnistusel) varalahkunud naise õe Julie Emilie Wilhelmine Hageniga. Pulmatseremoonia toimus 14. jaanuaril 1855 Peterburis. Päev pärast pulmi asus Schwarz koos abikaasaga ekspeditsioonile, seal sündisid ka noorpaari esimesed lapsed.

Muud huvitavat 
Phylloscopus schwarz (Siberi lehelind) on nimetatud Schwarzi järgi.

Viited 

Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna professorid
Sündinud 1822
Surnud 1894
Alfred Seeberg

Oskar Alfred Theodor Seeberg (24. september 1863 Päädeva (Pedua) – 9. august 1915 Ahrenshoop, Saksamaa) oli Tartu Ülikooli Uue Testamendi eksegeesi eradotsent 1891, dotsent 1891–1895 ja professor 1895–1908.

Vaimuliku poeg. Õppis Tartu Ülikoolis 1883–1889 (cand., mag. theol. 1891, dr. theol. 1895), tudeeris ka Erlangeni ja Leipzigi Ülikoolis. Oli professor Rostocki (1908–1914) ja Kieli Ülikoolis (1914–1915).

Tema vend Reinhold Seeberg ja vennapoeg Erich Seeberg olid samuti teoloogid.

Teoseid 
 Die Anbetung des "Herrn" bei Paulus, 1891
 Der Tod Christi in seiner Bedeutung für die Erlösung: Eine biblisch-theologische Untersuchung, 1895
 Der Katechismus der Urchristenheit, 1903, 2. Auflage 1966
 Das Evangelium Christi, 1905
 Die beiden Wege und das Aposteldekret, 1906
 Die Didache des Judentums und der Urchristenheit, 1908 
 Christi Person und Werk nach der Lehre seiner Jünger, 1910
 Der Brief an die Hebräer, 1912

Tartu Ülikooli usuteaduskonna professorid
Kieli ülikooli professorid
Rostocki Ülikooli professorid
Eesti teoloogid
Tartu Ülikooli usuteaduskonna vilistlased
Korporatsioon Neobaltia liikmed
Sündinud 1863
Surnud 1915
Jaan Lukas

Jaan Lukas (24. oktoober 1892 Pärnumaa või Viljandimaa (praeguse haldusjaotusega) Karksi vallas – 8. mai 1953 Taišeti vangilaager, Irkutski oblast) oli Venemaa keisririigi (staabikapten), Eesti (kolonel) ja NSV Liidu (kindralmajor) sõjaväelane, VR I/3.

Elulugu
Jaan Lukas lõpetas 1906. aastal Nuia õigeusu kihelkonnakooli, 1911. aastal Pihkva Õpetajate Seminari. Aastatel 1911–1913 oli Haapsalu algkooli õpetaja. Aastatel 1913–1915 oli Vene Keiserlikus armees ajateenistuses Mandžuurias ja Omskis, 1915. aasta detsembris saadeti esimese maailmasõja Daugava rindele 201. jalaväepolgu roodukomandörina. 1916. aastal edelarindel, Koveli ja Ukraina Volodõmõr-Volõnskõi piirkonnas. 1917–1918 teenis 408. jalaväepolgu polgusekretäri ja polgukomandöri kohusetäitjana. 1918. aasta sügisel töötas õpetajana Obinitsa kool-kirikus.

Jaan Lukas osales Vabadussõjas staabikaptenina 6. jalaväepolgus I pataljoni 4.roodu ülemana, majandusülemana ja kuulipildujaroodu ülemana ning teenis selle eest välja 1921. aastal Vabadusristi I liigi 3. järgu. 19. veebruaril 1929 lühendas perekonnanime: Jaan Luukasest sai Jaan Lukas.

Teenis kuni 1930. aastani 6. jalaväerügemendis ja 6. Üksikus Jalaväepataljonis, kapteni ja majori auastmes. Aastatel 1930 – 1934 majori ja kolonelleitnandina Kaitsevägede staabis. 1936. aastast oli ta Võru-Petseri kaitseringkonna staabi ülema kohusetäitja, kolonelleitnandi auastmes.

7. oktoober 1936 nimetati ta 2. diviisi staabi ülema kohusetäitjaks ja hiljem staabiülemaks.

1939. aastal määrati Jaan Lukas 1. jalaväerügemendi ülemaks, 1940. aasta veebruaris kõrgendati koloneliks, samal aastal lõpetas ta Tartu Ülikooli õigusteaduskonna.

Nõukogude okupatsiooni ajal, 1941. aasta juuni alul, viidi J. Lukas kursuste ettekäändel Nõukogude Liitu, kuid teda ei arreteeritud. 1942. aastal töötas J. Lukas õppejõuna Moskvas, Frunze-nimelises Sõjaväeakadeemias ja seejärel formeeritava Punaarmee 7. Eesti Laskurdiviisi 300. Laskurpolgu komandörina.

1942. aasta lõpul määrati J. Lukas 8. Eesti laskurkorpuse staabiülemaks ning ülendati 1943. aastal kindralmajoriks.

J. Lukas teenis Laskurkorpuse staabiülemana 1946. aastani, siis saadeti ta okupeeritud Eestisse Tallinna Polütehnilise Instituudi sõjanduskateedri juhatajaks.

Aastatel 1947–1950 oli ta Eesti NSV Ülemnõukogu II koosseisu saadik.

1950. aastal Eesti NSV parteilises juhtkonnas alanud võimuvõitluses Lukas arreteeriti ja viidi Taišeti vangilaagrisse Irkutski oblastis, kus ta 8. mail 1953 suri.

Isiklikku
Tema tütar oli advokaat ja poliitik Aino-Eevi Lukas.

Teosed 
Peatoimetaja ja kaasautor Jaan Lukas. Sõjaväelise ettevalmistuse kursus. Tallinn, 1948.

Viited

Kirjandus 
Kindral. Professor. Vandeadvokaat. Tallinn: Faatum, 2008. (teised kaks pealkirjas nimetatud isikut on Ilmar Rebane ja Aino-Eevi Lukas)

Välislingid
Ohvitseride andmekogu
Jaan Lukas 120

Vabadusristi I liigi 3. järgu kavalerid
1. Jalaväerügemendi ülemad
6. Üksiku Jalaväepataljoni koosseis
Eesti kolonelid
8. Eesti Laskurkorpuse koosseis
Eesti NSV II Ülemnõukogu liikmed
Tallinna Tehnikaülikooli õppejõud
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Vabadussõja veteranid
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1892
Surnud 1953
Lääne Elu

Lääne Elu on Eesti Lääne maakonna ajaleht, mille esimene number ilmus 13. juulil 1989. Leht juurutas Eestis esimeste hulgas moodsaid ajakirjanduspraktikaid ja -väärtusi ning võitis aastatel 1992–1993 konkurentsisõja senise maakonnalehega Läänlane. 

Lääne Elu ilmub teisipäeviti, neljapäeviti ja laupäeviti trükiarvuga 4200. 

Lehe peatoimetajad: 
1989–1995 Andres Ammas
1995–1996 Urmas Lauri
1996–1999 Andres Ammas
1999–2003 Lehte Ilves
2003–2006 Tarmo Õuemaa
2006–2008 Urmas Lauri
2008-2010 Tarmo Õuemaa
2010–2011 Ivar Soopan
2011–2014 Tarmo Õuemaa
2014–2021 Andrus Karnau
2021–... Kaire Reiljan

Välislingid
 Ametlik koduleht

Allikad

Eesti ajalehed
Lääne maakond
Georg von Stackelberg (surnud 1687)

Georg von Stackelberg (ka Jürgen või Göran; surnud 20. novembril (vkj 10. novembril) 1687) oli baltisaksa päritolu Rootsi sõjaväelane (kapten) ja mõisnik.

