joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Ants Seiler

Ants Seiler (31. märts 1930 Tartu – 2. juuni 1968 Biķernieki ringrada, Riia) oli eesti autovõidusõitja ja autokonstruktor.

Ta õppis Tartu 2. algkoolis ja lõpetas 1949. aastal Tartu Elektromehaanika Tehnikumi autonduse erialal.

Töötas Eesti NSV Autotranspordi ja Maanteede Ministeeriumis ning Tallinna Autoremonditehases nr 1.

Sportlasena
Estonia-2 klassi autol võitis ta 1959. aastal Kalevi 1. suursõidu ja 1960. aastal Kalevi 2. suursõidu.

Tuli 1961. aastal vormelite ringrajasõidus Vormel 3-klassis NSV Liidu meistriks, aastatel 1965 ja 1966 võitis ta samas klassis hõbeda. Oli NSV Liidu koondise liige.

Ta hukkus 2. juunil 1968 Riias Biķernieki ringrajal võistluse ajal toimunud kokkupõrkes.

Autokonstruktorina
Oli Estonia võidusõiduautode tootmise algatajaid ja vormelite konstruktor.

Tallinna Autoremonditehases nr 1 alustati septembris 1957 tema eestvedamisel Estonia-1 võidusõiduauto tootmist, mis oli tema enda projekteeritud. Jõuallikas oli Serpuhhovi tehase mootorratta 500 cm3 mootor ja käigukast oli Volkswageni sõiduautolt.

Ta oli ka esimese stardi teinud auto roolis 6. septembril 1958 Leningradis, kus ta kohe tegi uue autoga ka rajarekordi. Seda päeva loetakse Eesti võidusõiduautode sünnipäevaks.

1962. aastal läks ta Tartu Autoremonditehasesse nr 2 ning alustas seal sportauto ehitamist. Tema poolt või osalusel konstrueeriti kokku 11 võidusõiduautot ja ehitati üle 85 masina, neist kaks Tartus.

Tunnustus
1961 NSV Liidu meistersportlane

Mälestuse jäädvustamine
2009. aastal loodi Eesti Rahvuskultuuri Fondis Ants Seileri allfond autoeriala tudengite ja noorte inseneride jaoks.

Tallinnas Pirita teel avati 6. juunil 2019 avati Ants Seileri mälestuspink.

Viited

Kirjandus
Uuno Aava. "Ants Seiler. Mees, kes kihutas ajast ette". Tallinn 2008
Tarmo Tähepõld. "Legendaarne Eesti vormeliehitaja Ants Seiler saab Piritale enda mälestuspingi". autogeenius,ee, 4. juuni 2019

Välislingid

Ants Seileri sporditulemused
"Ants Seiler (31.03.1930 - 2.06.1968)". Eesti Autospordi Liidu koduleht
Haud Tartu Pauluse kalmistul

Eesti autovõidusõitjad
Eesti masinaehitusinsenerid
Pauluse kalmistule maetud
Sündinud 1930
Surnud 1968
Asalnai

Asalnai on järv Leedus Ignalina rajoonis.

Järve kaldad on looklevad, kaldajoone pikkus on 14,74 kilomeetrit. Loodes ühendab 120 meetri laiune kitsus Asalnaid Asalnykštise järvega, kagus 150 meetri laiune kitsus Lūšiai järvega. Järve lohk on keeruka ehitusega, asudes mitme tunneloru ja jää poolt kuhjatud valli ristumiskohas. Põhjaosas on suur laht.

Järve lõunakallas on kõrge ja liivane, seal kasvav männik on mitmete haruldaste liikide elupaigaks. Ka läänekallas on kõrge ja savine. Enamik kaldast on metsane. Kui välja arvata kagupoolne abajas, on järve põhi äärmiselt ebatasane.

Järve kirdeosas asub Asalnai hüdrograafiline kaitseala. Loodeosas asub ka poolsaar, millel kasvab looduskaitsealune Asalnai mänd.

Asalnaisse suubub Dringykščia oja, mis toimetab sinna Dringise järve veed.Järve põhjakaldal on puhkebaas. Külad järve kaldal on Pabiržė, Meironys ja Puziniškis.

Järve nimi tuleneb sõnast asys, mis tähistab osjasid.

Viited

Leedu järved
Ignalina rajoon
Kurozwęki

Kurozwęki on küla Poolas Święty Krzyżi vojevoodkonnas Staszówi maakonnas Staszówi vallas.

Küla on esmamainitud 13. sajandil. Linnaõigused sai Kurozwęki 15. sajandi alguses. Kurozwęki kaotas linnaõigused 1870. aastal.

Viited

Święty Krzyżi vojevoodkonna külad
Hotell Victoria

Hotell Victoria on hotell Pärnus aadressil Kuninga 25. Hotelli omanik on OÜ Aurigena.

Hotellis on 23 numbrituba, millest 19 on kahe- ja 4 ühekohalised.

Hotell asub Pärnu kesklinnas 1926. aastal valminud heimatstiilis hoones, kus hotell on tegutsenud alates 1931. aastast. Victoria nime kannab hotell 1991. aastast.

Hotelli vastas üle tee asub Koidula park.

Restoran 
Hotelli esimesel korrusel asub 1920. aastate stiilis kohvik ja à la carte restoran Café Grand. Praegusel kujul avati restoran 2001. aastal. Igapäevaselt on restoranis 36 ja kohvikus 20 istekohta. Lisaks on võimalik restoranis korraldada ka suuremaid vastuvõtte kuni 100 inimesele.

Viited

Välislingid 

 Hotell Victoria koduleht

Eesti hotellid
Linkmenys

Linkmenys (rõhk esimesel silbil) on küla (endine alev) Leedus Ignalina rajoonis, Linkmenyse valla halduskeskus. 

Küla asub Ūsiai, Ziezdrase ja Liminase järvede vahel. 

Külas on põhikool, raamatukogu ja postkontor. Sealne katoliku kirik valmis aastal 1887, tulpkabel aga aastal 1990.

Elanikkond

Ajalugu 

Külas asub Linkmenyse linnamägi, mis oli kasutusel I aastatuhandel. Linnamäe kõrgus on 8–10 m, pindala aga 25x19 m. Linnamäe loodeküljel on maapinnast 4 meetri kõrgusel kahe meetri laiune terrass. Linnamäe jalamil on 0,3 ha suurune asulakoht. Linnamäel viidi läbi kaevamisi aastail 1958, 1976 ja 1985.

