joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Gernet

Gernet on Saksamaalt Pommerist pärit baltisaksa aadlisuguvõsa.

Suguvõsa esivanemaks oli Gollnowi (Pommeris) bürgermeister Peter Gernet. 

1761. a anti Vene keisririigi mereväes teeninud Karl Gottlieb Gernetile riigiaadliku tiitel ja vapp. 

Perekonnale kuulusid Harjumaal Metstaguse, Lehola, Kostivere, Salajõe, Vaemla mõis, Ääsmäe ja Aadma mõis ning Läänemaal Kullamaa kihelkonnas  Ohtla mõis.

Suguvõsa liikmeid
 Joachim Gernet (1648–1710), Tallinna bürgermeister
Carl Gottlieb von Gernet  (1700–1791), kreisikomissar, Eestimaa ülemmaakohtu adjunkt, Keila kiriku eestseisja ja Üksnurme, Luiste ja Lehola mõisnik
 Christian Wilhelm von Gernet (1740–1819), Venemaa keisririigi sõjaväelane
 Carl Gustav von Gernet (1747–1812), Venemaa keisririigi sõjaväelane (major), Üksnurme mõisnik
Karl Johann von Gernet (1776–1857), Venemaa keisririigi mereväeohvitser, adrakohtunik, Kostivere mõisnik
Rudolf Karl Jacob von Gernet (1826–1912), kohtuametnik, kreisisaadik Läänemaal, Vaemla ja Aadma mõisnik
Karl August von Gernet (ru) (1819—1892), Venemaa keisririigi riigiametnik ja teadlane, Üksnurme mõisnik
Ernst Julius Konstantin von Gernet, Üksnurme mõisnik
Peter Woldemar von Gernet (1776–1846), Sikeldi mõisnik
August Friedrich von Gernet (1830–1878), Eestimaa rüütelkonna kantselei auskultant Tallinnas, seejärel kantselei sekretär 1857–1876, ühtlasi oli Eestimaa talurahvaasjade komisjoni sekretär 1865–1876.
 Johann Friedrich Gernet (1692–1771)
Oskar von Gernet (1834–1908), Venemaa keisririigi aktsiisiametnik 
 Axel von Gernet (1865–1920), ajaloolane.
 Johan Julius von Gernet (1827–1903), Eestimaa mõisnike krediitkassa sekretär, üks eesti seltsi Lootus asutajaid, 1. 1877. aasta Tallinna linnavolikogu liige

Viited

Välislingid 
Väljavõte Eestimaa rüütelkonna genealoogilisest käsiraamatust

Aadlisuguvõsad
 
Eestimaa aadlisuguvõsad
Eestimaa matrikliaadel
Alo Karemaa

Alo Karemaa (kuni 1936. aastani Aleksander Kerreman, 13. oktoober 1905 Virumaa – 27. mai 1970 Lakewood, New Jersey) oli Eesti sõjaväelane (leitnant).

Teenis 1. Jalaväerügemendis.

1. Jalaväerügemendi koosseis
Korporatsioon Sakala liikmed
Eestistatud nimega inimesed
Eestlased Ameerika Ühendriikides
Sündinud 1905
Surnud 1970
Rudolf Mikumägi

Rudolf Mikumägi (14. juuni 1904 – 19. märts 1943 Kolpino) oli Eesti sõjaväelane (leitnant).

Teenis Auto-Tankirügemendis. Langes idarindel teises Laadoga lahingus 659. Eesti Pataljoni ülemana.

Välislingid
Sõjamuuseumi ohvitseride andmekogu

Auto-Tankirügemendi koosseis
5. Üksiku Jalaväepataljoni koosseis
Eesti sõjaväelased Saksa sõjaväes Teises maailmasõjas
Sündinud 1904
Surnud 1943
Jaan Lutsar

Jaan Lutsar (28. detsember 1886 Koiola vald, Võrumaa – 22. märts 1943 Vosturallagi vangilaager, Sverdlovski oblast) oli Eesti sõjaväelane (kolonel).

Arreteeriti NKVD poolt 14. juunil 1941 Tallinnas. Suri nõukogude vangilaagris.

Tunnustus
1926 Läti Auto-tankide divisjoni rinnamärk
1932 Kaitseliidu Valgerist, III järk
1933 Kaitseliidu Põhja malevkonna rinnamärk

Kirjandus 
 Üheksa uut patukahetsejat. Vaba Maa, 27. juuni 1934, nr. 148, lk. 1.

Välislingid
Ohvitseride andmekogu

Eesti kolonelid
Eesti Vabadussõjalaste Liidu poliitikud
Eesti represseeritud isikud
Sündinud 1886
Surnud 1943
Nikolai Keskküla

Nikolai Keskküla (kuni 1938. aastani Nikolai Baratašvili, 17. mai 1907 – 1. oktoober 1989 Khuthaisi) oli Eesti sõjaväelane (leitnant).

Artikleid 
 Ratsaväe ajakohastamisest. Sõdur, 7. juuni 1940, nr. 23, lk. 553–555.

Eesti ratsaväeosade koosseis
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1907
Surnud 1989
Peeter Liivak

Peeter Liivak (27. august 1892 Kahkva vald, Võrumaa – 4. september 1958 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (major).

Välislingid
Foto 1906
Foto 1945
Foto 1945

Sakala Partisanide Pataljoni koosseis
9. Üksiku Jalaväepataljoni koosseis
Rahumäe kalmistule maetud
Sündinud 1892
Surnud 1958
8. Eesti Laskurkorpuse koosseis
Kirburohi

Kirburohi (Polygonum L.) on taimeperekond tatraliste sugukonnas.

Kirburohu perekonna esindajad kasvavad peamiselt põhjapoolkera parasvöötmes. Liigid erinevad suuresti üksteisest: perekonnast leiab nii alla 5 cm kõrgusi üheaastasi rohttaimi, mitmeaastasi rohttaimi, mis kasvavad 3–4 m kõrguseks, mitmeaastasi puituvaid ronitaimi, mis kasvavad 20–30 m kõrgusele puude otsa, mitmeid veetaimi ning lausa veepinnal elavaid taimi. 

Terveservaliste lehtede kuju ja suurus varieerub liigiti. Lehed võivad olla süstjad, ovaalsed, laikolmnurksed, südajad või nooljad ning 1–30 cm pikad. Varred on tihti punakad või punasetäpilised. Õied on väikesed, roosad, valged või rohekasvalged. Tihedad õisikud moodustuvad lehekaenaldesse või varrele. 

Sõltuvalt käsitlusest loetakse perekonda kuuluvaks 65–300 liiki. Mõned teadlased jagavad perekonna omakorda alamperekondadeks: 
Fagopyrum – tatar
Fallopia – konnatatar
Persicaria – kirbutatar

Eesti liigid
 Polygonum amphibium – vesi-kirburohi – hajusalt
 Polygonum arenastrum – harilik linnurohi – sage
 Polygonum aviculare – eriline linnurohi – tavaline
 Polygonum bistorta – ussitatar – peamiselt Lõuna-Eestis
 Polygonum boreal – põhja-linnurohi – harva
 Polygonum calcatum – lamav linnurohi – hajusalt
 Polygonum hydropiper – mõru kirburohi – kohati
 Polygonum lapathifolium – kahar kirburohi – sage
 Polygonum minus – väike kirburohi – hajusalt
 Polygonum neglectum – ahtalehine linnurohi – hajusalt
 Polygonum oxyspermum – rand-linnurohi (rand-kirburohi) – harva
 Polygonum persicaria – harilik kirburohi – hajusalt
 Polygonum viviparum – pung-kirburohi – Kagu-Eestis harva, mujal tavaline

Tulnuktaimed Eestis
 Polygonum arenarium – liiv-linnurohi (liiv-kirburohi) – haruldane tulnukas
 Polygonum linicola – lina-kirburohi – väga haruldane (Lõuna-Eestis)
 Polygonum patulum – laiuv kirburohi – tulnukana, väga haruldane
 Polygonum rurivagum – ränd-linnurohi (ränd-kirburohi) – tulnukana, väga haruldane

Tatralised
Bock

Bock on homonüümne sõna, mis võib-olla perekonnanimi või muu nimi.