Georg von Stackelberg sündis ooberstleitnant Wolmar von Stackelbergi (1592–1652) ja Margareta Rosenstråle (1599–1663) pojana. Tema noorem vend oli Eestimaa rüütelkonna peamees Nils von Stackelberg (umbes 1630 – 1714)

20. juulil (vkj 10. juulil) 1641 immatrikuleeriti ta Tartu Ülikooli.

1663. aastal on mainitud teda kaptenleitnandi auastmes olevana

Talle kuulusid Kaagri ja Peri mõis Liivimaal, Sutlema mõis Eestimaal ning Hjelmarsnäsi mõis Rootsis, Närke maakonnas.

Perekond

Georg von Stackelberg abiellus enne 1663. aastat Anna Margaretha von Metztackeniga, kes oli Palmse mõisniku ja Käkisalmi maapealiku Reinhold von Metztackeni (surnud 1672) tütar. Abielust sündisid:
Claus Reinhold von Stackelberg, Sutlema mõisnik
Wolmar Georg von Stackelberg (surnud 1741), Rootsi ooberstleitnant
Anna Helena von Stackelberg, abiellus Berend Wilhelm von Rehbinderiga
Margaretha Elisabeth von Stackelberg, abiellus Hans Heinrich von Mohrenschildtiga

1674. aastal abiellus ta vabapreili Barbara von Uexküll-Gyldenbandiga. Abielust sündisid:
Emerentia von Stackelberg (surnud 1710), abiellus Berend von Rehbinderiga
Barbara Sophia von Stackelberg (1678–1724), abiellus Nils von Nasackiniga
Sabina Elisabeth von Stackelberg (sündis 1682), abiellus Georg Jacob von Glasenappiga
Otto Georg von Stackelberg (1683–1767), Kaagri ja Jõksi mõisnik

Sugupuu

Vaata ka
Stackelberg

Viited

Georg
Baltisaksa sõjaväelased
Rootsi kaptenid
Surnud 1687
Sõpruse sild (Narva)

Narva Sõpruse sild (ka Narva linnasild) on Narva jõe maanteesild Kirde-Eestis Narva linna ja Jaanilinna vahel. 

Sild ehitati 1960. aastal monoliitsest raudbetoonist. Silla pikkus on 162 meetrit ja laius 17,2 meetrit, millest sõidutee moodustab 12 meetrit. Sild on viie avaga.

Silla läänepoolne osa asub Eesti riigile ja Narva linnale kuuluvatel kinnistutel.

Pildid

Viited

Välislingid
Narva sillast sai sõpruse mõõdupuu Ärileht, 23. mai 2007

Eesti sillad
Narva ehitised
Eesti äärmuspunktid
Käina kirik

Käina Martini kirik on kirik Käina alevikus Hiiumaal.

Algselt paiknes siin oletatavasti 13. sajandist pärit puitkirik. Kivikirik ehitati 1500. aastate paiku Saare-Lääne piiskop Johannes III Orgase valitsemisajal.

Põles varemeiks 14. oktoobril  1941. aastal pärast pommitabamust teises maailmasõjas.

Et kirik ehitati viirsavile, siis vajumise tagajärjel tekkivate kahjustuste vältimiseks toestati 1660. aastatel kiriku idamüüri võimsate tugipiilaritega.

Et aja jooksul jäi kirik kogudusele väikeseks, ehitati 1860. aastaks kiriku lõunaküljele juurdeehitis ja altar tõsteti ümber põhjaseina. Taolist põhja–lõunasuunalist põhiplaani lahendust peetakse Baltikumis ainulaadseks.

Vaata ka
Käina Martini kogudus

Pildid

Vaata ka
Eesti kirikute loend
Eesti kirikute loend haldusüksuste kaupa

Välislingid

Hiiumaa vald
Käina kihelkond
Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku kirikud
Hiiu maakonna kultuurimälestised
Hiiu maakonna kirikud
Tatjana Jaanson

Tatjana Jaanson (neiupõlvenimi Tatjana Borissova; sündinud 23. novembril 1966 Moskvas) on endine Nõukogude Liidu sõudja ja Eesti sõudmistreener.

Elulugu 

Tatjana Borissova lõpetas 1984 Moskva 721. keskkooli ja omandas samal aastal Moskva Dzeržinski rajooni kutsehariduskeskuses lasteaiakasvataja kutse. Ta harrastas 1974–77 sportvõimlemist, 1978–80 kergejõustikku ja 1980–82 võrkpalli.

Eestisse asus ta elama 1990. aastal. 

Sõudmisega hakkas Borissova tegelema 15-aastaselt. Tema suurimateks saavutusteks sportlasena on kuldmedal 1990. aasta Hea Tahte mängudel roolijata kahepaadil, hõbe 1989. aasta universiaadil paarisaerulisel neljapaadil ning NSV Liidu meistrivõistluste kuld-, hõbe- ja pronksmedal. 

Treenerina on Tatjana Jaanson töötanud 1996. aastast ning omab 7. kategooria treeneri litsentsi. 

2008. aastal treenis ta paarisaerulisel kahepaadil sõitvaid Jüri Jaansonit ja Tõnu Endreksoni ning ühepaadil sõitvat Andrei Jämsät. Enne seda on ta treeninud 2005. aasta maailmameistrivõistlustel pronksmedali võitnud paarisaerulise neljapaadi meeskonda, kuhu kuulusid Jüri Jaanson, Tõnu Endrekson, Leonid Gulov ja Andrei Jämsä. 

2008 lõpetas Jaanson Tartu Ülikooli KKT bakalaureuseõppe ja 2010 magistriõppe.

2009. aasta augustis astus Jaanson Sotsiaaldemokraatliku Erakonna liikmeks. Ta oli alates 28. märtsist 2014 asendusliikmena XII Riigikogu liige kuni selle koosseisu tegevuse lõppemiseni 19. veebruaril 2015. Samal ajal kuulus Riigikokku ka tema abikaasa Jüri Jaanson.

Tunnustus 
NSV Liidu meistersportlane
2008 Valgetähe IV klassi teenetemärk
2009 Eesti Vabariigi spordipreemia tulemusliku töö eest treenerina meeste paarisaerulise kahepaadi ettevalmistamisel 2008. aasta Pekingi olümpiamängudeks

Isiklikku 

Aastatel 1991–2016 oli ta abielus sõudja Jüri Jaansoniga, peres kasvavad tütred Anita ja Greta.

Tütar Greta Jaanson (sündinud 5. juunil 2000) on samuti sõudja. Ta võitis ühepaadil 2018 noorte OM-il pronksi, sai 2017 noorte MM-il ja 2018 noorte EM-il 9. koha. Ta on tulnud 6 korda Eesti meistriks: 2017 ja 2018 ühepaadil, 2017 ja 2018 paarisaerulisel kahepaadil, 2017 paarisaerulisel neljapaadil ja 2018 kaheksapaadil. Ta oli Sõudeliidu parim naissõudja 2017–18.