Linkmenyse linnamäge on oma kroonikas maininud ka Hermann Wartbergest. Tema kroonikas esineb aastal 1373 Lenghemen(e) küla, sealne linnamägi on tõenäoliselt aga Ginučiai linnamägi. XVI sajandil mainitakse esmakordselt Linkmenyse mõisa. 

Asulast sai alev aastal 1534, toona rajati sinna ka turuplats. Alev ja mõis kuulusid Leedu suurvürstidele. XVII sajandi alguses läks sealne mõis Vilniuse tiuni Jonas Paci valdusesse.

Aastal 1795 sai sealsest mõisast riigimõis. XVIII sajandi lõpus rajati alevisse kihelkonnakool. Asula venekeelne nimekuju oli tsaariajal Лынгмяны.

Aastail 1922–1939 läbis Linkmenyst Leedu ja Poola vaheline piir, suurem osa alevist jäi sealjuures Poola poolele. Külas asub piirijoont tähistav rist. Aastal 1941 hukkasid saksa okupatsiooniväed Utena lähistel metsas alevi juudid (ligi 70 ohvrit). Sõja järel hakkasid asula ümbruskonnas tegutsema Leedu metsavennad. Nõukogude võimud küüditasid 7 alevi elanikku.

XX sajandi keskpaigas kaotas Linkmenys alevi staatuse. Küla oli nõukogude perioodil kohaliku kolhoosi keskasulaks.

Tuntud elanikke

 Ignacy Oziewicz – Poola sõjaväelane
 Jadvyga Kardelytė – Leedu keeleteadlane
 Vytautas Kardelis – Leedu keeleteadlane

Viited

Välislingid 

 Poola Kuningriigi geograafiline leksikon
Küla portaalis vietoves.Lt

Ignalina rajoon
Leedu külad
Jerash

Jerash (araabia keeles جرش‎; vanakreeka keeles Γέρασα Gerasa) on Põhja-Jordaanias asuv linn, Jerashi kubermangu keskus; asub 48 km pealinnast Ammanist põhja pool.

Jerash on Dekapolise kõige paremini säilinud linn ja üks paremini säilinud kreeka-rooma linnu tänapäeval. Seda on nimetatud ka idamaade Pompeiks, sest oli aastasadu liiva alla mattunud ning järk-järgult alles viimase 70 aasta jooksul, alates 1920. aastatest päevavalgele toodud.

Mälestised

Kreeka-Rooma perioodist 
 Gerasa Nymphaeum koos akveduktiga
 Ovaalne foorum
 Artemise tempel koos ümbritseva hoonestuga 
 Zeusi tempel koos ümbritseva hoonestuga
 Kaks amfiteatrit
 Kolonnaadiga ümbritsetud peatänav (cardo) ja kaks sellega ristuvat tänavat (decumanus)
 Kaks tetrapylon'it peatänavate ristumiskohtades
 Hadrianuse kaar
 Hipodroom
 Kaks termide kompleksi
 Portikustega ääristatud turuplats (macellum)
 Peaaegu täielikult säilinud linnamüür
 Kaks silda
 Üks väljaspool linnamüüre asuv pühamu koos basseinidega ja väikese teatriga.

Hilisrooma ja Bütsantsi perioodist 
 4. sajandist pärinev nn katedraal, kolmelööviline sammasbasiilika
 Theodosiuse kirik, 494.–496. aastal ehitataud basiilika kõrgete korintose sammastega
 Prokopiose kirik umbes 526/527 aastaist
 Georgi kirik, 529
 Sünagoog-kirik, kirikuks umbes 530.–531. aastal ümberehitataud sünagoog
 Johannese ümarkirik aastast 531
 Kosmase ja Damianose kirik 533. aastast
 Peetruse ja Pauluse basiilika, aastast umbes 540, selle kõrval kodakiriku plaaniga mälestuskirik
 Piiskop Genesiuse kirik 611. aastast

Islami perioodist 
 Mošeed ja majad Omaijaadide kalifaadi ajast

Viited

Välislingid 
 Jerash Archaeological Site. – art-and-archaeology.com

Jordaania linnad
Jordaania muistised
Jevgeni Griškovets

Jevgeni Griškovets (vene keeles Евгений Валерьевич Гришковец; sündinud 17. veebruaril 1967 Kemerovos Nõukogude Liidus) on vene kirjanik, näitekirjanik, lavastaja, näitleja ja muusik.

Eesti keeles on ilmunud Griškovetsi raamatud "Kuidas ma koera sõin. Vene rännumehe ülestähendused" (mälestused Nõukogude sõjaväest; tõlkija Jaan Ross, Loomingu Raamatukogu, 2006) ja "Särk" (tõlkija Lauri Leis, sari "Moodne aeg", Tallinn: Varrak, 2010). 

Eestis on lavastatud terve rida Griškovetsi näidendeid:
 "Linn", lavastaja Lembit Peterson, Theatrum, 2008;
 "Vene rännumehe ülestähendused", lavastaja Ott Aardam ja Mart Aas, Tartu Uus Teater, 2008;
 "Samal ajal", lavastaja ja esitaja Priit Ruttas, Cabaret Rhizome, 2009;
 "Planeet", lavastaja Lembit Peterson, Theatrum, 2010;
 "Kuidas ma koera sõin", lavastaja Margo Teder, esitaja Lauri Saatpalu, VAT Teater, 2015;
 "Südame sosin", lavastaja Margo Teder, tõlkija Toomas Kall, esitaja Lauri Saatpalu, VAT Teater, 2018;
 "Kaalud", lavastaja Tiit Palu, tõlkija Sven Karja, Vanemuine, 2020.

2012. aastal esines Jevgeni Griškovets Tartus festivalil Prima Vista.

Välislingid

Venemaa kirjanikud
Vene näitekirjanikud
Venemaa lavastajad
Venemaa näitlejad
Venemaa muusikud
Sündinud 1967
Ansu Fati

Anssumane Fati Vieira (sündinud 31. oktoobril 2002 Bissaus) on Guinea-Bissaus sündinud Hispaania jalgpallur, kes mängib vasakpoolkaitsjana Hispaania kõrgliiga klubis FC Barcelona ja Hispaania jalgpallikoondises.