Asukohad
Bock, linn Ameerika Ühendriikides Minnesotas
Bock, saar Läänemeres
Bockenhof,  Puka saksakeelne nimi

Tööstus
Bock, kange õlletüüp, näiteks eriti kange (doppelbock)
Double Bock, Tartu Õlletehase kange õllemark
Bock - Soomes endine õlle- ja joogitootja.

Patronüümid
 Berend Johann von Bock (1701–1769), Liivimaa poliitik,
 Timotheus Eberhard von Bock (1787–1836), Venemaa dissident ja sõjaväelane.
 Ewa Catharina von Bock (sündinud Mättik)
 Alexander Friedrich von Bock (1829–1895) baltisaksa kujur

Suguvõsad
Bock a.d. H. Lachmes –  Suure-Jaani kihelkonna Lahmuse mõisa aadlisuguvõsa
Bock a.d. H. Suddenbach – Poola aadlidiplomi 1600 saanud Liivimaa Bukase mõisa Bockid, (Liivimaa Nr.2, Eestimaa Nr.10). 
Bock af Näs – Rootsi aadlisuguvõsa Nr.50.
Bock af Bukkila – Rootsi aadlisuguvõsa Nr.247 (1540. aastatest alates Pukkila mõisnikud Soomes Piikkiös)
Bock (Boxbacka) – vana vabameeste suguvõsa Helsingis asuvast Pukinmäe (Boxbacka) mõisast.
Bocken – Tallinnas sündinud, ning Tartus ja Pärnus ülikoolis õppinud sõjaväelasest Georg von Bockist (surnud 1746) põlvnev Rootsi aadlisuguvõsa Nr.1541.

Viited
Valmer Luks

Valmer Luks (sündinud 18. aprillil 1978 Kärlal) on eesti laulja ja muusik.

Valmer Luks on lõpetanud Kuressaare Lastemuusikakooli klaveri erialal, õppinud Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis koorijuhtimise erialal Hirvo Surva juhendamisel.

Ta on laulnud kiriku-, laste- ja poistekooris, tegelenud rahvamuusika ja rahvatantsuga.

Valmer Luks oli ansambli Lux looja aastal 1995. Ansambel tegutseb siiani.

Välislingid
 Valmer Luksi tegemised YouTube'is
 Ansambli Lux ametlik koduleht

Eesti lauljad
Sündinud 1978
Pargitatar

Pargitatar (Reynoutria Houtt.) on tatraliste sugukonda kuuluva perekonna konnatatar (Fallopia) alamperekond.

Eestis võivad metsistuda kaks liiki:
Fallopia sachalinensis –  sahhalini konnatatar (sün. sahhalini pargitatar, sahhalini kirburohi)  
Fallopia japonica –  vooljas konnatatar (sün. vooljas pargitatar, vooljas kirburohi, jaapani kirburohi) 

Tatralised
Nils Bielke

Nils Bielke nime kandsid mitmed ajaloolised isikud:
Nils Turesson (Bielke), Rootsi riiginõunik ja -drots
Nils Pedersson Bielke, Rootsi kammer- ja riiginõunik (surnud 1550)
Nils Turesson Bielke, Rootsi riigitegelane (1569–1639)
Krahv Nils Bielke, Rootsi riigitegelane ja väejuht (1644–1716)
Krahv Nils Bielke, Rootsi õukondlane (1792–1845)
Kaitse Kodu!

Kaitse Kodu! on Kaitseliidu ajakiri.

Üldinfo 
Ajakiri ilmub kaheksa korda aastas ja on kõigile soovijatele tasuta kättesaadav Kaitseliidu malevates ja Kaitseliidu Peastaabis. 

Kaitse Kodu! näol on tegemist vanuselt viienda tänapäevani ilmuva eesti ajakirjaga (vanemad on vanuse järjekorras Sõdur, Ajalooline Ajakiri, Looming ja Eesti Naine).

Täna ilmub KK! 8 korda aastas tiraažiga 7000 eksemplari.

Kaitse Kodu! toimetusse kuuluvad praegu peatoimetaja Karri Kaas ja tegevtoimetaja Asso Puidet.

Ajalugu

1925–1940 
Kaitseliidu ajakirja Kaitse Kodu! esiknumber ilmus 14. oktoobril 1925. Seega kuulub Kaitse Kodu! vanimate seni ilmuvate eesti ajakirjade hulka.

Esimene katse Kaitseliidu häälekandjat asutada tehti juba 1920. aastal, mil ilmus küll vaid kaks numbrit väljaannet Kaitseliitlane. Pärast 1924. aasta 1. detsembri putšikatset hakati uuesti Kaitseliitu organiseerima. Kaitseliidu tegemisi kajastati esialgu 1925. aasta aprillist kuni juuli lõpuni ajakirja Sõdur 17. numbri eraldi lisana Kaitseliitlane.

11. septembril 1925 kinnitas Kaitseliidu keskjuhatus üksmeelselt Kaitseliidu häälekandja põhialused ja otsustas hakata välja andma oma, esialgu kaks korda kuus ilmuvat 24-leheküljelist ajakirja. Esimene number ilmus 14. oktoobril samal aastal 40-leheküljelisena, trükiarvuga 18 000 eksemplari ja seda levitati proovinumbrina üle maa. Esinumbri kaanel oli Kalevipoja mõõtu muistne sõdalane, mõõk ühes ja kilp teises käes, autoriks ajakirja kujundaja Peet Aren.

Osava reklaami ja väljaande sisu väärtuslikumaks ning välimuse kaunimaks muutmisega kasvas KK! menu lugejaskonnas ning 1928. aasta lõpus võib seda pidada juba Eesti üheks loetavamaks ajakirjaks. 1929–1932 ilmus KK! senise kahe korra asemel kuus igal nädalal. 

KK! viimane sõjaeelne number ilmus 20. juunil 1940.

Alates 1993 
KK! uus algus oli 1993. aastal, mil ajakiri taas Kaitseliidu hõlma all ilmuma hakkas. Ajakirja anti välja neli numbrit, kuni see 1995. aastal peatoimetajana tööle asunud Ivar Jõesaare juhtimisel taas perioodiliselt ilmuma hakkas.

Kaitse Kodu! tegijad läbi aegade 
Vastutavad toimetajad / peatoimetajad:
1925–1929 Viktor Neggo, KL II (propaganda) osakonna pealik
–1934, 1935–1940 kol-ltn Jaan Maide, KLPS ülem
1934–1935, 1940 kol-ltn August Balder, KLPS ülema asetäitja
1993 Laura Baumverk
1994–1995 Juhan Kõdar
1995–2011 kpt Ivar Jõesaar
2012–2016 Liivi Reinhold
2016–... Karri Kaas

Tegevtoimetajad:
1925 –1926 Paul Olak (toona Eesti Ajakirjanikkude Liidu esimees)
1926 –1927 Juhan Jaik (hiljem tuntud peamiselt kirjanikuna)
1927–1929 Evald Jalak (pseudonüüm Eevalt Viskel)
1929 –1932 Leonhard Sõerd
1932 –1940 kpt Aadu Truuvere, KLPS kultuuri- ja informatsioonijaoskonna pealik
1993 Hans Ulmiste
1994 –1995 Laura Baumverk
2006–2011 n-ltn Taive Kuuse
2012–2016 Karri Kaas
2016–2017 Rein Säinas
2017–... Asso Puidet

Viited

Välislingid 
 Digiteeritud ajakirjanumbrid 1925–1940
 KK! koduleht
 ajakirja Facebooki leht
 Värsked numbrid veebis

Eesti ajakirjad
Kaitseliit
Pojaga restoranis

"Pojaga restoranis" on Jääääre 2009. aasta album. 

See on ansambli üheksas album. Album salvestati Lõuna-Eestis Leigo Talus.

Esitavas koosseisus olid Jaan Sööt, Riho Sibul, Tõnu Timm, Tarvo Jaaksoo ja Teet Velling.