Viited

Välislingid 
Priit Pullerits "Tatjana Jaanson, nelja mehe tasakaalustaja" Postimees, 10. september 2005
 

Eesti sõudetreenerid
Sõudjad
XII Riigikogu liikmed
Valgetähe IV klassi teenetemärgi kavalerid
Sotsiaaldemokraatliku Erakonna poliitikud
Sündinud 1966
Johannes Perens

Johannes Perens (26. september 1906 Kaavi, Torgu vald (Jämaja kihelkond) – 25. detsember 1941 Ussollag, Permi oblast) oli V Riigikogu, Rahvuskogu ja I Riigivolikogu liige, Kuressaare linnapea aastail 1934–1940. 

Ta lõpetas 1925. aastal Saaremaa Ühisgümnaasiumi ja 1935. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonna. Oli Kaitseliidu Saaremaa maleva juhatuse liige.

Ta arreteeriti NKVD poolt 19. aprillil 1941 Kuressaares. Suri nõukogude vangilaagris.

Tunnustus
1939 Eesti Punase Risti III klassi teenetemärk

Viited

Välislingid
 Rita Loel, "Viimane ennesõjaaegne Kuressaare linnapea Johannes Perens", Oma Saar, 19. juuli 2008.
 Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944

V Riigikogu liikmed
Rahvuskogu liikmed
I Riigivolikogu liikmed
II Riigivolikogu vastaskandidaadid
Kuressaare linnapead
Kuressaare linnavolikogu liikmed
Eesti juristid
Eesti õpetajad
Kaitseliidu Saaremaa maleva liikmed
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Üliõpilaste Selts Raimla liikmed
Eesti Punase Risti III klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1906
Surnud 1941
Christian Friedrich Segelbach

Christian Friedrich Segelbach (28. aprill 1763 Erfurt – 7. august 1842 Peterburi) oli usuteadlane, filosoof ja loodusteadlane.

Kingsepa poeg. Õppis Erfurdi Ülikoolis 1780–1789, oli sealsamas eradotsent 1796. aastal, tudeeris ka Jena Ülikoolis. Töötas Tartu Ülikoolis ajaloolise usuteaduse professorina 1810–1823.

Tartu Ülikooli usuteaduskonna professorid
Saksa teoloogid
Eesti teoloogid
Saksa filosoofid
Eesti filosoofid
Loodusteadlased
Sündinud 1763
Surnud 1842
Georg von Seidlitz

Georg Carl Maria von Seidlitz (7. (ukj 19. juuni) 1840 Peterburi – 15. juuli 1917 Irschenhausen, Baieri, Saksamaa) oli baltisaksa päritolu zooloog.

Elulugu

Päritolu ja haridustee
Pärit Eestimaa aadlisuguvõsast. Tema isa oli Tallinna kodanik, meditsiiniprofessor, tõeline riiginõunik ja Väätsa mõisnik Karl Johann von Seidlitz (1798–1885). Ema Justine Charlotte von Rauch (1818−1898) oli ihuarst salanõunik Georg von Rauchi tütar. Sai esmalt koduhariduse, seejärel õppis Tartu gümnaasiumis. Astus 1858. aastal Tartu ülikooli, kus tudeeris anatoomiat ja zooloogiat. Lõpetas stuudiumi 1862. aastal zooloogiakandidaadi kraadiga. Seejärel täiendas ta end kuni 1865. aastani Berliinis. Reisis Transilvaanias, Itaalias, Sitsiilias, Lõuna-Prantsusmaal ja Hispaanias. 1866. aastal kaitses ta Tartu ülikoolis zooloogiamagistri teaduslikku kraadi. 1867. aastal viibis Dresdenis ja Leipzigis. Naasis Tartusse, kus promoveerus 1868. aastal zooloogiadoktoriks.

Tartu ülikooli õppejõud
Aastatel 1869−1874 oli ta Tartu ülikooli zooloogia eradotsent. 1871. aastal kandideeris ta dotsendi ametikohale, kuid ülikooli nõukogu lükkastema kandidatuuri tagasi. Zooloogiadotsendiks kinnitati ta 1874. aastal. Sel ametikohal oli ta aastani 1877, mil ta lahkus Ida-Preisimaale Königsbergi.

Königsbergi periood 1877−1895
Königsbergis sai temast 1877. aastal Kuramaalt pärit anatoomiaprofessori Karl Wilhelm von Kupfferi (1829−1902) juures anatoomiainstituudi assistent ja prosektor. Alates 1879. aastast oli ta Königsbergi ülikooli anatoomia- ja zooloogia eradotsent. Omandas Königsbergi lähedal Charlottenthali ja Ratshofi mõisad, mille ta müüs 1895. aastal. Aastatel 1887−1895 elas Königbergis.

Viimased eluaastad ja surm
Asus 1895. aastal elama Baierisse Münchenisse, kus tegutses eraõpetlasena. Alates 1901. aastast oli tema elukohaks Irschenhausen Müncheni lähedal, kus ta ka 1917. aastal 77-aastaselt suri.

Teoseid
Die Bildungsgesetze der Vogeleier in histologischer und genetischer Beziehung und das Transmutationsgesetz der Organismen (1869)
Die Darwin´sche Theorie. Elf Vorlesungen über die Entstehung der Thiere und Pflanzen durch Naturzüchtung (1875)
Beiträge zur Deszendenztheorie (1876)
Fauna Transsylvanica. Die Käfer (Coleoptera) Siebenbürgens (1891)

Isiklikku
Tema abikaasa oli Tallinnas sündinud Amalie Karoline Elisabeth Koppelson (1846–1902). Abielust sündisid:
Anna (1867), Baieri arhitekti Max Langheinrichi abikaasa
Elsa (1869), Münchenis elanud professor Heincke abikaasa
Gerhard (1871–1912), meditsiinidoktor Ida-Preisimaal, abiellus Gertrud Krausega
Marie Dorothea Margarethe (1875), Lutheri vabriku keemiku Oskar Paulseni abikaasa

Tema poolõde Marie (1832–1903) oli abielus Tartu linnapea ja arstiteadlase Georg von Oettingeniga (1824–1916).

Viited

Välislingid 

Eestimaa aadlikud
Eesti zooloogid
Korporatsioon Estonia liikmed
Königsbergi ülikooli õppejõud
Seidlitzid (Väätsa)
Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna vilistlased
Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna õppejõud
Sündinud 1840
Surnud 1917
Carl Eduard Senff

Carl Eduard Senff (8. aprill 1810 Tartu – 31. detsember 1849 Tartu) oli baltisaksa matemaatik.

Professor Carl August Senffi poeg. Õppis Tartu Ülikoolis 1827–1830. Töötas sealsamas puhta ja rakendusmatemaatika eradotsendina 1834–1837 ja professorina 1837–1849.
1831 valminud töös "Theoremata principalia e theoria curvarum et superficierum" esitas ruumikõverate valemi (Frenet-Serret valem).

Välislingid 
 Bibliograafia
 Theoremata principalia e theoria curvarum et superficierum
 Teoseid
 

Baltisakslased
Eesti matemaatikud
Tartu Ülikooli professorid
Sündinud 1810
Surnud 1849
Boriss Sreznevski

Boriss Izmailovitš Sreznevski (19/31. märts 1857 Peterburi – 24. märts 1934 Kiiev) oli Tartu ülikooli füüsilise geograafia ja meteoroloogia professor. 

Boriss Sreznevski sündis Peterburis maailmakuulsa slavisti akadeemik Izmail Sreznevski perekonnas. Ta õppis Peterburi ülikooli füüsika-matemaatikateaduskonnas, pärast täiendas ennast Berliini, Pariisi, Heidelbergi ja teistes Lääne-Euroopa ülikoolides. 