2019. aasta juulis sõlmis ta Barcelonaga oma esimese profilepingu. Sama aasta 25. augustil debüteeris ta Barcelona meeskonnas Hispaania kõrgliiga mängus Real Betise vastu. Ta sai 16 aasta ja 298 päeva vanuselt Barcelona ajaloo teiseks noorimaks debütandiks (1941. aastal oli Vicenç Martínez Barcelonas debüteerinud Fatist 18 päeva nooremana). 31. augustil 2019 lõi ta liigamängus Osasuna vastu värava. Ta sai sellega Barcelona kõigi aegade noorimaks väravalööjaks ja Hispaania kõrgliiga kolmandaks noorimaks väravalööjaks. 14. septembril 2019 sai ta mängus Valencia vastu Hispaania kõrgliiga noorimaks mängijaks, kes on ühes mängus löönud värava ja andnud väravasöödu.

17. septembril 2019 debüteeris ta UEFA Meistrite Liigas mängus Dortmundi Borussia vastu, saades Barcelona noorimaks ja UEFA Meistrite Liiga kolmandaks noorimaks mängijaks. Sama aasta 10. detsembril sai ta Meistrite Liiga kõige nooremaks väravalööjaks, kui ta lõi alagrupiturniiril värava Milano Interi vastu.

2. veebruaril 2020 lõi Fati 2:1 võidumängus Levante üle Barcelona mõlemad väravad, saades Hispaania kõrgliiga kõige nooremaks mängijaks, kes on ühes mängus kaks väravat löönud.

2019. aasta septembris sai Fati Hispaania kodakondsuse. Hispaania jalgpallikoondises debüteeris ta 3. septembril 2020 mängus Saksamaa vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta oma teises koondisemängus 6. septembril 2020 mängus Ukraina vastu.

Viited

Hispaania jalgpallurid
Guinea-Bissau inimesed
FC Barcelona mängijad
La Liga mängijad
Sündinud 2002
Teatrike

Teatrike (ametliku nimega Teatrike OÜ) on 2007. aastal asutatud kutseline väiketeater. Tegutseb etenduskunsti alal, ainulaadses loomekeskuse vormis. On teater noorele vaatajale.

Ajalugu
Teatri looja oli näitleja ja lavastaja Priit Karm. Aastakümne jooksul on lavastuste väljatoomisel kaasa töötanud erinevate kunstialade loomeinimesi.

Kunstiteatri repertuaar kõneleb arusaadavalt nii näidendite keeles, muinasjuttude pildimaailmas kui regilaulude toonides. Lavastuste ülesehitus on olnud piisavalt lihtne, et jõuda noorima publikuni. 

Professionaalse näitekunsti pakkumine on teostunud teatrisaalidest ja kultuurimajadest lasteaedade publikuni. Etendusasutuse tegevuspõhimõtetest lähtuv väiketeater on külalisetendanud Kuressaare Linnateatri laval, Endla Küünis, Jõhvi kontserdimaja kammersaalis, Viljandi Pärimusmuusika Aidas ning pea kõikide linnade kultuurikeskustes üle terve Eesti.

Lavastused
 Havi keelest, havi meelest
 Kuldsed tiivad
 Kalevipoeg
 Kolm suurt soovi

Viited

Välislingid 
 Teatri veebisait

Eesti teatrid
Oskar von Riesemann

Oskar Arthur von Riesemann (15. (ukj 27. august) 1833 Tallinn – 15. (ukj 27. juuli) 1880 Tallinn) oli Eestimaa poliitik ja esimene Tallinna linnapea (1877–1878).

Elulugu

Päritolu ja haridustee
Von Riesemann põlvnes Lübeckist XVII sajandi 2. poolel Tallinna rännanud rae- ja literaadiperekonnast. Tema isa Heinrich Christoph von Riesemann oli Tallinnas notar ja Eestimaa kubermanguvalitsuse sekretär, ema oli Soomest pärit rootslanna Helena Barbara (sündinud Byström). Oskar sai alghariduse kodus ja õppis seejärel Tallinna Toomkoolis ning aastatel 1851–1855 Tartu ülikoolis õigusteadust. Korporatsiooni Estonia aktiivne liige.

Kubermangu- ja raeametnik
Aastatel 1857−1862 oli ta Tallinnas Eestimaa kubermanguvalitsuse ametnik. Seejärel oli kaks aastat Tallinna rae ülemsekretär. 1864. aastal sai temast Tallinna rae sündik, kellena jäi ametisse 12 aastaks. Samal ajal jätkas ta tegevust advokaadina.

Esimene Tallinna linnapea
1877. aastal laiendati Läänemereprovintsidesse (Balti kubermangudesse) Venemaa keisririigi linnaseadus, millega raad kaotas oma senise funktsiooni − see jäi kuni 1889. aastani tegutsema kohtuinstantsina − ning linnades seati sisse volikogud ja loodi linnapea ametikoht. Tallinna Linnavolikogu valimised toimusid 1877. aastal 24.−25. novembril (ukj 6.−7. detsembril). Volikogu kogunes sama aasta 22. detsembril (ukj 3. jaanuar 1878) oma esimesele istungile, kus valiti ametisse esimene linnapea pärast ligi saja-aastast vaheaega. 53 häälega 66-st sai selleks Oskar von Riesemann. 

Oskar von Riesemanni ametiaeg jäi aga lühikeseks: 1878. aasta 28. märtsi (ukj 9. aprilli) ööl voolas Ülemiste järv üle kallaste ja ujutas üle Tartu maantee ümbruskonna kuni Kivisillani. Juhtunust närvivapustuse saanud linnapea linnavalitsuse 30. märtsi (ukj 11. aprilli) koosolekul ei osalenud. 3. (ukj 15.) aprillil esitas ta linnavalitsusele kirja oma ameti mahapanemise kohta.

Surm
Ta suri haiguse tagajärjel 46-aastaselt 15./27. juulil) 1880 Tallinnas.

Perekond
1859. aasta jaanuaris abiellus ta Ambla koguduse pastori Alexander Leopold Paulseni tütre Marie Amalie Friederice Paulseniga.

Viited

Kirjandus
Rosenberg, Tiit. 1877. aasta linnaomavalitsuse reform ja Tallinna baltisaksa linnapead 1878–1918. − Õpetatud Eesti Seltsi aastaraamat. Lk 47-93. Siin: 54-58 .

Välislingid

Oskar Arthur von Riesemann saidil linnaarhiiv.wordpress.com. Vaadatud 07.09.2020.