Lugude nimekiri
"Pojaga restoranis" 4:08
"Reinkarnatsioon" 4:10
"Vala veini" 4:17
"Lapsepõlv" 4:44
"Sindi süit" 3:58
"Ahtumine" 4:22
"Piir" 4:31
"Sul annan andeks kõik" 3:52
"Sa ei tea" 5:07
"Laevad" 3:30
"Su silmades on üks roos" 3:11
"Astud lauldes mu poole" 3:38

Viited

2009. aasta albumid
Jääääre albumid
Henn Kuuskme

Henn Kuuskme (kuni 15. juulini 1936 Heinrich Kuuskmann ja kuni 29. juulini 1936 Henn Kuuskmann; 25. aprill 1905 Parasmäe küla, Jõelähtme vald, Harjumaa – 28. aprill 2000 Hamilton, Ontario, Kanada) oli Eesti poksija ja politseinik.
 
Ta lõpetas 1926. aastal Tallinna Linna Ühisgümnaasiumi reaalharu ja läks sama aasta sügisel kaitseväkke. Ta teenis sidepataljonis telefonistina. Ta teenistusaeg sai läbi kevadel 1928, tema auaste oli reamees.

Poksijana
Ta hakkas poksima, kui ta õppis aastatel 1917–1924 Tallinna Reaalkoolis. Kaitseväes hakkas ta korralikult treenima ja ta tuli 1927. aastal kaitseväe meistriks poolraskekaalus (kuni 175 naela ehk 79,4 kg). 

Ta oli Eesti meister raskekaalus (üle 175 naela ehk 79,4 kg) 1928. aastal. Ta sai Eesti meistrivõistlustel keskkaalus (kuni 160 naela ehk 72,6 kg) 2. koha aastatel 1924, 1925 ja 1927 ning 3. koha 1923. aastal.

Ta osales kaks korda Eesti-Soome maavõistlustel poksis: 1926. aastal keskkaalus (kuni 160 naela ehk 72,6 kg) ja 1927. aastal poolraskekaalus (kuni 175 naela ehk 79,4 kg) ning kaotas mõlemad oma kohtumised.

Hilisem elukäik
Kuuskme elas 1929–1932 välismaal ja töötas peamiselt meremehena. Ta töötas 1934. aastast poliitilises politseis Tallinnas ning 1939. aastast Haapsalus. 

Teda oli kavas küüditada 14. juunil 1941, kuid teadmata põhjusel seda ei tehtud. Küll aga küüditati tema abikaasa Hulda-Alice Kuuskme (sündinud Leiten, eestistatuna Leetaru, 1912–1988).

Ta põgenes hiljem Soome ja astus Soome sõjaväkke 17. septembril 1943. Oli väljaõppel Jalkalas 200. jalaväerügemendis. Oli rindel Rajajoel 47. jalaväerügemendis, osales lahingutes Karjala kannasel, Viiburi lahel ja Vuokse jõel. Vabastati teenistusest Soome sõjaväes 18. septembril 1944.

Kirjandus
Rein Pajur. "Poksi lugu". Tallinn 2009

Välislingid
(Heinrich Kuuskmanni) sporditulemused

Eesti poksijad
Sidepataljoni koosseis
Eesti politseinikud
Eestistatud nimega inimesed
Soome 200. jalaväerügemendi koosseis
Eestlased Kanadas
Sündinud 1905
Surnud 2000
Mädaoja mänd

Mädaoja mänd on looduskaitsealune põlispuu (harilik mänd), mis kasvab Lääne-Virumaal Vinni vallas Kõrma külas. Selle ümbermõõt oli 2001. aasta andmeil 3,03 m, kõrgus 33 m.

Välislingid

 

Vinni vald
Eesti põlispuud
Kaitstavad looduse üksikobjektid
Igor Kurve

Igor Kurve (24. juuni 1945 Viljandi – 17. juuli 2009) oli eesti kergejõustiklane (kõrgushüppaja), näitleja ja ajakirjanik.

Kurve lõpetas C. R. Jakobsoni nimelise Viljandi 1. Keskkooli ning asus Tartu Riiklikus Ülikoolis õppima vene keelt ja kirjandust. Teenis vahepeal Nõukogude armees, osa tema teenistusest möödus Riias spetsiaalses sportlaste väeosas.

Sportlasena
1963. ja 1964. aastal oli ta Eesti NSV meister kõrgushüppes. 30. juunil 1963 püstitas ta kõrgushüppes 2.01-ga Eesti NSV rekordi.

Näitlejana
Aastatel 1968–1972 õppis Kurve Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedris (lõpetas). Seejärel võttis äsja Eesti Draamateatri peanäitejuhiks saanud Voldemar Panso ta koos kursusekaaslaste Kersti Kreismanni, Juhan Viidingu, Tõnis Rätsepa, Rein Kotkase, Martin Veinmanni ja Helle Pihlakuga sinna tööle.

Ajakirjanikuna
Aastatel 1982–1986 õppis Kurve kaugõppes Tartu Riiklikus Ülikoolis, kus ta omandas ajakirjanikudiplomi.

Kakskümmend aastat töötas Kurve Eesti Televisioonis, kus ta oli režissöör, saatejuht ning paljude saadete ja telefilmide autor. Ta andis oma panuse rohkem kui tuhande saate valmimisse.

Kurve kirjutas aeg-ajalt arvamuslugusid päevalehtedele.

Isiklikku
Tema ema oli õpetaja ja koolijuht Niina Kurve.

Tema tütar on endine lapsnäitleja ja praegune tõlkija Anna-Liisa Kurve. Tema poeg on poliitik Kaspar Kurve.

Viited

Välislingid
 Igor Kurve sporditulemused

Eesti kõrgushüppajad
Eesti Draamateatri näitlejad
Eesti ajakirjanikud
Tartu Ülikooli filoloogiateaduskonna vilistlased
Sündinud 1945
Surnud 2009
Troopiline geograafiline vööde

Troopiline geograafiline vööde on geograafiline vööde Maa põhja- ja lõunapoolkeras peamiselt vastavalt 20. ja 30. laiuskraadide vahel.

Talvised keskmised õhutemperatuurid on üle +10 °C, suvised keskmised õhutemperatuurid on +30...+35 °C. Aastane sademete hulk on 50–200 mm, ainult mussoonkliimaga mandrite idaosas ületab see 1000–2000 mm. Kuivades piirkondades on levinud kõrbed ja poolkõrbed, niisketes piirkondades troopilised lehtmetsad. Ookeanides on iseloomulikud kõrged veetemperatuurid ja suur soolsus.

Valitseb antitsükloonalne õhuringlus, madal relatiivne õhuniiskus ja väike pilvisus. Selle tõttu on selles piirkonnas suur summaarne päikesekiirgus (140–220 kkal/cm² – suurim maakeral) ja samal ajal suhteliselt madal kiirgusbilanss – 60–70 kkal/cm² (suure soojuse kaotuse tõttu kiirguse kaudu) ning suured päeva ja kuu keskmiste ning äärmiste temperatuuride amplituudid.

Geograafilised vöötmed
Johannes Henno

Johannes Henno (kuni 25. septembrini 1939 Hennoch; 24. märts (vkj)/ 6. aprill 1916 Tartu – surmaaeg ja -koht on teadmata) oli eesti poksija.

Henno oli kokku kahekordne Eesti meister – poolraskekaalus (kuni 79,4 kg) 1942. aastal ja keskkaalus (kuni 72,6 kg) 1943. aastal. Ta sai Eesti meistrivõistlustel keskkaalus (kuni 72,6 kg) III koha (1938) ja poolraskekaalus (kuni 79,4 kg) III koha (1940). Ta sai Eesti NSV meistrivõistlustel raskekaalus (üle 79,4 kg) II koha (1941).

Henno oli 1939. aastal II Eesti mängude poksivõistluse poolraskekaalu (kuni 80 kg) võitja.

Kirjandus
Rein Pajur. "Poksi lugu". Tallinn 2009

Välislingid
Johannes Henno sporditulemused

Eesti poksijad
Eestistatud nimega inimesed
Sündinud 1916
Surmaaeg puudub
Rohuküla sadam

Rohuküla sadam on sadam Eestis, mis asub Lääne maakonnas Haapsalu linnas Rohukülas, ligi 8 km kaugusel Haapsalu keskusest. 

Sadamast algavad Rohuküla–Heltermaa ja Rohuküla–Vormsi laevatee.

Ajalugu
Enne Esimest maailmasõda oli Rohukülas olemas üks jupike primitiivset silda ja rannas üks ait, mille oli oma tarvis ehitanud kohalik mõisaomanik. 