Aastatel 1882–1892 töötas Boriss Sreznevski Füüsika Peaobservatooriumi meremeteoroloogia osakonnas, 1892–1894 Moskva ülikoolis eradotsendina.

Alates 1893. aastast oli ta Tartu ülikooli audoktor. Aastal 1894 kutsuti ta tööle Tartu ülikooli, kus ta luges füüsikalise geograafia ja meteoroloogia kursusi ning oli geograafia ja meteoroloogia kateedri juhataja. Aastatel 1894–1918 oli Sreznevski ka Tartu ülikooli meteoroloogiaobservatooriumi direktor.

Aastal 1918 oli Sreznevski Eesti Looduseuurijate Seltsi president. Samal aastal evakueerus ta Voroneži. Alates 1919. aastast töötas ta Kiievis ja oli Kiievi meteoroloogiaobservatooriumi direktor.

Lingtermomeetri leiutamise eest sai Sreznevski 1900. aasta Pariisi maailmanäitusel hõbemedali.

Oma sünoptiliste uurimuste "Ilmastikuülevaated" eest Füüsika Peaobservatooriumis sai Sreznevski Lomonossovi preemia.

Sreznevski tõi meteoroloogiasse külmalaine mõiste. Sünoptika arendamise eest sai ta Vene Geograafiaühingu väikese kuldmedali.

Ta valiti Kiievis Ukraina Teaduste Akadeemia akadeemikuks.

Välislingid
 Bibliograafia
 150 aastat Boriss Sreznevski, esimese Eesti sünoptiku sünnist Ain Kallise ettekanne PDF-failina
 Boriss Izmailovitš Sreznevski
 Esimese Eesti sünoptiku sünnist möödus laupäeval 150 aastat Postimees, 2. aprill 2007
 150 років з дня народження академіка-метеоролога Б.І.Срезневського (ukraina keeles)

Venemaa teadlased
Akadeemikud
Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna professorid
Eesti Looduseuurijate Seltsi presidendid
Tartu ülikooli audoktorid
Sündinud 1857
Surnud 1934
Wilhelm Stieda

Wilhelm Christian Hermann Stieda (1. aprill 1852 Riia – 21. oktoober 1933 Leipzig) oli Tartu Ülikooli professor.

Ametniku poeg. Õppis Tartu Ülikoolis 1869–1879, tudeeris ka Berliini ja Strasbourgi Ülikoolis. Töötas Tartu Ülikoolis geograafia, etnograafia ja statistika professorina 1877–1882. Oli professor Rostockis (1884–1898) ja Leipzigis (1898–1923).

Tartu Ülikooli professorid
Korporatsioon Fraternitas Rigensise liikmed
Sündinud 1852
Surnud 1933
Vaivara Vabadussõja mälestussammas

Vaivara Vabadussõja mälestussammas (ka Vabadussõjas langenute mälestussammas) on 1924. aastal rajatud mälestusmärk Vabadussõjas langenud 36 vaivaralasele. Mälestussammas asub Narva-Jõesuu linnas Grenaderimäest veidi läänes.

Sammas purustati Nõukogude okupatsiooni ajal 1940. aastal ja taastati 1991. aastal.

Kiviplokkidest sambal on Voldemar Melliku dolomiitskulptuur (taastanud poeg Tõnu Mellik), mis kujutab isa hoidmas kätel surevat poega.

Vaata ka
Eesti Vabadussõjas langenute mälestussammas
Eesti Vabadussõja mälestusmärkide loend

Välislingid

Narva-Jõesuu linn
Eesti Vabadussõja mälestusmärgid
Ida-Viru maakonna kultuurimälestised
Niguliste tänav

Niguliste tänav on tänav Tallinna vanalinnas, Kesklinna linnaosas.

Niguliste tänav algab Harju tänava, Kullassepa tänava ja Kuninga tänava ristmikult, suundub Toompea poole ning lõpeb Rüütli tänava ristmikul.

Ajalugu
Niguliste tänav Tallinnas on nime saanud seal asuva Niguliste kiriku (Die Nikolaikirche) järgi. Kirikut mainitakse esmakordselt 1316. aastal. Kuid arvatavalt on kirik ehitatud juba 1230. aastatel, kui Mõõgavendade ordu kutsel tulid Ojamaalt Tallinna saksa kaupmehed ning rajasid sinna oma saksa kaubahoovi ja asula. 

Niguliste kirikusse viivat teed hakati 1367. aastal kutsuma „teeks, kust minnakse püha Nikolause juurde“ (… velud itur ad sanctum Nicolaum). Niguliste tänav Tallinnas on kandnud ajalooliselt nimetusi - Nigolas uulits, Nigulaste uulits, Niggola ulits, Nikkola ulits; saksa keeles Nikolaistraße, Nicolaistraße, Nicolai Straße, vene keeles Липовая Городская ул., Нигулисте, ул. 1723. aastal eestikeelse nimega Nikkola ulits ja 1732. aastast Niggola uulits. Sellest kujunes 1861. aastal Nigulaste uulits, hiljem Niguliste tänav.

1944. aasta märtsipommitamise tulemusel hävinesid Kullassepa  tänava paarisnumbritega hooned: 6, 8, 10, 12. Kullassepa 14, 16 ja Kullassepa 18 // Niguliste tänav 2 taastati sõja järel, kuid lammutati 1950. aastate algul ning ehitati stalinistlikus stiilis Niguliste 2 // Kullassepa 4 maja, mis valmis 1953. aastal arhitekt Ilmar Laasi projekti kohaselt.

Aastatel 1948–1987 kandis Niguliste tänava osa koos Kuninga tänava algusega Kuninga tänava nime.

2022. aasta veebruaris avati Jaan Krossi auks, tema 102. sünniaastapäevaks püstitatud Jaan Krossi monument Kullassepa, Kuninga, Niguliste ja Harju tänava nurgal.

Viited

Välislingid 

Tallinna vanalinna tänavad
Marija Abakumova

Marija Abakumova (vene keeles Мария Васильевна Абакумова; sündinud 15. jaanuaril 1986 Stavropolis) on Venemaa odaviskaja.

2008. aasta suveolümpiamängudel Pekingis võitis ta hõbemedali tulemusega 70.78, mis oli toona Venemaa rekord, neli aastat hiljem 2012. aasta suveolümpiamängudel Londonis sai ta kümnenda koha tulemusega 59.34.

2009. aasta kergejõustiku maailmameistrivõistlustel Berliinis võitis ta pronksmedali tulemusega 66.06.

2011. aasta kergejõustiku maailmameistrivõistlustel Daegus võitis ta kuldmedali MM-i rekordiga 71.99, mis on ka uus Venemaa rekord ja ühtlasi maailma kõigi aegade teine tulemus.

2013. aasta kergejõustiku maailmameistrivõistlustel Moskvas võitis oma teise MM-pronksmedali tulemusega 65.09.

Mais 2016 teatati, et Abakumova oli üks 14 Venemaa sportlasest, kelle Pekingi olümpiamängudel antud dopinguproovide järelkontrollil leiti neist keelatud aineid. Talt võeti ära Pekingis võitud hõbemedal.

Viited

Välislingid 
 

Venemaa odaviskajad
Sündinud 1986
Iiri keel

Iiri keel (kohalikult gaeilge) on indoeuroopa keelkonna keldi keelte gaeli rühma kuuluv keel, mida kõneldakse peamiselt Iirimaal. Emakeelena kõneleb seda Iirimaal hinnanguliselt 138 000 iirlast. 