Tallinna linnapead
Tallinna rae liikmed
Vene Eestimaa kubermangu koosseis
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Korporatsioon Estonia liikmed
Tallinna Toomkooli vilistlased
Sündinud 1833
Surnud 1880
Gerhard VII (Holstein)

Gerhard VII (1404 – 24. juuli 1433) oli Holstein-Rendsburgi krahv ja nõudega ka Schleswigi hertsog Gerhard III. Ta oli Gerhard VI ja selle naise Elisabethi noorim poeg.

Elu 

Taani-Hansa sõja ajal võitles ta koos vanemate vendade Heinrich IV ja Adolf VIII Hansa Liidu poolel Taani vastu. 1428. aastal võttis ta Hansa Liidu linnalaevastiku komandörina osa rünnakust Flensburgile ja Kopenhaageni pommitamisest.

1427. aastal võtsid Gerhard VII ja tema vend Adolf VIII üheskoos üle oma langenud venna Heinrich IV (Schleswigi hertsog Heinrich III) Schleswigi hertsogkonna.

2. juunil 1432 abiellus Gerhard VII Badeni markkrahvi Bernhard I tütre Agnesega. 15. jaanuaril 1433 kukkus naine trepil ja sünnitas seejärel. Ta sünnitas terved kaksikud: Heinrichi ja Katharina. Oli üsna selge, et ta pidi olema pulmapäeval rase, põhjustades kuulujutte, et lapsed ei pruugi olla Gerhardi omad. Nende kuulujuttude peatamiseks kuulutas Gerhard VII Schleswigi toomkirikus, et tema oli isa ja et ta magas salaja oma tulevase naisega enne laulatust ja et naine oli siis neitsi. Seetõttu olid lapsed tema omad ja Heinrich võis tema vara pärida. Adolf VIII toetas seda avaldust.

Gerhard VII põdes kopsuhaigust. 1433. aasta veebruaris halvenes tema seisund ja arstid ei saanud teda aidata. Seejärel otsustasid Gerhard ja Agnes sõita Baden-Badenisse spaasse. Reisil olles muutus tema seisund veelgi hullemaks ja Kölnis otsustasid nad tagasi pöörata. Gerhard VII suri 24. juulil 1433 tagasiteel ja maeti Emmerichi.

Adolf VIII keeldus Agnese wittumit talle üle andmast ja keelas talle pääsu territooriumile. Naisel ei olnud valikut ja ta läks tagasi Badenisse. Kaksikud Heinrich ja Katharina surid noorelt kahtlastel asjaoludel.

Holstein
Kaparaŭka

Kaparaŭka (transkribeerituna Kaparavka) on küla Valgevenes Homieli oblasti Rečyca rajooni Karavacičy külanõukogus. Asula asub oblasti keskusest Homielist 55 ja rajooni keskusest Rečycast 17 kilomeetri kaugusel.

Kaparaŭkas on keskkool, klubihoone, postkontor ja raamatukogu. Küla lähistel asub naftamaardla.

Elanikkond

Ajalugu 

Esimesed teated küla kohta pärinevad XIX sajandist, mil see kuulus Minski kubermangu Retšitsa maakonda. Sealsed maad kuulusid Wołłowiczidele. Aastal 1897 asusid külas magasiait ja külakabel. Esimese maailmasõja eel hariti külas 510 tiinu maad, kodusõja järel oli aga haritav maa kahanenud 156 tiinuni.

Aastal 1926 sai asulast kohaliku külanõukogu keskus. Kolm aastat hiljem avati seal esimene kool. Teises maailmasõjas hukkus 79 küla elanikku. 17. oktoobril 1964 hakati seal esimest korda Valgevene territooriumil naftat ammutama.

31. oktoobril 2006 liideti küla Karavacičy külanõukoguga.

Viited 
 

Valgevene külad
Rečyca rajoon
Irene Kivaste

Irene Kivaste (sündinud 7. veebruaril 1988) on eesti mustkunstnik ning näitleja.

Irene Kivaste on üles kasvanud Tartus, ta lõpetas aastal 2007 Tartu Kivilinna Gümnaasiumi , pärast keskkooli lõpetamist kolis Itaaliasse ning lõpetanud Torino Draamakunsti Akadeemia .

Alates 2013. aastast Itaalia mustkunstnike liidu ning agentuuri Masters of Magic  osaline. 

Irene on esinenud üle kogu Euroopa, lisaks veel ka Austraalias, Aafrikas ning ka Indoneesias.

Irene on lisaks osalenud Itaalia talendisaates , kus pääses ka järgmisesse vooru.

Eestis on osalenud mitmes telesaates, sealhulgas ''Hommik Anuga'',  ''Pealtnägija'' kui ka ilmunud perioodikaväljaannetes 

Alates 2020. aastast on Irene ka Eesti Mustkunstnike liidu liige. Tema etteasteid iseloomustab elegantne stiil ja kombinatsioon mustkunstnike traditsioonidest ja modernsest lähenemisest.

Eesti ainsa elukutseline naismustkunstnikuna on Irene Kivaste öelnud, et teda motiveerib eeskätt publiku tagasiside ning rõõmuküllad emotsioonid.

Viited 

Eesti mustkunstnikud
Sündinud 1988
Miłahrad

Miłahrad (transkribeerituna Milagrad) on küla Valgevenes Homieli oblasti Rečyca rajooni Hłybaŭ külanõukogus. Asula asubDnepri kaldal ja jääb oblasti keskusest Homielist 73 ning rajooni keskusest Rečycast 23 kilomeetri kaugusele.

Miłahradis on puhkekodu ja postkontor.

Elanikkond

Ajalugu 

Külast põhja pool asub muinaslinnus, mis oli kasutusel XIV sajandil eKr kuni II sajand pKr. Linnuse juures asus ka muinasasula, mille järgi on oma nime saanud Milogradi kultuur.

Esimesed teated küla kohta pärinevad XIX sajandist, mil see kuulus Minski kubermangu Retšitsa maakonda. Aastal 1879 asus külas hobupostijaam. Aastal 1931 moodustati külas kolhoos, toona tegutsesid seal auruveski ja saekaater. Teise maailmasõja ajal põletasid saksa karistussalklased juulis 1943 küla maha ja tapsid 6 sealset elanikku. 12 sealset elanikku hukkusid rindel.

Viited 
 

Valgevene külad
Rečyca rajoon
Aleksander Bender

Aleksander Bender (13. veebruar 1890 Pala vald – 3. aprill 1942 Kirov) oli eesti vaimulik.

Ta võttis osa Vabadussõjast, lõpetas aastal 1923 Tartu õhtu-ühisgümnaasiumi. Aastatel 1923–1924 õppis ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas, aastatel 1924–1929 usuteaduskonnas. Akadeemiliselt kuulus ta korporatsiooni Sakala. Ordineeriti 29. juunil 1930 õpetajaks.