Vahetult sõja eel hakati Rohukülla rajama Vene Keisririigi sõjasadamat (osa Tallinna mereväebaasist). Rohuküla mereväebaasi ehitati kaid, mereveemagesti, selle jõujaam, aga ka remondikojad, mageveemahuti jms. Sadamas olid põhja- ja lõunabassein.

Samuti rajati kasarmud, ohvitseride elamu, konduktorite elamud, ohvitseride kasiino jms; aga ka miinilaod, suurtükkide laskemoonalaod jms. Peeter Suure Sadamale allus ka merelennubaas, millele omakorda allusid Tahkuna lennusadam ja Kõrgessaare lennusadam. 

Sadamasse rajati ka ulatuslik raudteede võrk ja raudteejaam.

Ulatuslike plaanide lõpuleviimise katkestas oktoobris 1917 taganevate Venemaa Ajutise Valitsuse vägede poolt sadamaehitiste hävitamine. Muu hulgas hävitati siis ka vaksalihoone.

Pärast Esimest maailmasõda ja Vabadussõda
1920. aastatel korrastati basseinidevaheline muul.

Teise maailmasõja ajal
1939. aastal sõlmitud Eesti Vabariigi ja NSV Liidu vahelise vastastikuse abistamise pakti alusel anti Eesti poolt sõjaväebaaside tarvis Rohuküla raudteejaama ja sadama rajoon (30 ha) – ümberlaadimise baas ladudega vägede varustamiseks Hiiumaal ja Saaremaal. Tingimusel, et sadam ja selle juurdeveoteed jäävad vabaks üldisele kasutamisele.  Nõukogude relvajõududele anti Rohuküla sadamas õigus baseerida kergeid sõjalaevu, õigusega teostada hüdrotehniliste ehitiste remonti, samuti püstitada ajutisi ehitisi, töökodasid ja ladusid.
 
Eesti okupeerimise ja annekteerimise järel tunnistas NSV Liidu Merelaevanduse Rahvakomissariaat oma käskkirjaga 25. veebruarist Tallinna Merekaubasadama I järgu sadamaks (koos Kopli, Tsitre, Ülgase, Rohuküla ja Haapsalu sadamapunktidega).

Pärast Teist maailmasõda
Sadamasild põles pärast Teist maailmasõda. NSV Liidu mereväele allus Eestis 1945. aastal Rohuküla sadam, mida 1945. aasta dokumentides nimetati Rohuküla mereväebaasiks.

1975. aastal ehitati uus sadamahoone.

1995. aastal valmis põhjabasseinis parvlaevade sildumiskai. Enne seda oli kasutamiskõlblik ainult lõunabasseini endine sild number 3. Samal aastal korrastati ka basseinidevaheline muul.

Vaata ka
Rohuküla–Heltermaa laevaliin
Rohuküla–Sviby laevaliin
Rohuküla raudteejaam
Rohuküla–Vormsi jäätee

Viited

Kirjandus
Oliver Orro, Monika Eensalu. "Rohuküla. Vene impeeriumi unustatud sõjasadam ja selle säilinud arhitektuuripärlid". Tallinn 2013. 80 lk. ISBN 9789949907854

Välislingid

Rohuküla sadama aeropanoraam
Rohuküla
Haapsalu linn
Peeter Suure sadam
Eesti sadamad
Portsmouth (New Hampshire)

Portsmouth on linn Ameerika Ühendriikides New Hampshire'i osariigis Rockinghami maakonnas.

Portsmouth asutati 1630. aastal ning kandis alguses nime Piscataqua jõe järgi, mille suudme lähedale küla rajati. 

Linn sai nime Portsmouthi linna järgi Inglismaal Hampshire'i krahvkonnas. Nimelt oli New Hampshire'i koloonia rajaja John Mason (eluaastad 1586–1635) olnud Inglismaal Portsmouthis sadamakapten.

1653. aastal sai Portsmouth linnaõigused. Linnast sai juba 18. sajandil laevaehituskeskus.

5. septembril 1905 sõlmiti linnas Portsmouthi leping, mis lõpetas Vene-Jaapani sõja.

Sõpruslinnad 

Carrickfergus, Suurbritannia
Nichinan, Jaapan
Pärnu, Eesti
Severodvinsk, Venemaa
Szolnok, Ungari

Välislingid
 Linna koduleht

New Hampshire'i linnad
Vesta

Vesta oli Vana-Rooma jumalanna, kes  uskumuse kohaselt kaitses kodu, kodukollet ja perekonda.

Vesta tempel 
Vesta templis põles tuli, mis sümboliseeris jumalanna kohalolekut. Tuld valvasid Vesta neitsid. Iga aasta 1. märtsil tuld uuendati. Tuli põles templites kuni aastani 391, mil keiser Theodosius I keelas avaliku paganluse kummardamise.

Vesta neitsid 
Vesta neitsid olid pärit Rooma kõrgseltskonnast ja pidid preestrinnana teenima umbes 30 aastat.

Vesta neitside ülesanded:
Templis põleva tule valvamine
Ohvrijahu valmistamine küpsetest viljapeadest, soolast ja Egeria allikast pärit veest

Vesta pidustused 
Vesta pidustusi ehk Vestaliaid peeti 7.–15. juuni. Pidustuste ajal oli avatud templi püha ruum, et naised saaksid tuua jumalale ohvriande.

Vaata ka 
 Hestia

Vanarooma mütoloogia
Rooma jumalad
Iloni Imedemaa

Iloni Imedemaa on kunstnik Ilon Wiklandile pühendatud teemakeskus Haapsalus. Varem asus see Haapsalus Läänemaa Muuseumis.

Keskus avati 1. juulil 2009.

Imedemaal saavad külastajad tutvuda Ilon Wiklandi loodud raamatuillustratsioonidega ning ka ise pilte teha või Astrid Lindgreni raamatute tegelastega kohtuda. Keskuses on muu hulgas Karlssoni mängutuba ja Bullerby köök, teatrilava ja piknikuplats.

Teemakeskuse kolmekorruselises majas on galerii, kino- ja näitusesaal ning mängutuba. Seal toimuvad üritused ja teemapäevad. Iga päev saab teemakeskuses meisterdada, mängida, lugeda raamatuid, joonistada ja tunda end õdusalt, veetes perega aega raamatutest tuttavate tegelaste maailmas. 

Maist augustini on avatud Iloni Imedemaa mänguhoov, kus saab kiikuda, end proovile panna täpsusviskamises, mängida liivakastis, meisterdada käsitöökuuris ja proovida kätt puutöös Mattiase majas. 

Teemakeskuses näidatakse Matsalu loodusfilmide festivali raames loodusfilme.

Viited

Välislingid
Iloni Imedemaa
Ene Pajula. Ilon Wikland on õnnelik, et saab ilusa lapsepõlve eest midagi tagasi anda Õpetajate Leht, 14. august 2009

Haapsalu muuseumid
Eesti kunstimuuseumid
Maria Annus

Maria Annus (kuni 2016. aastani Maria Soomets; sündinud 21. veebruaril 1979) on eesti näitleja.

Aastal 1997 lõpetas ta Tallinna Reaalkooli ja aastal 2002 Eesti Muusikaakadeemia Kõrgema Lavakunstikooli 20. lennu näitlejana. Aastatel 2002–2007 oli ta Ugala teatri näitleja. Alates 2008. aasta maist on ta Vanemuise näitleja.

Ta on laulnud tütarlastekooris Ellerhein.

Rollid

Vanemuises

Teistes teatrites

Televisioonis

Tunnustus 

 2003 – Kristallkingakese auhind
 2022 – Vanemuise draamatrupi kolleegipreemia naispeaosa kategoorias rollide eest lavastustes "1984" ning "Terror"

Isiklikku 
Tema abikaasa on näitleja Robert Annus. Neil on tütar Noora, kes sündis 5. juunil 2010.