Iiri keel on Iirimaa riigikeel ja esimene ametlik keel (teine on inglise keel) ning on Iirimaa koolides kohustuslik õppeaine. 1. jaanuarist 2007 on iiri keel üks Euroopa Liidu ametlikest keeltest.

Iiri keele kõnelejate kompaktset asuala, kus iiri keelel on esimese keele staatus, nimetatakse Gaeltachtideks. Need asuvad peamiselt Donegali, Mayo, Galway, Kerry ja Corki krahvkonnas, väiksemad kogukonnad ka Waterfordi lõunaosas ja Meathi krahvkonnas. Kokku elab nendel aladel umbes 86 000 inimest, kes räägivad kõik kas esimese või teise keelena vabalt iiri keelt.

21. sajandi alguse seisuga on iiri keelel kolm murret: Munsteri murre (lõunamurre), Connachti murre  (keskmurre) ja Donegali murre (põhjamurre). 20. sajandil suri välja Leinsteri murre (idamurre). Murdeerinevused on väikesed. Ametlikus läbikäimises ja hariduses kasutatakse 20. sajandi keskel standardiseeritud uusiiri keelt (An Caighdeán Oifigiúil).

Ajalugu

Umbes 5.–6. sajandist pärit tekstid vanagaeli keeles, millest iiri keel pärineb, on kirjutatud ogamites puutükkidele ja kivide servadele. 

7.–8. sajandil hakati iiri keelt kirjutama ladina kirja erivormis iiri kirjas. 

Vanaiiri kirjakeele norm oli kasutusel 8.–17. sajandil.  

Vanaiiri verbisüsteem oli väga keerukas.

18. sajandi lõpus rääkis iiri keelt umbes 3,5 miljonit iirlast.

Vaata ka
Iirikeelne kirjandus

Viited

Välislingid

Iiri keel saidil Ethnologue
Iiri nimede kirjutus ja hääldus EKI teatmikus
Iiri keele eestkõneleja loodab abi ELilt, Postimees, 21. aprill 2015
Keeleoskajate statistikat saab tõlgendada mitmeti, Postimees, 21. aprill 2015

Keldi keeled
Iirimaa
Amanda Lääne

Amanda Lääne (aastani 1932 Amanda Ulm; 9. märts 1897 Kiltsi-Aruküla, Vao vald – 24. aprill 1985 Rakvere) oli eesti näitleja ja laulja. 

Amanda Lääne töötas aastatel 1921–1944 Narva teatris ja 1944–1960 Rakvere teatris. Ta oli abielus August Läänega.

Eesti näitlejad
Eesti lauljad
Sündinud 1897
Surnud 1985
Hiina aktiniidia

Hiina aktiniidia (Actinidia chinensis) on aktiniidialiste sugukonda kuuluv taimeliik ja ravimtaim.

Levik 
Hiina aktiniidia pärineb Hiina ja Jaapani subtroopilisest piirkonnast.

Kirjeldus 
Igihaljas põõsas kasvab kuni 8 m kõrguseks. Hiina aktiniidia on kahekojaline. Lehekuju on munajas, värvus tumeroheline ning lehetipp on terav. Taimelehed ja noored võrsetel on punased karvakesed. Õied on suured ning lõhn meenutab maikellukese oma. Õitseb ainult paar päeva. Vilju nimetatakse marjadeks. Need on suured, viljakest on pruun, viljaliha roheline. Saagi valmimise periood on oktoobris kuni novembris. Üks mari võib sisaldada üle 1000 seemne.

Kasvatamise algus 
Kultuuristamist alustati 20. sajandi alguses, kui taime seemned viidi Hiinast Uus-Meremaale. Seal aretati esimene hiina aktiniidia sort 'Hayward' ning see levis kiiresti edasi teistesse riikidesse. Alguses nimetati vilju hiina karusmarjaks, kuid hiljem asendati see Uus-Meremaa rahvuslinnu nimetusega "kiivi".

Viited

Aktiniidialised
Ravimtaimed
Sade Adu

Helen Folasade Adu (joruba keeles Fọláṣadé Adú; sündinud 16. jaanuaril 1959), erialaselt tuntud kui Sade, on Nigeeria päritolu Suurbritannia lauljatar, helilooja ja plaadiprodutsent, kes sai tuntuks juba 1980. aastail ning püsib popmuusika lavalaudadel tänaseni.

Elizabeth II määras talle 2002. aastal Briti impeeriumi ordu ohvitseri tiitli, mis 2017. aastal asendati klass kõrgema Briti impeeriumi ordu komandöri tiitliga.

Elulugu 
Sade on sündinud Nigeeria Oyo osariigi pealinnas Ibadanis. Tema isa oli nigeeria õpetlane ja ema inglise ringkonnaõde. Tema pärisnimi Folasade tähendab tõlkes 'au, mis nõuab krooni'.

Ta vanemad lahutasid, kui ta oli nelja aastane, misjärel suundus ta koos vanema vennaga Banjiga Colchesteri, kus elasid koos vanavanematega. Üheteistkümne aastaselt kolis ta Holland-on-Seasse, et elada koos emaga.

Pärast keskkooliõpinguid suundus ta kaheksateistkümne aastasena Londonisse, et õppida moedisaini kõrgkoolis Saint Martin's School of Art, mille lõpetas edukalt.

Diskograafia

Stuudioalbumid
Diamond Life (1984)
Promise (1985)
Stronger Than Pride (1988)
Love Deluxe (1992)
Lovers Rock (2000)
Soldier of Love (2010)

Isiklik elu
Adu kolis 2005. aastal Gloucestershire'i maakohta, kus elab renoveeritud maamajas. Sellest ajast alates annab ta intervjuusid haruharva.

Adul on Jamaica muusikaprodutsendi Bob Morganiga transsooline poeg Izaak ning uuest suhtest lisaks kasupoeg.

Välislingid

Suurbritannia muusikud
Nigeeria muusikud
Sündinud 1959
Lauljad
Falgi tee

Falgi tee on tänav Tallinna Kesklinna linnaosas Vanalinna asumis.

Falgi tee algab Toompealt ning suundub Toompuiestee poole tugeva langeva nurga all ning lõppeb Toompuiestee ja Paldiski maantee ristmikul. Falgi teed ääristab lõuna poolt Hirvepark.

Tänava loomislugu
1856. aastal vedasid Toomgildi oldermann Hans Heinrich Falck ja Tallinna komandant kindral parun von der Salza kihla, et Hans Heinrich Falck suudab ehitada ühe kuuga uue tee Toompealt kuni Paldiski maantee alguseni. Selleks pidi ta läbi kaevama Rootsi kantsi läänekülje, tasandama vallid, mis olid selle ees ja täitma vallikraavid. Salza ei pidanud seda võimalikuks ja teatas, et kui Falck suudab enne ühe kuu möödumist ehitada tee, siis ehitab tema omal kulul teise tee Toompealt kuni Harju väravani (Komandandi tee). 

Falck sai oma ülesandega hakkama ja 1856 aasta novembris avati tee. Salza sai oma tee valmis mõned aastad hiljem.

Falgi tee Tallinnas on kandnud ajalooliselt nimetusi  - Falki tee, saksa keeles Falkensteg, Falckensteg, vene keeles Фалькскій подъемъ, Фалькенштегская ул., Соколиный спуск, Балтийскопортский подъем.

Falcki nime all tunti teed kuni 1948. aastani, kui Falcki tee ja Komandandi tee nimetati ümber Nõukogude tänavaks. 1989. aastal taastati endised nimed.