Ta oli 29. juunist 1930 kuni 25. maini 1934 praost Gustav Rutopõldi isiklik adjunkt. 25. maist 1934 kuni 1940 oli ta Elva koguduse õpetaja. Aprillis 1941 ta arreteeriti Elvas, ta suri 3. aprillil 1942 vangilaagris Kirovis.

Välislingid 
Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918-1944

Elva koguduse vaimulikud
Eesti õpetajad
Vabadussõjalaste Rahvaliikumise poliitikud
Tartu Ülikooli usuteaduskonna vilistlased
Korporatsioon Sakala liikmed
Vabadussõja veteranid
Sündinud 1890
Surnud 1942
Rantzau krahvkond

Rantzau riigikrahvkond (saksa: Reichsgrafschaft Rantzau) oli otse keisrile alluv riik Saksa-Rooma riigis. Selle territoorium kattub enam-vähem praeguse Amt Rantzauga.

1649. aastal müüs Friedrich III oma osa Pinnebergi isandkonnast, mis oli varem kuulunud Schaumburgi krahvkonda, Christian Rantzaule, Taani kuninglikule Holsteini kubernerile. 1650. või 1651. aastal sai Rantzaust otse keisrile alluv krahvkond Saksa-Rooma riigis. 1726. aastal annekteerisid selle Taani valitsejad, pärast seda, kui Wilhelm Adolf zu Rantzau mõrvas oma vennad ja vangistati. Wilhelm Adolf suri 1734. aastal ja Rantzau päris Holsteini hertsogkond, mida valitsesid Taani kuningad ja teisenasündinud.
Arno Kallikorm

Arno Kallikorm (8. detsember 1915 Voorepere küla, Püssi vald – 5. aprill 1992 Tallinn) oli eesti koorijuht.

Ta õppis Tallinna Konservatooriumis 1939–1945 trompetit ja orelit, 1946–1950 koorijuhtimist Tuudur Vettiku klassis.

Tehnikaülikooli Akadeemilise Meeskoori (toona Tallinna Meeskoor) asutajadirigent 1945. Koori peadirigent kuni 22. märtsini 1962, mil oli ideoloogiaametnike nõudmisel sunnitud andma lahkumisavalduse.

Asutas 1949. aastal meeskoori Runo ja 1948. aastal naiskoori Heli. Türnpu Meeskoori dirigent aastatel 1964–1968 ja dirigeeris aastatel 1965–1985 segakoor Raudam. 

Looming: TAM Moto, "Kui tume veel kauaks sinu maa", "Laena mulle kannelt, Vanemuine", "Laul", "Laulmata laul", "Vanapoisi kosjalal" ja "Muhulaste laul".

Eesti dirigendid
Sündinud 1915
Surnud 1992
Enn Kaar

Enn Kaar (kuni 1935 Morando-Edmund Moikov; 30. märts (vkj)/ 12. aprill 1911 Tallinn – 17. oktoober 1987 Tallinn) oli eesti arhitekt.

Ta lõpetas 1934. aastal Tallinna Tehnikumi ehitustehnikuna ja asus tööle Narva linna ehitusosakonda, kus muuhulgas osales ka Narva-Jõesuu ja Joaoru rannahoone ehitamises. 

1937. aastal siirdus ta Saksamaale ning õppis seal arhitektiks Karlsruhe ja Berliini Tehnikaülikoolis, mille lõpetas 1940. aastal. Eestisse naastes suunati ta NSV Liidu sõjaväebaasi tehnikabüroo ja ehitustööde juhatajaks Kloogal. Nõukogude–Saksa sõja algul 1941. aastal ta arreteeriti Nõukogude võimude poolt, hiljem mobiliseeriti ta Punaarmeesse ja viidi ta NSV Liidu tagalasse.

Taas NSV Liidu poolt okupeeritud Eestis sai Kaar 1945. aastal Tallinna Arhitektuuriosakonna Projekteerimisbüroo juhatajaks. Seejärel töötas ta mitmel ametikohal Eesti Maaehitusprojektis ja Eesti NSV Kergetööstuse Ministeeriumi konstrueerimisbüroos.

Looming
Kaare projektides avaldab mõju Saksamaal saadud haridus, mis paistab kohati välja ka Nõukogude okupatsiooniajal teostatud töödes.

Olulisemad tööd ja ehitised:
Riigiküla lahingu mälestussammas (1934–1935; hävitatud juunis 1941 ja taaspüstitatud juunis 2014)
Eramu Tallinnas Vabaõhukooli tee 38 (1948)
Kalevi tenniseklubi Kaarli puiesteel (1948–1949; lammutatud ja ehitatud uuesti üles muudetud projekti järgi)
Põllumajanduslike Ühistute Keskliidu hoone Tallinnas Estonia puiestee 7 (hilisem Eesti Teaduste Akadeemia instituutide hoone; veelgi hiljem Eesti Kunstiakadeemia ajutine peahoone; 1948–1953)
Elamud Tallinnas Paldiski maantee 59, 61, 63 (1948–1953)
Elamud Tallinnas Koidu 88 ja 92 (1948–1953)
hilisema nimega Talleksi tehasehoonete rekonstrueerimine (1949–1953)
Tõnismägi 14 asuva koolihoone juurdeehitus Tuvi tänava ääres (1958)

Lisaks on Kaar projekteerinud palju tootmishooneid, rekonstruktsioone, aiamajade ja eramute projekte.

Kirjandus 
Mart Kalm. "Kaar, Enn, arhitekt". // Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 1996. Lk 146

Välislingid
Eesti kommunismiohvrid 1940–1991
Haud Tallinna Rahumäe kalmistul

Eesti arhitektid
Tallinna kõrgema tehnikumi vilistlased
Eestistatud nimega inimesed
Eesti represseeritud isikud
Rahumäe kalmistule maetud
Sündinud 1911
Surnud 1987
Kałočyn

Kałočyn (transkribeerituna Kalotšõn) on küla Valgevenes Homieli oblasti Rečyca rajooni Chołmieči külanõukogus. Asula asub Dnepri kaldal ja jääb oblasti keskusest Homielist 72 ning rajooni keskusest Rečycast 22 kilomeetri kaugusele.

Miłahradis on puhkekodu ja postkontor.