Viited

Välislingid
Jaanus Kulli, "Maria Soomets: «Minus on nahaalsust läbi lüüa.»", Õhtuleht, 7. aprill 2003
 "Maria Soomets: «Minu unistuste roll on emaroll!»", Naisteleht, 31. august 2007
Margit Adorf, "Ilma teatrita näitleja Maria Soomets", Stiil, märts 2008
Raimu Hanson, "Näitleja Maria Soomets liitus Vanemuisega", Tartu Postimees, 30. mai 2008
 "Maria Soomets ootab kingituseks tulpe", Sakala, 19. veebruar 2009
 "Maria Soomets: kollektiivne alateadvus on muutunud", Elu24.ee, 24. juuli 2009

Vanemuise näitlejad
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia vilistlased
Sündinud 1979
Tallinna Reaalkooli vilistlased
Sunža

Sunža (2015. aastani Ordžonikidzevskaja) on linn (2015. aastani staniitsa ja seejärel 2016. aastani alev) Venemaal Inguššias, Sunža rajooni keskus. Asub Sunža jõe orus Tšetšeenia piiri ääres.

Elanikkond 
Ordžonikidzevskajas elas 2010. aasta rahvaloenduse andmeil 61 577 inimest. See oli elanike arvult Inguššia suurim asula Nazrani järel ja Venemaa suurim maa-asula. 2002. aasta rahvaloenduse andmeil oli 48% elanikest ingušid ja 50% tšetšeenid. 2010. aasta rahvaloenduse andmeil moodustasid ingušid 90% elanikest ja tšetšeenide osakaal oli 7,5% ja venelaste osakaal 0,9%.

Ajalugu 
Asula rajati 1850. aastal Sunženskaja staniitsana. 1852. aastal nimetati see vene kindrali Nikolai Sleptsovi auks Sleptsovskajaks. 1939. aastal sai see Grigori Ordžonikidze järgi nime Ordžonikidzevskaja. 17. mail 2015 korraldati rahvaküsitlus, millel enamus osalenud linnakodanikke toetas asula linnaliseks muutmist ja uue nime Sunža andmist.

Transport 
Asulat läbib 1894. aastal valminud Groznõi–Beslani raudtee. Läänepiiril asub sõjaväelennuväli.

13. septembril 2015 toimusid alevi volikogu valimised.

Viited 

Inguššia
Venemaa linnad
Johan Pitka monument

Johan Pitka monument on Johan Pitka mälestuseks püstitatud mälestusmärk Tallinnas.

19. veebruaril 2002 avasid president Lennart Meri ja Tallinna linnapea Edgar Savisaar Vabadussõjas osalenud admiral Pitka 130. sünniaastapäeva puhul monumendi Kaarli puiestee ja Toompea tänava nurgal. Skulptor Tõnu Maarandi valmistatud admirali pronkspea läks koos paigaldamisega maksma pisut üle 300 000 krooni.

Maikuus 2002 võeti Pitka monument sealt maha, sest sinna hakati rajama okupatsioonide muuseumi. Pitka pronkspea viidi Kaitseliidu lattu. Esialgne kava nägi ette monumendi taaspüstitamist aasta hiljem.

Jaanuaris 2004 lootis Kaitseliit monumendi paari kuu pärast uuesti üles panna. Pitka kuju taaspüstitamine aga venis, sest linnakujundajad ja Kaitseliit ei suutnud kokku leppida, kuhu kuju uuesti üles panna.

Märtsis 2005 kiitis linnakujunduskomisjon heaks Pitka monumendi asukoha Hirvepargis Toompea ja Wismari tänava nurgal. Ka Kaitseliit oli asukohaga nõus.

Esialgselt oli skulptor Tõnu Maarandi valmistatud admirali pronkspea püstitatud betoonalusele. Arhitekt Mart Kadariku uue projekti järgi on monument tunduvalt suurejoonelisem ja tähendusrikkam. "Mälestusmärgi keskseks osaks on roostevabadest terasplaatidest kiilu ehk laevanina motiiv, mille keskele mustast graniidist püstprismale kinnitatakse pronkspea. Kiil on oma teravikuga suunatud itta, vihjates sellega Eesti Vabariigi kaitsjate peamisele tegevussuunale," märkis Kadarik. Kuju all on kolmnurkne keevisrestist tasapind ehk vihje laevatekile. 

Selle alt valgustavad monumenti sinised tuled, viidates Pitka tihedale seotusele nii vee kui ka Eesti merepiiride kaitsmisega. Mälestusmärgi üldvalgustuse annavad suured halogeenprožektorid.

Viited 

Tallinna mälestusmärgid
Man Ray

Man Ray (sünninimi Emmanuel Radnitzky; 27. august 1890 Philadelphia – 18. november 1976 Pariis) oli ameerika kunstnik, kes veetis suurema osa elust Pariisis.

Man Ray oli modernist, kes andis panuse dadaismi ja sürrealismi arengusse. Ta praktiseeris maali, skulptuuri, kollaaži, assamblaaži ja fotograafiat. Ta oli tuntud moe- ja portreefotograafina. 

Ta valmistas ka fotogramme, mida ta kutsus ise rajograafideks.

Kogu elu jooksul andis ta avalikkusele oma eraelust ja päritolust väga vähe teada, näiteks ei tunnistanud ta isegi seda, et on kunagi kandnud muud nime peale Man Ray.

Man Ray sündis Philadelphias Venemaa juudi immigrantide peres vanima lapsena. Tal oli ka vend ja kaks õde. 1897 kolis pere New Yorki. 1912 muutis kogu perekond oma nime Rayks vastusena tollal levinud antisemitismile ja selle nime mõtles välja tema vend. Ühtlasi muutis Emmanuel oma nime ja selleks sai Man.

Man Ray isa töötas rõivavabrikus ja lisaks töötas ta koduski rätsepana. Ema õmbles perekonnale riided ise, kasutades selleks tehases järele jäänud riidest lappe. Kuigi Man Ray soovis end oma perekonna taustast lahti siduda, jättis lapsepõlv siiski tema loomingusse märgatava jälje. Räisepamannekeenid, liistud, õmblusmasinad, nõelad, tikud, niidid ning teised riietuse ja õmblemisega seotud esemed on näha tema loomingus peaaegu igal ajaperioodil ja igas stiilis. Kunstiajaloolased on juhtinud ka tähelepanu tema kollaažide ja maalimistehnikate sarnasusele lapitekkidega.

Pärast keskkooli lõppu pühendus ta maalimisele. 1912 astus ta liberaalanarhistlikku Ferreri kooli. 1915 oli tal esimene isikunäitus. Varased tööd on mõjutatud kubismist. 1918 hakkas ta tegelema fotograafiaga. 1921 läks ta elama Pariisi, kus teda ootasid sõbrad Marcel Duchamp ja Francis Picabia. Duchamp tutvustas teda teiste seas André Bretoni, Louis Aragoni ja Paul Éluardiga. Montparnasse'is tutvus ta veel Henri Matisse'i, Diego Rivera, Piet Mondriani, Salvador Dalí, Max Ernsti, Yves Tanguy, Joan Miró ja paljude teiste kunstnikega. 1922 otsustas ta pühenduda fotograafiale. 1925 võttis ta osa esimesest sürrealistide näitusest Pariisis. 

Man Ray lõi ka hulga avangardistlikke lühifilme, mis on tuntud kui Cinéma Puri näited: "Le Retour à la Raison" (2 min, 1923), "Emak-Bakia" (16 min, 1926), "L'Étoile de Mer" (15 min, 1928) ja "Les Mystères du Château du Dé" (20 min, 1929). 

Kui puhkes Teine maailmasõda, polnud juutidel Prantsusmaal enam ohutu elada. 1940–1951 elas ta Los Angeleses ja abiellus seal 1946 Rumeenia päritolu juudi tantsijanna Juliet Browneriga. Samal päeval abiellusid Max Ernst ja Dorothea Tanning ning nad korraldasid ühise pulmapeo. 1963 avaldas ta autobiograafia "Self-Portrait" ("Autoportree").

Ta on maetud Pariisi Montparnasse'i kalmistule. Tema hauakivil on epitaaf "Osavõtmatu, kuid mitte ükskõikne". Kui Browner 1991 suri, maeti ta samasse hauda ja tema epitaaf on "Jälle koos".

Välislingid 

Man Ray fotosid
Man Ray lühifilme

Ameerika Ühendriikide kunstnikud
Sündinud 1890
Surnud 1976
Naine vaagnaga

Naine vaagnaga ehk Eva on Tallinnas Tornide väljakul asuv purskkaev.