Viited

Kirjandus
Valdeko Vende, "Ununenud Tallinn", 1990

Tallinna vanalinna tänavad
Toompea tänavad
Hans Heinrich Falck

Hans Heinrich Falck (4./15. aprill 1791 Järvajõe, Ambla kihelkond – 7./19. november 1874) oli Toomgildi oldermann.

Elulugu
Hans Heinrich Falck sündis Ambla kihelkonnas mölder Niklas Falcki ja tema eestlannast abikaasa Gertrude Koppelsohni pojana. Perekonnapärimuse järgi on ta Linköpingi piiskopi Erik Falcki järglane. 

Kaks aastat õppis ta Tallinna Pühavaimu kiriku koolis. Juba 12-aastaselt alustas ta mööblitisleri õpilasena ameti õppimist. Väidetavalt olevat ta omandanud möldri, sepa, tisleri, kübarsepa, klaverimeistri ja -häälestaja ning ka kaupmehe elukutse; ta ka pidanud neist iga ametit lühemat aega.

1812. aastal Vene-Prantsuse sõja ajal oli H. H. Falck sõjaväe varustaja ning teenis sellega kena varanduse. Pärast sõda rajas ta Tallinna oma tisleritöökoja, kuid tugeva konkurentsi tõttu spetsialiseerus peagi klaverite ja teiste muusikariistade tootmisele. 1818. aastal alustanud väikesest klaveritöökojast sai peagi suur vabrik.

1828. aastal omandas H. H. Falck maatüki Toompea eeslinnas, praeguse Luise tänava piirkonnas. Ta laiendas pidevalt seda maatükki, ostes kokku naaberkrunte ja muid lähiümbruses paiknevaid maa-alasid.

1830. aastal valiti H. H. Falck Toompea lossifoogtikohtu vanemaks, 1848 Toomgildi oldermanniks ja Toompea maksuvalitsuse esimeheks. 

1850. aastal müüs H. H. Falck klaverivabriku maha.

Tallinna linnataristu arendamine
Falckil oli teeneid ka Tallinna linnatänavate rajamisel ja korrastamisel. 1849. aastal viibis Tallinnas Venemaa keiser Nikolai I koos perekonnaga ning nad soovisid külastada Alexander von Benckendorffi Keila-Joa mõisa. Tee sinna viis mööda Paldiski maanteed, mis oli tol ajal halvas korras, mudane ja isegi linna piires kohati sõidukõlbmatu. Linnavalitsus ei osanud midagi ette võtta, kuid Falck lasi kümne päevaga Paldiski maanteelt ära vedada palju muda ja mulda ning tee siledaks rullida.

1856–1857 rajati tema initsiatiivil ja suuresti ka tema raha eest Toompea ja Paldiski maantee vahele ühendustee, mida tuntakse Falgi teena. 1860. ja 1861. aastal pikendati seda teed ka teisele poole. Samal ajal korrastati ja ääristati puudega Toompuiestee ning rajati Suur-Falgi tänav ehk Kaarli puiestee.

Hans Heinrich Falcki eestvõttel rajati Tallinna uus eesti kogudus – Kaarli kogudus. Falcki raha eest valmis ka väike puust Kaarli hädakirik. Hilisem uhke Kaarli kirik rajati samuti Falcki antud maatükile ja valmis tema antud ehitusmaterjalidest.

H. H. Falcki rajatud on ka Falgi park (kandnud ka nime Lastepark) Wismari ja Adamsoni tänava vahel. 

H. H. Falck toetas ka mitme andeka noore eestlase õpinguid. Tuntuim neist oli keisrite ihuarst Philipp Karell.

Tema eluloo avaldas poeg Paul Theodor Falck.

Kirjandus 
Ein baltischer Bürger von altem Schrot und Korn. Nach hinterlassenen Aufzeichnungen Hans Heinrich Falcks mitgeteilt von Paul Th. Falck. Riga, Verlag von Jonck & Poliewsky, 1914.
Valdeko Vende, "Ununenud Tallinn", 1990.

Välislingid 
 Kodulugu: Hans Falck oli Tallinna esimene eestlane

Toompea inimesed
Eesti ettevõtjad
Eesti klaverimeistrid
Tallinna ajalooga seotud inimesed
Sündinud 1791
Surnud 1874
Hiid-karuputk

Hiid-karuputk (Heracleum mantegazzianum) on sarikaliste sugukonda kuuluv õistaim. 

Hiid-karuputk on Euroopa suurim sarikaline. Ta on kiire kasvuga ning võib kasvada kuni 7 meetri kõrguseks; enamasti on taime kõrgus siiski 3...5 meetrit. Eestis on hiid-karuputk naturaliseerunud võõrliik, mis toodi Kaukaasiast silo- ja meetaimena koos Sosnovski karuputkega, ning on praeguseks laialt levinud. 

Taim kasvab peamiselt jõgede ja ojade kallastel ning söötis maadel.

Putke varred võivad kasvada kuni 10 cm jämeduseks. Lehed on sügavalt 3...5-hõlmalised; lehe laius ulatub tihti üle ühe meetri. Hiid-karuputk õitseb juulist septembrini. Sarika läbimõõt on 50...80 cm.

Hiid-karuputke mahl sisaldab fototoksiini. Kui see satub nahale ning seejärel päikese kätte, tekib äge nahapõletik.

Hiid-karuputke leidub Eestis hajusalt.

Viited

Välislingid 
 

Keskkonnaministeerium: Karuputke võõrliigid: Sosnovski ja hiid-karuputk (Link ei tööta.)
Keskkonnaministeerium: "Karuputke võõrliigid: Sosnovski ja hiid-karuputk"

Sarikalised
Eesti võõrliigid
Mürgised taimed
Vesiämblik

Vesiämblik (Argyroneta aquatica) on vee-eluline ämblik Cybaeidae sugukonnast, perekonna Argyroneta ainuliik.

Vesiämblik on levinud Palearktises, hõlmates nii Euroopa, Põhja-Aasia ja Aafrika põhjaosa. 

Vesiämbliku eluiga on umbes 2 aastat. 

Tema keha on karvane ja pruunikas, kuna ta "kannab" endaga kaasas õhumulli, näib ta vees hõbedana. Ehkki tavaliselt on emased ämblikud suuremad kui isased, siis vesiämblikel on vastupidi. Isaste kehapikkus on kuni 15 mm, emastel 10 mm.

Eestis on vesiämblik suhteliselt laialdaselt levinud.

Viited

Välislingid 

Eesti ämblikulaadsed
Vanamuusika

Vanamuusika (inglise keeles early music, saksa keeles Alte Musik, soome keeles vanha musiikki) on muusikas mitmetähenduslik mõiste:
vanamuusika on üldmõiste, millega üldiselt peetakse silmas barokkmuusikat ja barokile eelnenud ajalooperioodide muusikat, kuid on tänapäeval saanud järk-järgult tähenduse kui igasugune muusika, mis vajab ettekande ajaloolise stiili rekonstrueerimist säilinud partituuride, traktaatide, muusikainstrumentide ja muude kaasaegsete allikate põhjal. Niinimetatud vanamuusikaliikumine sai alguse 19. sajandi keskel seoses Johann Sebastian Bachi kogutud teoste väljaandmisega.
vanamuusika on varajane muusika ehk varane muusika, millega viidatakse kolmele muusika ajaloo perioodile: keskajale, renessansile ja barokile.

Vaata ka
Vanamuusikaansambel
Vanamuusikaansamblite loend
Tartu Vanamuusika Festival

Muusika
Peeter Oja (matemaatik)

Peeter Oja (sündinud 16. aprillil 1949) on eesti matemaatik. 