Elanikkond

Ajalugu 

Külast pool kilomeetrit põhja ja lõuna pool asub muinaslinnused ning muinasasulad, mis olid kasutusel VI-VIII sajandil. Nende  järgi on oma nime saanud Kolotšini kultuur.

Esimesed teated küla kohta pärinevad XIX sajandist, mil see kuulus Minski kubermangu Retšitsa maakonda. Külas oli vesiveski. Aastail 1928-1927 oli Kałočyn samanimelise külanõukogu halduskeskuseks.

Aastal 1931 moodustati külas kolhoos. Teise maailmasõja ajal põletasid saksa karistussalklased juunis 1943 küla maha ja tapsid 13 sealset elanikku. 44 sealset elanikku hukkusid rindel.

Viited 
 

Valgevene külad
Rečyca rajoon
Amanda Aizpuriete

Amanda Aizpuriete (sündinud 28. märtsil 1956 Jūrmalas) on läti luuletaja ja tõlkija.

Aizpuriete õppis 1974–1979 Läti Ülikoolis.

Ta on avaldanud umbes kümme luulekogu ja tema luuletusi on tõlgitud vähemalt 14 keelde. Eesti keeles on tema luuletusi ilmunud raamatus "Läti uuema luule valimik" (1997).

Aizpuriete on tõlkinud Anna Ahmatova, Virginia Woolfi, Franz Kafka, Georg Trakli, Jack Kerouaci, Boriss Pasternaki, Joseph Brodsky, Marina Tsvetajeva ja teiste kirjanike teoseid läti keelde.

Ta on pälvinud Horst Bieneki luuleauhinna (1999), Läti luuleauhinna (2000) ja kirjanduse aastauhinna parima luuletõlke eest (2003).

Teoseid 
 "Nāks dārzā māte". Rīga: Liesma, 1980
 "Kāpu iela". Rīga: Liesma, 1986
 "Nākamais autobuss" [arī atdzeja]. Rīga: Liesma, 1990
 "Pēdējā vasara". Rīga: Preses nams, 1995
 "Bābeles nomalē". Rīga: Enigma, 1999 
 "Sārtu baložu bars" [pastkaršu komplekts ar dzejoļiem]. Rīga, 1999
 "Vēstuļu vējš". Rīga: Atēna, 2004
 "ledusskapja šūpuļdziesma" [dzeja un proza]. Rīga: Mansards, 2011
 "Šonakt biju zaļš putns". Rīga: Pētergailis, 2011
 "Turp". Rīga: Pētergailis, 2013

Viited 

Läti luuletajad
Läti tõlkijad
Sündinud 1956
Isabelle de Charrière

Isabelle de Charrière (Hollandis tuntud kui Belle van Zuylen; 20. oktoober 1740 – 27. detsember 1805) oli Hollandi ja Šveitsi valgustusajastu kirjanik. Tänapäeval on ta enim tuntud oma kirjade ja romaanide poolest, kuid ta kirjutas ka pamflette, muusikat ja näidendeid. Ta tundis suurt huvi tolle aja ühiskonna ja poliitika vastu ning tema Prantsuse revolutsiooni-aegset loomingut on peetud eriti huvipakkuvaks.

Teoseid 
 Portrait de Mll de Z., sous le nom de Zélide, fait par elle-même, 1762
 Le Noble. Conte moral, 1763
 Lettre sur les opérations militaires en Corse, 1768 
 Lettres neuchâteloises, 1784
 Lettres de Mistriss Henley publiées par son amie, 1784
 Lettres écrites de Lausanne, 1785
 Caliste ou continuation de Lettres écrites de Lausanne, 1787
 Examen de la tragédie d'Électre, 1787
 Bien-né. Nouvelles et anecdotes. Apologie de la flatterie, 1788
 Courte réplique à l'auteur d'une longue réponse ; par Mme la Baronne de ..., 1789
 Plainte et défense de Thérese Levasseur, 1789 
 Eclaircissemens relatifs à la publication des „Confessions“ de Rousseau, 1790 
 Aiglonette et Insinuante, ou la Souplesse. Conte, 1790  
 Lettre à M. Necker sur son administration, écrite par lui-même, 1791
 Lettres trouvées dans des portefeuilles d’émigrés, 1793
 L’émigré, comédie en trois actes, 1794 
 L’Inconsolable, 1794 
 Trois femmes, 1795 
 Honorine d’Userche : nouvelle de l’Abbé de La Tour, 1795
 Elise, ou l’Université, 1795 
 La parfaite Liberté ou les vous et les toi, 1796 
 Réponse à l'écrit du colonel de La Harpe, intitulé „De la neutralité des gouvernans de la Suisse depuis l’année 1789“
 Sainte Anne, 1799
 Les ruïnes de Yedburg, 1799  
 L'Enfant gâté ou le fils et la nièce, 1800 
 Sir Walter Finch et son fils William, 1806

Hollandi kirjanikud
Šveitsi kirjanikud
Sündinud 1740
Surnud 1805
Barysaŭščyna

Barysaŭščyna (transkribeerituna Barõssavštšõna) on küla Valgevenes Homieli oblasti Chojniki rajoonis, Barysaŭščyna külanõukogu halduskeskus. Asula asub Vići jõe ääres ning jääb oblasti keskusest Homielist 121 ja rajooni keskusest Chojnikist 18 kilomeetri kaugusele.

Barysaŭščynas on algkool, postkontor, kultuurimaja ja raamatukogu.

Elanikkond

Ajalugu 

Külast lõunas asuvad mesoliitikumi ja neoliitikumi asulakohad, lisaks veel rauaaja alguses kasutusel olnud muinaslinnus.

Esimesed teated küla kohta pärinevad aastast 1622, mil see kuulus Minski vojevoodkonda ja Mazyri maakonda. Sealsed valdused kuulusid toona Chrapowickitele. Aastal 1702 oli küla Wolskite valduses. Hiljem oli see Šuiskite valduses, aastal 1752 ostsid selle aga Zborovskid. Aastal 1782 oli asula Oskierkade omandiks. Seoses Poola jagamisega läks Barysaŭščyna aastal 1793 Venemaa koosseisu, kus hakkas kuuluma Minski kubermangu Mazyri maakonda. Aastal 1804 läksid sealsed valdused Jastrzębskite omandisse; neile kuulus küla kuni XX sajandini. XIX sajandi lõpuaastatel ja XX sajandi alguses rajasid nad külla mõisakompleksi ja pargi, selle lähistel asunud karjamõisa aga viinaköögi, mis valmis aastal 1890. Aastal 1896 olid külas õlipress ja auruveski.