Kirjeldus
Purskkaev koosneb pronksist kujust ning graniidist postamendist ja ringraketest. Kuju autor on skulptor Juhan Raudsepp ning see on õhukesel pronksplaadil istuv naisakt, vasak jalg istmiku all, parema jala põlv püsti. Kummargil figuuri kohal on peale ja käelabadele toetuv kumer vaagen. 

Kuju on kinnitatud nelinurksele postamendile, mille laiema ülaosa all on dekoratiivne voluut. Purskkaevu sisemist kogumisbasseini ümbritseb ringikujuliselt 110 sentimeetri kõrgune graniitrake, välisküljel ühtlaste vahedega asetseva nelja väikese vett purskava pronksist kalapeaga. Need täidavad veega välise, 77 sentimeetri laiuse basseini, mida ümbritseb 25 sentimeetri kõrgune graniitrake.

Ajalugu
Raudsepp olevat saanud enda käsutusse Keskvanglast uue juurdeehitise kohalt väljalõhutud kaevu (püstitatud aastatel 1842–1847 Kaitsekasarmu jaoks) graniitrakked, millest ta tegi purskkaevu ümbrise.

Raudsepp tegi 1934. aastal ka kipsist fontäänifiguuri, mille ta esitas Kunstihoone avanäitusele. Naise keha võluvat plastilisust ja ilmekust käsitledes püüdis seda lahendada dekoratiivses laadis. 

Tolleaegne Tallinna peaarhitekt Herbert Johanson olevat teinud Raudsepale ettepaneku figuuri loomiseks purskkaevule väikesel skvääril Tornide väljakul (purskkaev koos raketega oli juba olemas). Sinna näis kujuri arvates paremini paigutuvat juba olemasolev purskkaevu kavand, mis oli olnud väljas Kunstihoone avanäitusel. 

Figuur valati pronksi 1936. aastal ja asetati olemasolevale purskkaevule Tornide väljakul. See oli skulptor Raudsepa esimene töö selles valdkonnas.

Hinnangud
"Fontääniskulptuur on üldmõjult dekoratiivne, vormikäsitlus teravusi vältivalt ümar ja pehmejooneline, siluetimõju rahulik. Skulptuuriga liitub vaagnalt langev vee mänglemine".
"Skulptuuriga on kunstnik saavutanud emotsionaalse seose loodusega ja seda üsna lihtsa võtte abil: vaagnat pea kohal hoidev naine on paigutatud langevate veenirede keskele, mis eraldavad teda loodusest ja ühtlasi liidavad sellega".

Viited

Välislingid
 
Vargad viisid hinnalise skulptuuri 6. detsember 2000. Õhtuleht

Tallinna skulptuurid
Purskkaevud
Jana laht

Jana laht (vene Янский залив) on laht Laptevite mere kaguosas Buor-Haja ja Ebeljahi lahe vahel. Sai oma nime Jana jõe järgi. 

Suure osa Jana lahe rannikust moodustab Jana jõe delta, mille pindala on 10 200 km². Laht on kaetud jääga umbes üheksa kuud aastas. 

Lahes paikneb mitu saart, millest suurim on Jaroki saar. Lahes asuvad ka Makari saar ja Šeloni saared.

Laptevite mere lahed
ETV Noortekoor

ETV noortekoor (Estonian TV Youth Choir) on Eesti Televisiooni noortekoor, mis Külli Kiiveti juhatusel töötab alates 2006. aasta sügisest. 

ETV noortekooris laulab 30 15–19aastast tütarlast. Koori hääleseadja on metsosopran Teele Jõks. Koori repertuaari kuulub muusikat eri ajastutest ja stiilidest – rahvamuusika, koorimuusika klassika, vanamuusika, vaimulik muusika, eesti heliloojate looming jne.

Kooril on valminud ka täispikk CD "ETV noortekoor", mis annab hea ülevaate koori mitmekesisest repertuaarist.

Tähtsamad saavutused
2007 – 25. Preveza Rahvusvahelise Koorifestivali raames toimunud 13. vaimuliku muusika konkurss
I koht ja kuldmedal
koori dirigent Külli Kiivet pälvis ühe kahest dirigendipreemiast

2008 – VII Pärnu Rahvusvahelise Koorifestivali raames toimunud rahvalaulukonkurss
kulddiplom
konkursi parima Eesti koori auhind

2008 – Gustav Ernesaksa 100. sünniaastapäevale pühendatud nais- ja neidudekooride võistulaulmine
I koht neidudekooride A-kategoorias

2009 – 45. rahvusvaheline koorifestival „Montreux Choral Festival 2009“ Šveitsis 
žürii peapreemia
parima kava ja interpretatsiooni preemia
kohustusliku laulu preemia

2009 – 63. rahvusvaheline koorifestival „Llangollen International Musical Eisteddfod 2009“ Suurbritannias Walesis 
1. koht naiskooride kategoorias
2. koht rahvalaulukooride kategoorias
4. koht noortekooride kategoorias
 osalemine Choir of the World finaalis

2009 – aasta naiskoor 2009

2010 – Külli Kiivet pälvis Kooriühingu aastapreemia kategoorias "Aasta noor dirigent 2009"

Viited

Välislingid
ETV Noortekoori koduleht
ETV noortekoor – Choir of the World finaal, Llangollen 2009

Tallinna koorid
Hundikangrud

Hundikangrud (ka: Muuksi Hundikangrud) on kivikirstkalmed Harjumaal Kuusalu vallas Muuksi külas Kahala järve ääres. See on Eesti suurim kalmerühm. Hundikangrud on Muuksi kivikirstkalmete suurim rühm.

Hundikangrutest varaseimad on rajatud ilmselt juba nooremal pronksiajal (9.-8. sajandil eKr). Hiliseimad kuuluvad eelrooma rauaaja lõppu ning rooma rauaaja algusesse.

Hundikangrud koosnevad umbes 250 (teistel andmetel 85 kalmest) kivikirstkalmest. Kõik need asetsevad õhukese huumusekihiga loopealsetel aladel ja enamik neist on orienteeritud järvele (järv on neilt praegu nähtav või on seda olnud minevikus).

Läbiuuritud Hundikangrute kalmetesse oli maetud 11 surnut, kellest paljude luudest oli kalmes vaid osa. Kuna kaevamisel leiti ühe inimese luid mitmest kalme piirkonnast, siis viitab see kahekordsele matmisele. Ümbermatmise põhjus võis olla rituaalne ja/või religioosne.

Hundikangrud nagu kivikirstkalmed üldiselt on väga panustevaesed. Paljud kalmed on siin üldse panusteta, mõnedest on saadud savinõude kilde ja loomaluid. Lisaks on leitud veel üksikuid luust ja rauast ehtenõelu, harva ka mõni pronksehe.

Arvatakse, et savinõude killud ja loomaluud võisid pärineda kalmel läbi viidud rituaalidest.

Pilte

Vaata ka
Kabelikangrud

Viited

Välislingid 
Artikkel ajakirjas Horisont

Kuusalu kihelkonna kalmistud
Kuusalu vald
Eesti muistised
Eesti esiajalugu
Eesti pronksiaeg
Eesti rauaaeg
Ameerika Ühendriikide Senat

Ameerika Ühendriikide Senat (inglise United States Senate) on Ameerika Ühendriikide Kongressi ülemkoda.

Senat peab oma istungeid Washingtoni Kapitooliumi põhjatiivas.

Senatisse kuulub 100 liiget, keda nimetatakse senaatoriteks.

Senatisse valitakse kuueks aastaks igast osariigist kaks esindajat. Columbia ringkonnast esindajaid ei valita. Valimised on enamusvalimised. Iga kahe aasta järel valitakse ümber umbes kolmandik senati liikmetest. Korraga valitakse igast osariigist ainult üks senaator ning valituks osutub enim hääli saanud kandidaat. Kandidaat peab olema vähemalt viimased 9 aastat olnud Ameerika Ühendriikide kodanik ja vähemalt 30-aastane. Kandidaadid peavad lisaks olema alalised elanikud osariigis, kus nad kandideerivad.