Ta on arvutusmeetodite dotsent Tartu Ülikoolis. 

Ta lõpetas 1967 Nõo Keskkooli ja 1972 Tartu ülikooli matemaatikateaduskonna ning 1975 kaitses füüsika-matemaatikakandidaadi kraadi.

Ta on tegelnud splainide ja arvutusmeetodidega. 

Ta on kirjutanud õpikud "Variatsioonvõrratused", "Funktsionaalanalüüs", "Hulgateooria", "Hulgateooria ja matemaatiline loogika" jt ning lugenud kursusi diferentsiaal-, matemaatilise füüsika ja variatsioonvõrranditest,  diskriminatsiooni- ja arvutusmeetoditest,  hulgateooriast,  matemaatilisest ja funktsionaalanalüüsist, tõenäosusteooriast ning splainidest.

Isiklikku
Peeter Oja abikaasa oli matemaatik Eve Oja, funktsionaalanalüüsi professor, Eesti Teaduste Akadeemia akadeemik.

Viited

Välislingid 
 

Eesti matemaatikud
Tartu Ülikooli õppejõud
Nõo Reaalgümnaasiumi vilistlased
Tartu Ülikooli matemaatikateaduskonna vilistlased
Sündinud 1949
Oskar (laev)

Oskar oli puistlasti vedamiseks mõeldud mootorpurjekas, mis valmis 1937. aastal Saaremaal Papissaare sadamas. Laeva omanik oli Julius Teär, kellele kuulusid veel mootorpurjekad Jaen Teär ja Juuni.

Oskar sai pommitabamuse Saksa lennukilt 15. septembril 1941 Saaremaal Jaagarahu sadama reidil. Laev sai pommitabamuse paremasse pardasse, mille tagajärjel süttis põlema. Plahvatuse tagajärjel sai surma ka üks meeskonnaliige. 

Laev leiti merepõhjast harrastussukelduja poolt 10. septembril 2007 ehk 66 aastat pärast uppumist.

Sukeldumine 
Praegu lebab laev kiilul 7,5 meetri sügavusel. Säilinud on vöörtääv, vasak parras ja ahtertääv koos sõukruvi ning roolilehega. Laeva keskel võib näha mootorit ja vööris peli. Tekiehitis ja parem parras hävinesid pommitabamuse ja põlengu tõttu. Laevast eemale jookseb vetikatega kaetud ankrukett, mille teises otsas lebab hästi vaadeldav ankur.

Välislingid 
 Harrastussukelduja leidis sõja ajal uputatud laeva vraki, (Eesti Päevaleht, 30.10.2007)

Eesti purjelaevad
Hukkunud laevad
Läänemeri
Sukeldumine
Boriss Nikolski

Boriss Vladimirovitš Nikolski (vene keeles Борис Владимирович Никольский; 3. oktoober 1870 Peterburi – 11. juuni 1919 Petrograd) oli õigusteadlane ja filoloog

Kirjandusloolase poeg. Õppis Peterburis. Töötas Tartu Ülikoolis rooma õiguse ja klassikalise filoloogia professori kohusetäitjana 1913–1917 ja eradotsendina 1917–1918.

Viited

Õigusteadlased
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna õppejõud
Sündinud 1870
Surnud 1919
Aavo Aaviksaar

Aavo Aaviksaar (20. september 1941 Põikva, Kivistiku talu – 28. juuli 2004 Tallinn) oli eesti biokeemik ja keemik-orgaanik.

Alghariduse omandas Laupal, kus lõpetas 1956. aastal 7. klassi (läbis 6 aastaga 7 klassi). Järgnesid õpingud Türi Keskkoolis. Ta lõpetas Tartu ülikooli keemikuna 1965. Kaitses keemiadoktori kraadi 1986. aastal Moskvas, professor aastast 1987.

Aaviksaar töötas aastatel 1973–1980 Küberneetika Instituudi biokeemiasektori juhatajana, 1980–1991 Keemilise ja Bioloogilise Füüsika Instituudi bioorgaanilise keemia laboratooriumi juhatajana. Aastast 1991 oli ta EPMÜ Eksperimentaalbioloogia Instituudi direktor.

Aavo Aaviksaar on saanud 19 autoritunnistust ja aastal 1987 ENSV riikliku preemia.

Eesti biokeemikud
Sündinud 1941
Surnud 2004
Aleksandr Orlov (teadlane)

Aleksandr Jakovlevitš Orlov (vene Александр Яковлевич Орлов, 25. märts 1880, Smolensk – 28. jaanuar 1954, Kiiev) oli vene geofüüsik ja astronoom.

Õppis Peterburis, Sorbonne’is, Lundis ja Göttingenis. Töötas Tartu Ülikoolis (tähetornis) astronoom-vaatlejana 1905–1906 ja 1907–1912, ka Odessas.. Kaitses Peterburi ülikoolis magistri- (1910) ja doktorikraadi (1915). Asutas Poltaava gravimeetrijajaama (1926) ja Ukraina NSV TA astronoomiaobservatooriumi. NSVL TA k-liige (1927), Ukraina NSV TA tegevliige (1939).

Viited

Välislingid 
Bibliograafia

Venemaa astronoomid
Venemaa teadlased
Ukraina teadlased
Geofüüsikud
Sündinud 1880
Surnud 1954
Jevgeni Passek

Jevgeni Vjatšeslavovitš Passek (14. detsember 1860 Ahtõri maakond, Harkovi kubermang, Vene Keisririik (tänapäeval Ukraina) – 1. oktoober 1912 Moskva) oli õigusteadlane.

Mõisaomaniku poeg. Õppis Moskva ja Berliini Ülikoolis. Töötas Tartu Ülikoolis rooma õiguse eradotsendina 1891–1893 ja professorina 1893–1912. Ta oli 1905–1908 Tartu Ülikooli rektor.

Õpetamise kõrvalt oli Passek pikemat aega Tartu Ülikooli toimetiste toimetaja. 1905.–1907. aasta revolutsiooni ajal oli Tartu Ülikool tänu Passeki diplomaatilisusele ainus ülikool Vene Keisririigis, mis ei katkestanud tööd vaatamata keerulisele poliitilisele olukorrale.

1905. aastal avas Passek rektorina ülikooli naisvabakuulajatele, ootamata ära ministeeriumi korraldust. Selle omavoli eest anti ta hiljem kohtu alla.

4. septembril 1911 läks Passek tervislikel põhjustel erru ning sõitis Moskvasse, kus järgmisel aastal suri.

1886. aastal abiellus Jevgeni Passek Aleksandra Amfiteatrovaga, kelle vend oli kirjandus- ja teatrikriitik Aleksandr Amfiteatrov. Nende tütar Maria Grabar-Passek (1893–1975) oli vene filoloog ja antiikkirjanduse tõlkija, õigusteadlase Vladimir Grabari naine.

Viited

Kirjandus
 Пассек, Евгений Вячеславович // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп.). — СПб., 1890—1907.
 Пассек Е.В. Неимущественный интерес и непреодолимая сила в гражданском праве. — М.: Статут, 2003. — 399 с.

Eesti õigusteadlased
Venemaa õigusteadlased
Tartu Ülikooli rektorid
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna professorid
Tartu Ülikooli Raamatukogu direktorid
Sündinud 1860
Surnud 1912
Jossif Pokrovski

Jossif Aleksejevitš Pokrovski (7. september 1868 Pustogorodi, Tšernigivi kubermang, Venemaa – 14. aprill 1920 Moskva) oli vene õigusteadlane.