Sealne mõisnik Nikolai Jastrzębski sai aastal 1872 tuntuks kirjandusliku müstifikatsiooniga, kui avaldas peatükke Nikolai Gogoli "Surnud hingede" teisest osast, mille autoriks oli tegelikult ta ise.

XX sajandi kahekümnendatel aastatel moodustati külla sovhoos. Aastal 1926 sai asulast kohaliku külanõukogu keskus. Teises maailmasõjas hukkus 88 küla elanikku. Aastail 1986-1987 rajati Barysaŭščynasse uued elamud (kokku 50 korterit) Tšornobõli katastroofis saastunud tsoonist ümber asunute tarvis.

Viited

Välislingid 

Küla Valgevene fotoentsüklopeedias

Valgevene külad
Chojniki rajoon
Hilda Reiman-Poom

Hilda Reimann-Poom (sünninimi Hilda Johanna Helene Reimann; 2. veebruar 1900 Tartu – 10. veebruar 1992 Stockholm) oli naisõiguslane ja esimene naisvandeadvokaat Eestis.

Hariduskäik 
7. klassini õppis Hilda Reimann Tartu Puškini nimelises Gümnaasiumis, kust edasi suundus eksternina keskharidust omandama Hugo Treffneri Gümnaasiumisse.  Küpsuseksami sooritas ta 1922. aastal.  1919. aastal alustas Hilda Reimann oma kõrgharidusteed põllumajandusteaduskonna agronoomiaosakonnas vabakuulajana. 1920. aastal läks ta kuulajaks ümber Tartu Ülikooli õigusteaduskonda, mille katkestas samal aastal.  Aastatel 1922–1925 õppis Hilda Reimann Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas. II järgu diplomi sai Reimann 1924. aastal ja I järgu diplomi 1925. aastal.

Töökäik 
Paralleelselt õiguskraadi omandamisega töötas Hilda Reimann Tartu-Võru rahukogu prokuratuuris ametnikuna.  Kohe Peale ülikooli lõpetamist asus Reimann täitma vandeadvokaadiks saamise nõudeid.  Tollel ajal kehtinud sisekorrareeglite kohaselt oli vandeadvokaadiks saamise eeldused kolmeaastane nõuetekohane töö vandeadvokaadi abina ning seejärel läbitud kahe aasta pikkune praktika kohtus.  1925. aastal võeti ta Eesti Vabariigi Vannutatud Advokaatide Nõukogusse vandeadvokaadi abiks ning 1927. aastal läbis ta kohtupraktika Tartu-Võru rahukogu juures. 16. oktoobril 1930 vannutati Hilda Reimann esimeseks naissoost vandeadvokaadiks Eestis. 

Esimesed aastad töötas värske vandeadvokaat Tartus, spetsialiseerudes suuremas osas tsiviilprotsessile. Kogunud advokaadina populaarsust, oli 1931. aastaks Reimanni juurde tööle asunud juba kaks vandeadvokaadi abi.  Aastatel 1934–1944 töötas Reimann-Poom vandeadvokaadina Tallinnas, seejärel pages ta koos abikaasaga Rootsi, kus lõppes tema toonane õiguskarjäär. 

Hilda Reimann-Poom tegutses advokaadi töö kõrvalt ka naisorganisatsioonide aktivistina: Tartu Naisseltsi abijuhatajana, Viljandi Naisklubi organiseerijana, Tallinnas Eesti Naisliidu juhatuse liikmena, Eesti Naisklubi abijuhatajana. Kodumajanduskojas osales ta perekonnaseaduse väljatöötamisel. Pärast Linda Eenpalu küüditamist valiti 1941. aastal Hilda Reimann-Poom Eesti Naisklubi juhatajaks. Aktivismiga tegeles ta edasi ka Rootsis. Hilda Reimann-Poom osales Stockholmi Eesti Naisklubi loomisel 1945. aastal, mille juhatajaks ta ka ühel häälel valiti. Naisklubi juhatajana töötas Reimann-Poom kuni 1973. aastani, mil ta otsustas loobuda.  Samal aastal valiti ta klubi esimeseks auliikmeks. Lisaks oli Hilda Reimann-Poom tegev Akadeemiliste Naiste Ühingus, mille juhatusse ta ka pikka aega kuulus.

Isiklikku 
Hilda Reimann abiellus 1932. aastal kohtuniku Paul Poomiga, kellega koos kolis esmalt Viljandisse ja hiljem Tallinna. See oli Eesti esimene kohtuniku ja advokaadi vaheline abielu.

Artikleid 

 Hilda Reiman-Poom. Lapsendamisest ja selle võimalustest Eestis. [1.-2. osa]. Tervis (1937) nr. 4, lk. 86–88 ; nr. 5, lk. 111–115

Viited 

Eesti advokaadid
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased 
Eestlased Rootsis                  
Sündinud 1900
Surnud 1992
Tigon

Tigon on isase tiigri (Panthera tigris) ja emase lõvi (Panthera leo) ristand.

Isase lõvi ja emase tiigri järglane on liiger.

Pantrid
Jaak Reewits

Jaak Reewits (1866–1962) oli Eesti kirjastaja, revolutsionäär ja rändraamatukaupmees. (Nõukogude ajal kasutati ka nimekuju 'Reevits'.)

Ta aitas Konstantin Pätsil asutada ajalehte Teataja, mis oli Põhja-Eestis oluline platvorm iseseisvuse saavutamiseks.

Eesti kirjastajad
Sündinud 1866
Surnud 1962
Tulhavičy

Tulhavičy (transkribeerituna Tulgavitsõ) on küla Valgevenes Homieli oblasti Chojniki rajooni Sudkoŭ külanõukogus. Asula asub Vići jõe ääres ja jääb oblasti keskusest Homielist 133 ning rajooni keskusest Chojnikist 30 kilomeetri kaugusele.

Elanikkond

Ajalugu 

Külast lõunas asuvad mesoliitikumi ja neoliitikumi asulakohad, lisaks veel rauaaja alguses kasutusel olnud muinaslinnus.

Esimesed teated küla kohta pärinevad aastast 1506, mil see kuulus Kiievi vojevoodkonda ja Mazyri maakonda. Aastal 1508 anti seni vürst Muntsile kuulunud valdus üle djakk Vaska Petrovitšile. Aastal 1512 müüsid Zaroiskid küla Kollontaidele. Aastast 1567 on teada, et küla kuulus Loveikodele. Aastal 1569 läks küla koos ülejäänud Mazyri maakonnaga Minski vojevoodkonna koosseisu. XVII sajandi lõpus sai küla omanikuks Juravičy klooster.