Senati valimise põhimõtted ja tema ülesanded on kirjas põhiseaduse esimeses peatükis. Esimene senati koosseis kogunes aastal 1789, kaks aastat pärast põhiseaduse vastuvõtmist.

Esialgu nägi põhiseadus ette, et senaatorid valib osariigi seadusandlik kogu, kuid 1913. aastal jõustunud 17. parandusega anti rahvale otsene valimisõigus. Valimised toimuvad paarisarvulistel aastatel novembri esimesele esmaspäevale järgneval teisipäeval. Seni viimased senativalimised peeti 3. novembril 2020 ning järgmised toimuvad 8. novembril 2022.

Senati presidendiks on Ameerika Ühendriikide asepresident, kuid ta ei ole senaator ja tal ei ole hääleõigust, välja arvatud juhul, kui hääled jagunevad võrdselt. Senat valib aseesimehe (president pro tempore), kellel on õigus juhatada istungeid siis, kui asepresidenti ei ole kohal. Enamasti aga juhatab istungeid mõni muu enamusparteisse kuuluvatest senaatoritest. Alates 1890. aastast on aseesimeheks tavaliselt alati olnud enamuspartei kõige pikima ametiajaga senaator. Praegu on senati aseesimeheks Patrick Leahy, kes on olnud senaator alates 1975. aastast.

Senatil on ainuõigus mõista kohut kõrgemate riigiametnike üle. Kui kohtu all on Ameerika Ühendriikide president, asendab asepresidenti eesistuja kohal ülemkohtunik.

Seaduseelnõu peavad vastu võtma nii Esindajatekoda kui ka senat. Seadusi võivad algatada mõlemad kojad. Maksudega seotud eelnõusid senat algatada ei saa, kuid ta võib Esindajatekoja algatatud eelnõude puhul parandusettepanekuid teha. Senat kinnitab ametisse ministrid ning föderaalametnikud, sealhulgas kohtunikud, ning ratifitseerib välislepingud.

Senaatori aastapalk on alates 2009. aastast olnud 174 000 dollarit.

Praegune koosseis

Senati parteiline koosseis on alates 3. jaanuarist 2021 järgmine:

Viited

Välislingid

 Ameerika Ühendriikide Senati koduleht

Ameerika Ühendriigid
Parlamendid
Suur-Ljahhovi saar

Suur-Ljahhovi saar (vene keeles остров Большой Ляховский) on saar Põhja-Jäämeres, Ljahhovi saarte suurim saar. Mandrist eraldab seda Dmitri Laptevi väin, Väike-Ljahhovi saarest Eterikani väin. Suur-Ljahhovi saarest edelas asub laid Hopto-Terer.

Pindala on 4600 km². Pinnamood on tasane, saare kõrgeim punkt on Emi-Tassi mägi (293 m). 

Saare kagurannikul asuva Šalaurova neeme ilmajaama () andmete järgi on aastane sademete hulk 184 mm (arvutatud 7-aastase perioodi, aprillist 1994 septembrini 2000 põhjal). Umbes kaks kolmandiku sademeid sajab juunist septembrini. Sama perioodi aasta keskmine õhutemperatuur oli –13,6 °C. Külmim kuu on jaanuar keskmise õhutemperatuuriga –31,0 °C ja kõige soojem kuu on august keskmise õhutemperatuuriga +2,4 °C. Madalaim ööpäeva õhutemperatuur oli –40,5 °C ja kõrgeim +9,4 °C.

Saarel on üle 60 jõe, suurimad nendest on Bolšoi Eterikan (111 km), Bludnaja jõgi (151 km), Orto-Juräh (69 km). 

Saare avastasid ja seda uurisid 1712. aastal Jakov Permjakov ja Merkuri Vagin (tema auks on nimetatud saare kõige läänepoolsem neem). Saar sai nime jakuudi kaupmehe Ivan Ljahhovi auks. 17. sajandi keskpaigani nimetati seda Bližni saareks, 1760ndatel nimetati jakuudi töösturi Eterikani auks Eterikani saareks ja 1770ndatel nimetati ümber Katariina II käsu järgi Suur-Ljahhovi saareks.

Viited

Uus-Siberi saared
Põhja-Jäämere saared
Mihkel Toomse

Mihkel Toomse (ka Mihkel Tooms; 18. november 1905 Lümanda vald, Saaremaa – 21. veebruar 1986 Leicester, Suurbritannia) oli eesti keeleteadlane.

Mihkel Toomse lõpetas 1925. aastal Saaremaa Ühisgümnaasiumi. 1933. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis magistrikraadi eesti keele alal ja 1936. aastal läänemeresoome keelte alal. 1939. aastal kaitses ta doktoriväitekirja "Eesti ta-, tä-verbide konsonantsest liitumisest", mis ilmus trükis 1941.

Aastail 1933–1936 oli Mihkel Toomse Tartu Ülikooli teaduslik stipendiaat, 1937–1940 õppeülesande täitja ja abiõppejõud, 1941–1944 professori kohusetäitja ja professor. 1944. aastal lahkus Toomse Saksamaale, kus töötas lingvistilise uurimis- ja organiseerimistöö alal Greifswaldi ülikoolis, Hamburgis ja Pinnebergis. 1947–1953 elas ta Suurbritannias, 1953–1961 töötas taas Saksamaal Bonnis Balti Uurimisinstituudis (Institutum Balticumis), kolides seejärel lõplikult Suurbritanniasse Leicesterisse.

Mihkel Toomse uuris eesti keele murdeid ja sugulaskeeli, samuti Georg Mülleri keelekasutust. Tema suurteoseks jäi 30-köiteline käsikiri "Lõunaeesti murded", millest trükki jõudsid ainult kaardid ja needki alles postuumselt, 1998. aastal.

Isiklikku 
Mihkel Toomse tütar on väliseesti kunstnik Maarja Reiman.

Teosed
 "Eesti ta-, tä- verbide konsonantsest liitumisest" Tartu, 1941
 "Son correspondant ä l'occlusive dentale apres une syllabe inacentuee dans les dialectes littoraux de l'Estonie du nord-est" ÕESA 1936, lk 260–300
 "Du dialecte de Vaivara de l'est" ÕESA 1937, lk 85–146
 "Ida-Vaivara murdest = Du dialecte de Vaivara de l'est" Tartu: Akadeemiline Emakeele Selts, 1938 (Tartu: K. Mattiesen)
 "Zur dritten Person Singularis im Südestnischen" Commentationes Balticae II. Bonn, 1954, lk 1–59
 "Palatalklusil im Wõrt- und Silbenanlaut bei Georg Müller (1600–1606)" Commentationes Balticae IV/V, 7. Bonn, 1958
 "Zur dritten Person Pluralis im Südestnischen" Commentationes Balticae VI/VII. Bonn, 1958–1959, lk 1–35
 "Zur Orthographie des Hauchlauts in der alten estnischen Schriftsprache" Stockholm, 1965
 "Lõuna-Eesti murded 1-30. Kaardid" Toimetanud Karl Pajusalu. Turun yliopiston suomalaisen ja yleisen kielitieteen laitoksen julkaisuja 56. Turku, 1998. 143 lk

Käsikirjalised uurimused Eesti Keele Instituudi arhiivis
 "Kalade nimetused eesti keeles" 1926, KKI Lk 25
 "Kihelkonna khk. konsonantism" 1926, AES 58
 "Kihelkonna konsonantism II" 1926. AES 56
 "Objekti kõikuvusi eesti murdeis" 1927. KKI Sk 80
 "Soome laensõnad Kirde-Eestis I" 1930, KKI Lk 31
 "Soome mõjundeid eKirde rannikumurdes. Häälikuloolised. Konsonantism" 1932. KKI Hk 59

Viited

Kirjandus
 "Toomse, Mihkel" - "Eesti entsüklopeedia" 14. kd, lk 544
 "Eesti teadlased väljaspool kodumaad", lk 131–132

Välislingid
 Mihkel Toomse fond EHA fondiloendis
 Jüri Valge "Uus Turu käsikiri" Keel ja Kirjandus 5/1987 (põhjalik ülevaade Toomse elust ja tööst)

Eesti keeleteadlased
Tartu Ülikooli professorid
Balti Ülikooli professorid
Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna vilistlased
EYS Veljesto liikmed
Perekonnanimede kaitseregister
Eestistatud nimega inimesed
Eestlased Suurbritannias
Sündinud 1905
Surnud 1986
Ümaralehine kellukas

Ümaralehine kellukas (Campanula rotundifolia) on kellukaliste sugukonda ja kelluka perekonda kuuluv mitmeaastane rohttaim. Eestis on ümaralehine kellukas tavaline.

