Jean-Baptiste Lully

Jean-Baptiste de Lully [ʒɑ̃ batist də lyˈli]; (itaalia keeles Giovanni Battista di Lulli; 28. november 1632 – 22. märts 1687) oli itaalia päritolu prantsuse helilooja, kes töötas suure osa oma elust Louis XIV õukonnas. Prantsusmaa kodakondsuse sai ta 1661. aastal.

Elulugu

Lapsepõlv

Jean-Baptiste de Lully sündis Itaalias Firenze linnas. Lully ei saanud nooruses mingisugust haridust, ent tal oli erakordset annet nii tantsimises kui ka pillimängus – ta mängis kitarri ja viiulit. Itaalia päritolu poisi avastas 1646. aastal Guise'i hertsog Charles de Lorraine, kes viis ta Prantsusmaale. Seal asus tulevane helilooja nõudepesijana Mademoiselle de Montpensier' teenistusse. De Montpensier' abiga arendati Lully andeid ning ta omandas solfedžo Nicolas Metru käe all.

Teenistus õukonnas	

Louis XIV teenistusse asus Lully 1652. aastal ning tema ülesandeks õukonnas oli tantsimine. Kuningat võlusid tema kompositsioonid "Ööballetile" (prantsuse "Ballet de la nuit"). Mõnda aega dirigeeris noor helilooja kuninglikku orkestrit, kuid olles tüdinenud ansambli nõrgast distsipliinist, asutas kuninga nõusolekul kammerorkestri Väikesed Viiulid ("Les Petits Violons").

1650. ja 1660. aastatel lõi Lully mitmeid ballette, kus koos autoriga astus üles ka kuningas ise. Tohutu menu saatis muusikat, mis oli kirjutatud Molière'i komöödiatele (sh "Kodanlasest aadlimees" ja "Armastuse tohter"). Kohtumine Molière'iga pani aluse uue žanri – komöödiaballeti – tekkele.

Kuninga balletivaimustuse raugemisel pühendus Lully ooperite kirjutamisele. Süvenesid ka Lully tervisehädad, mistõttu pärast 1670. aastat ta enam tantsida ei saanud.

Pereelu

Jean-Baptiste de Lully abiellus oma sõbra ja kolleegi Michel Lambert'i tütre Madeleine Lambert'iga. Tema vabameelsus põhjustas õukonnas alatihti intriige ning pingelised olid suhted ka kuningaga, ent tänu oma talendile Lully viimase ebsoosingusse ei sattunud. Lullyl oli teadaolevalt kolm poega: Louis, Jean-Louis ja Jean-Baptiste Lully II.

Surm

8. jaanuaril 1687 juhatas Lully Louis XIV tervenemise auks Ambroosiuse hümni, mille käigus põhjustas jalga tabanud taktikepp põletiku. Hoolimata haava ohtlikkusest keeldus Lully jala amputeerimisest, mistõttu levis gangreen peagi üle terve keha, põhjustades helilooja surma 22. märtsil 1687.

Looming

Lully kuulus barokiajastu heliloojate hulka, kelle muusikas kohtab tihti tollele ajastule omast võtet basso continuo't. Lully loomingut iseloomustab jõulisus, emotsionaalsus ja rütmikus. Tänu Lullyle kogusid õukondades populaarsust tempokad tantsud. Oluline oli Molière'iga koostöös tekkinud uus žanr komöödiaballett, mis ühendas nii teatrit, balletimuusikat kui ka komöödiat. Lully kirjutas küll peamiselt viiulile, ent ka kitarri-, lauto-, oreli-, fagoti-, plokkflöödi- ja klavessiinimuusikat.
	
Kui helilooja pühendus ooperile, otsustas ta muuta Itaaliast pärit žanri prantslastele vastuvõetavamaks. Põhilisteks muudatusteks olid varem selgelt eraldatud retsitatiivsete osade segamine aariatega pinge tõstmise eesmärgil ning süžee hoogsam areng. Lullyd peetakse prantsuse ooperi pioneeriks.

Tähtsamad teosed

Ooperid

 "Cadmus et Hermione" (1673)
 "Roland" (1685)
 "Achille et Polyxène" (1687)

Balletid

 "Les Saisons" (1661) ("Aastaajad")
 "Le Naissance de Vénus" (1665) ("Veenuse sünd")
 "La Jeunesse" (1669) ("Noorus")
 "Le Temple de la paix" (1685) ("Rahutempel")

Muud žanrid

 "Le Mariage forcé" (1664) ("Lahutatud abielu") – komöödia
 "Quare fremuerunt" (1685) – motett
 "Les Fêtes de l'Amour et de Bacchus" (1672) ("Armastuse ja Bakchose peod") – pastoraal

Barokiajastu heliloojad
Prantsuse heliloojad
Itaalia heliloojad
Sündinud 1632
Surnud 1687