Vaimuliku poeg. Õppis Kiievi ja Berliini Ülikoolis. Töötas Kiievis, Peterburis ja Moskvas ning muu hulgas oli ka Tartu Ülikooli rooma õiguse eradotsent aastatel 1894–1896.

Viited

Välislingid
Foto perekonnaga

Õigusteadlased
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna õppejõud
Sündinud 1868
Surnud 1920
Konstantin Pokrovski

Konstantin Dorimedontovitš Pokrovski (11. mai 1868 Nižni-Novgorod, Venemaa – 1. juuli 1945 Kiiev) oli vene astronoom, Tartu tähetorni direktor 1908–1915.

Vaimuliku poeg. Õppis Moskva Ülikooli füüsika-matemaatikateaduskonnas 1887–1891. Pärast lõpetamist töötas ta mittekoosseisulise astronoomina Moskva Ülikooli observatooriumis ja juhatas samal ajal O. Schwabe eraobservatooriumi. 1893 siirdus ta ennast täiendama Pulkovo observatooriumi ja 1895 saadeti Tartusse. 

Töötas Tartu Ülikooli tähetornis astronoom-vaatlejana 1895–1907, alates 1896. aastast pidas ülikoolis ka astronoomia- ja matemaatikaloenguid. 1902 kaitses Moskva ülikoolis magistriväitekirja "Komeetide päritolust". 1907–1917 tegutses Tartu Ülikoolis astronoomia professorina. 1908. aastast oli Pokrovski ka Tartu tähetorni juhataja. 1915 evakueerus ta koos ühe osa tähetorni varadega Permi, kus Pokrovskist sai Petrogradi ülikooli Permi filiaali rektori kt. 1916. aasta aprillis omandas ta astronoomiadoktori kraadi. 1919 suundus ta Tomski ülikooli astronoomia kateedri juhatajaks ja 1920 Pulkovo observatooriumi vanemastronoomiks. 1927 valiti ta NSVL Teaduste Akadeemia korrespondentliikmeks. 1934–1944 töötas ta observatooriumi direktorina Odessas. Suri Kiievis siseministeeriumi vangla haiglas süüdistatuna kodumaa reetmises.

Pokrovski teadustöö oli seotud peamiselt komeetide, meteooride ja helkivate ööpilvede vaatlustega. Ta organiseeris Tartu perioodil kaks ekspeditsiooni päikesevarjutuste vaatlemiseks: Keeni raudteejaama 17.04.1912 (rõngakujuline päikesevarjutus) ja Feodossiasse 22.08.1914 (täielik päikesevarjutus). Tartu tähetornile osteti uus teleskoop (Zeissi refraktor, 1911) koos astrograafiga ja tehti plaane tähetorni täielikuks ümberehitamiseks, kuid alanud Esimese maailmasõja tõttu need plaanid ei realiseerunud. 

Pokrovski oli aktiivne astronoomia populariseerija. Ta pidas avalikke loenguid Tartu Ülikooli aulas ja mujal, kirjutas populaarteaduslikke artikleid ajakirjadele ja raamatu "Taeva teejuht" (1894, kordustrükid 1897, 1923). Tartus tegutses ta ühtlasi õpetajana Hugo Treffneri gümnaasiumis ja oli A. H. Tammsaare "Tõe ja Õiguse" II osa Mauruse kooli kosmograafiaõpetaja prototüüp.

Viited

Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna professorid
Hugo Treffneri Gümnaasiumi õpetajad
Venemaa astronoomid
Sündinud 1868
Surnud 1945
Ernst Andreas Reissner

Ernst Andreas Reissner (12. september 1824 Riia – 4. september 1878 Ruhenthal, Kuramaa) oli baltisaksa arstiteadlane ja anatoom.

Elulugu
Ernst Andreas Reissner oli baltisakslasest kaupmehe poeg.

Lõpetas Riia kubermangugümnaasiumi. Õppis Tartu Ülikoolis 1845–1851, meditsiinidoktor (1851, TÜ), doktoriväitekiri "De auris internae formatione". Oli 1851–1853 TÜ anatoomia õppetooli prosektor, anatoomia ja kohtumeditsiini eradotsent, 1853–1857 erakorraline professor ja 1857–1875 professor.

Teadustöö
Uurimisvaldkond: närvisüsteemi võrdlev anatoomia, sisekõrva embrüoloogia ja võrdleva anatoomia uuringud. Avastas kõrva vestibulaarmembraani (membrana vestibularis Reissneri). Alustas 1858 Tartus esmakordselt praktilisi harjutusi histoloogias.

Teoseid
 Nonnula de hominis mammaliumque pilis. Dorpat, 1853
 Beitrag zur Kenntnis der Haare des Menschen und der Säugetiere. Breslau, 1854
 Der Bau des centralen Nervensystems der ungeschwänzten Batrachier. Dorpat, 1864.

Viited

Kirjandus
 Album Academicum der Kaiserlichen Universität Dorpat. Dorpat, 1889, 348
 DbL, 618
 Die Aerzte Estlands (1922), 504
 Левицкий II, 20
 TÜ ajalugu II, 233, 235
 Toomsalu, M., 51
 Leiutisi ja avastusi Keiserlikus Tartu Ülikoolis. Arstiteadus. Tartu, 2004, 4–5.

Arstiteadlased
Eesti anatoomid
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna professorid
Tartu Ülikooli arstiteaduskonna vilistlased
Sündinud 1824
Surnud 1878
Otto Rosenberger

Otto Benjamin Gottfried Rosenberger (6. (ukj 17. veebruar) 1769 Jaunpils, Kuramaa – 7. oktoober 1856 Tartu) oli pedagoog, koolijuht ja keeleteadlane. Tartu ülikooli pikaajaline läti keele lektor (1803−1847) ja Tartu Kubermangugümnaasiumi esimene direktor. Riiginõunik.

Elulugu

Päritolu ja haridustee
Põlvnes Kuramaa pastorisuguvõsast. Tema isa Otto Ludwig Rosenberger (1739−1809) oli Jaunpilsi pastor. Ema Marie Elisabeth Denffer (suri 1779) oli Salduse pastori tütar. 1787. astus Halle ülikooli, kus tudeeris teoloogiat. 1790. aastal immatrikuleeriti Jena ülikooli, kus omandas teoloogiakandidaadi kraadi.

Pedagoog ja koolijuht
Pärast ülikoolistuudiumi lõppu naasis Kuramaale, kus oli aastatel 1792−1803 koduõpetaja. Seejärel sai temast taasavatud Tartu ülikooli läti keele lektor, kellena oli ametis 1847. aastani. 1804−1814 oli ta ühtlasi Tartu kreiskooli õpetaja. 1814−1820 oli ta Tartu koolide direktor ja seejärel kuni 1838. aastani Tartu Kubermangugümnaasiumi direktor.

Töid
Formenlehre der lettischen Sprache in neuer Darstellung (1848)
Der lettischen Grammatik zweiter Teil, Syntax (1852)

Autasud
 Püha Vladimiri ordeni IV klass
 Püha Stanislavi ordeni II klass

Viited

Kirjandus
Lenz, Wilhelm. Deutschebaltisches biographisches Lexikon 1710−1960. Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1970. Lk 651.

Välislingid

Erik Amburgeri andmebaas. Nr 94480 

Eesti koolijuhid
Tartu Kubermangugümnaasiumi direktorid
Tartu Ülikooli õppejõud
Sündinud 1769
Surnud 1856