Levila ja kasvukoht
Kellukas kasvab kogu Põhja- ja Kesk-Euroopas, Siberis ja Põhja-Ameerika põhjaosas. Kasvab kuivematel niitudel.

Kirjeldus
Kellukas kasvab 16–40 cm kõrgeks. Juurmised lehed on ümaralehisel kellukal tumerohelised, pika rootsu ja ümmarguse lehelabaga, tavaliselt peensaagja servaga. Õitseajaks on need tavaliselt juba kuivanud. Varrelehed on kitsad, süstjad.

Õis on harilikult 5 sümmeetriateljega, harilikult kahvatusinine, ehkki esineb ka valgeid, roosasid ja lillasid õisi. Õielehed on õiepõhja lähedal pisut heledamad kui otstest. Õied on 15 mm pikad ja paiknevad kas üksikult või mitmekaupa pikkade peente varte otsas. Õisi tolmeldavad mesilased, kuid nende puudumisel võib õis ka ise ennast tolmeldada. Taim õitseb maist septembrini.

Viljaks on 3–4 seemnega longus kupar, millest seemned pääsevad välja kolme kupra alusel tekkiva augukese kaudu.

Kõik taime osad eritavad murdmisel valget piimmahla.

Kasvatamine
Liik on väga vormirikas. Diploidsed taimed on kogu Euroopas laialt levinud. Briti saartel esineb nii tetraploidseid kui ka isegi heksaploidseid isendeid.

Kui taim on juba kasvama läinud, siis kasvab ta kõrges rohus täitsa kenasti, aga kasvama hakkamiseks on tal vaja vaba kohta, kus juurduda. Kõrges rohus seemned ei idane. Küll võib ümaralehine kelluke kasvama minna müüri- ja kivipragudes, luidetel ja muudes sellistes kohtades, mis teistele taimedele ei meeldi.

Kultuuris
Katoliiklikes maades on ümaralehine kellukas pühendatud pühale Dominicusele.

Välislingid 
 

Kellukalised
Eesti taimed
Stolbovoi saar

Stolbovoi saar (vene остров Столбовой) on piklik ja kitsas saar Põhja-Jäämere Laptevite meres, Ljahhovi saarte kõige läänepoolsem saar. Ta paikneb Kotelnõi saarest umbes 100 km kaugusel edelas ja Siberi rannikust 184 km põhjas. Ta kuulub Sahha Vabariigi koosseisu. 

Saare pikkus on 47 km, laius kuni 10 km ja pindala on 170 km². Pinnamood on tasane, kõrgus kuni 220 m üle merepinnast. Saare loodeosas on 5 km pikkune järv.

Skalistõi neemel asub saare kõige põhjapoolsem punkt ().

Saare avastas Jakov Sannikov, kaupmees Ivan Ljahhovi tööndusartelli liige, 1800. aastal. Saar sai nime tumedate tulpade järgi, sest tumedad kaljud on valge lume taustal hästi nähtavad.

Saart külastas 1822. aastal kapteni Pjotr Anjou ekspeditsioon.

Saar on asustamata. Seal tegutseb hüdrograafiajaam.

Saare kliima on väga karm. Valitseb jääkõrb. Suurema osa aastast on saare ümbruse veed jääs.

Tektooniliselt moondunud settekivimid, millest saar koosneb, on moodustunud hilisjuura ja varakriidiajastul. Neist on leitud karpide säilmeid. Liivakivikihid vahelduvad kiltkivi- ja argilliidikihtidega ja kõik nad on muutunud sünklinaalseteks struktuurideks. Leidub kvartsdioriidi daike.

Stolbovoi saarel kasvavad samblad ja samblikud, eostaimed ja sinililled. Lõikeheinalised, kääbuspõõsad ja turbarabad puuduvad. Elutsevad põhjapõdrad, polaarrebased, jääkarud, lemmingud. Kevadel ja suvel on palju linde.

Viited

Uus-Siberi saared
Põhja-Jäämere saared
Jaime Alguersuari

Jaime Victor Alguersuari Escudero (sündinud 23. märtsil 1990 Barcelonas) on hispaania vormelisõitja.

Enne Vormel 1 

Alguersuari alustas vormelisõitjana 2005. aastal. Ta sõitis Itaalia Vormel Junior 1600 sarjas 12 etappi, võitis 2 kvalifikatsiooni ja 2 etappi ning oli kokkuvõttes 3. Ta sõitis ka Vormel Renault' sarjas 2 etappi, kuid parimaks kohaks jäi 12. Vormel Renault' sarja võitis Kamui Kobayashi.

2006. aastal võitis Alguersuari Vormel Renault' Itaalia talvesarjas kõik 4 etappi. Suvesarja 15 etapilt jäi seevastu parimaks 3. koht ja suvesarja kokkuvõttes oli tema koht 10. Vormel Renault' eurosarjas sõitis ta seekord kõigil etappidel ja tuli korra teisekski, kuid polnud oma meeskonnakaaslastest parem ja sai 12. koha otse Sébastien Buemi järel. (Sten Pentuse parim etapikoht oli 11.).

2007. aastal võitis Algersuari Vormel Renault' Itaalia suvesarjas 14 etapist 3 kvalifikatsiooni ja 3 etappi, saavutas 2 teist ja 2 kolmandat kohta ning oli soomlase Mika Mäki järel teine. Vormel Renault' eurosarjas sõitis ta taas kõik etapid ja tuli kahel viimasel teiseks ja jagas kokku 5.–6. kohta (Mäki oli 9.).

2008. aastal sõitis Algersuari Suurbritannia Vormel 3 sarjas. 22 etapist saavutas ta 5 etapivõitu, 2 teist ja 5 kolmandat kohta, võitis 6 kvalifikatsiooni, sõitis 5 kiireimat ringi ja võitis sarja. Sealjuures võitis ta 3 viimast etappi. Ta oli siis 18 aastat ja 203 päeva vana ja sai läbi aegade noorimaks sõitjaks, kes tulnud Suurbritannia Vormel 3 meistriks.

Samal aastal sõitis ta Hispaania Vormel 3 sarja 17 etapist kaasa 8, võitis neist 3, võitis ka 2 kvalifikatsiooni, tuli korra kolmandaks ja sõitis korra kiireima ringi, kuid kokku andis see kõigest 7. koha. Näiteks teine ja kolmas koht läksid sportlastele, kes ei võitnud ühtki etappi.

2009. aastal sõitis ta Vormel Renault' 3.5 sarjas. 17 etapist võitis ta 1 ja oli 2 korda kolmas, sõitis korra kiireima ringi ja oli kokku 6. (Sten Pentus oli 16.).

Vormel 1

2009–2011: Toro Rosso 

Jaime Alguersuari alustas Vormel 1 sarjas 2008. aastal Red Bulli testisõitjana.

Aastal 2009 sai ta Toro Rosso testsõitjaks. Põhisõitjad olid Sébastien Bourdais ja Sébastien Buemi. Teised testsõitjad olid David Coulthard ja austraallane Brendon Hartley. Alates Ungari GP etapist oli Alguersuari Bourdais' asemel võistluspiloot. Temast sai 19 aasta ja 125 päeva vanusena kõigi aegade noorim Vormel 1 piloot ja kõigi aegade noorim etapi lõpetanud Vormel 1 piloot. Ta on seni ainus 1990-ndail sündinud F1 piloot. Siiski olid tema tulemused märgatavalt nõrgemad kui Bourdais'l: Alguersuari katkestas enam kui pooled sõidud ja tema parim tulemus oli 14., seevastu Bourdais lõpetas ainult korra halvema tulemusega ja sai 2 punkti. Ometi sai Alguersuari Toro Rossoga lepingu ka 2010. aastaks. Ta jätkas samas meeskonnas ka 2011. aastal.

Vormel 1 tulemused

Viited 

Vormel 1 piloodid
Hispaania sportlased
Sündinud 1990