Seoses Poola jagamisega läks Tulhavičy aastal 1793 Venemaa koosseisu. Seal kuulus see Minski kubermangu Retšitsa maakonda ja jäi Juravičy valda. Aastast 1795 on teateid sealsest õigeusu kirikust. Aastal 1840 oli küla Soltanite valduses. Aastal 1873 rajati sinna vana õigeusu kiriku asemele uus, ent järgmisel aastal põles see maha. Kuigi see oli kihelkonnakirik ja küla oli ametlikult kihelkonna keskuseks, võeti kihelkonnakirikuna kasutusele naaberküla Püha Kolmainu kirik. Aastal 1897 asusid külas kihelkonnakool, magasiait, kõrts, tuulik ja hobuveski.

Aastal 1926 sai asulast kohaliku külanõukogu keskus. Aastal 1930 moodustati Tulhavičys kaks kolhoosi, seal tegutsesid sepikoda, auruveski ja terasevalu koda. Kolmekümnendatel aastatel avastati küla lähistelt rauamaagi lasund. Mais ja juunis 1943 ründasid partisanid sealset saksa garnisoni,  mistõttu karistussalklased põletasid küla maha ja tapsid 22 küla elanikku. Teises maailmasõjas hukkus 186 küla elanikku.

Aastal 1959 sai külast kohaliku kolhoosi keskasula. Toona asusid seal keskkool, metskond, kultuurimaja, raamatukogu, haigla, postkontor. Külas oli ka kolm poodi.

Aastal 1986 likvideeriti Tšornobõli katastroofi tagajärjel Tulhavičy külanõukogu. Aastal 1995 asustati suurem osa sealsetest elanikest ümber.

Viited 
 

Valgevene külad
Chojniki rajoon
Hillar Hanssoo

Hillar Hanssoo (15. september 1927 Are vald, Pärnumaa – 18. veebruar 2002 Paide) oli eesti ajalooõpetaja, koolijuht ja maletreener.

Haridus
Alghariduse omandas Hillar Hanssoo Are 6-klassilises koolis. Seejärel õppis Pärnu 1. Keskkoolis ja Pärnu töölisnoorte keskkoolis, mille lõpetas 1949. aastal kuldmedaliga. Seejärel jätkas õpinguid Tartu Riiklikus Ülikoolis ja lõpetas 1955. aastal kaugõppes Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna üldajaloo erialal.

Töö

Kooliõpetaja ja -juhina 
1949. aastal töötas ta õpetajana Eidapere 7-klassilises koolis. Aastatel 1950–1956 oli ta Mõisaküla mittetäieliku keskkooli direktor, aastatel 1956–1973 Kilingi-Nõmme keskkooli direktor, aastatel 1973–1977 Paide 1. Keskkooli direktor. Aastatel 1977–1980 oli ta Paide 3. Keskkooli direktor, olles selle kooli esimene direktor.

Maletreenerina
Hillar Hanssoo eestvedamisel kujunesid Kilingi-Nõmmest ja Paidest olulised noorte malekeskused. Ta töötas aastatel 1980–2002 Paides maletreenerina ja Paide 3. Keskkooli maleõpetajana, pannes aluse selle kooli maletraditsioonidele. Ta töötas välja maleõpetuse metoodilised käsitlused koos harjutusülesannetega. 1981. aastal algas Paide 3. Keskkooli algklassides süstemaatiline maleõpetus. Ta juhtis ka Järvamaa noorte maleklubi.

Tema õpilaste hulgas on olnud (osa neist tulevased maletreenerid) Arne Juurikas, Jüri Kotka, Eiki Lehemets, Kaja Parker-Lehemets, Raivo Raaliste, Maaja Ranniku, Kaja Jaaniste-Paidla, Carmen Kass.

Tunnustus
1960 Töövapruse medal
1966 Tööpunalipu orden
1971 Eesti NSV teeneline õpetaja

Mälestuse jäädvustamine
Alates 2002. aastast toimuvad igal aastal Paide Hillar Hanssoo Põhikoolis Hillar Hanssoo mälestusvõistlused kiirmales.

Paide 3. Keskkool, hilisem Paide Ühisgümnaasium kannab 1. septembrist 2018 Hillar Hanssoo nime – Paide Hillar Hanssoo Põhikool. 

Hillar Hanssoo on maetud Reopalu kalmistule.

Viited 

Eesti ajalooõpetajad
Eesti koolijuhid
Eesti maletreenerid
Sündinud 1927
Surnud 2002
Asta Teder

Asta Teder oli Kilingi-Nõmme Keskkooli direktor aastatel 1971–1978, alates 1962 samas õppealajuhataja.

Eesti koolijuhid
Sünniaeg puudub
Aarne Link

Aarne Link on eesti endine koolijuht. Ta oli Kilingi-Nõmme Keskkooli (hiljem Gümnaasium) direktor aastatel 1978–2011.

Tunnustus
2012 Saarde valla suur vapimärk elutöö eest valla hariduse edendamisel

Välislingid
"Olümpiamedalist pani Aarne Lingi sporti hindama" Pärnu Postimees, 19. detsember 2019

Eesti koolijuhid
Sünniaeg puudub
Emanuel Swedenborg

Emanuel Swedenborg (29. jaanuar 1688 – 29. märts 1772) oli rootsi teadlane, kristlik müstik, teoloog ja filosoof. Ta kirjutas üle 30 raamatu.

Swedenborg sündis kirikuõpetaja peres. Ta õppis Uppsala ülikoolis kirjandust ja klassikalisi keeli. 1710 läks ta kaheks aastaks Londonisse end matemaatika ja loodusteaduste alal täiendama. Ta õppis seejärel ka Hollandis, Prantsusmaal ja Saksamaal. 1715 tuli ta Rootsi tagasi.

1719 tõsteti ta aadliseisusse ja tema nimeks sai Swedbergi asemel Swedenborg.

1721 ja 1722 ilmusid tema esimesed raamatud, mis käsitlesid mineraloogiat, geoloogiat ja keemiat. 1740 ilmus raamat "Oeconomia Regni Animalis", mis käsitles vereringet, südant ja vere koostist. 1745 ilmus kaks esimest osa teoloogilisest teosest "De Cultu et Amore Dei". 1749. aastast hakkas ilmuma kaheksaosaline teos "Arcana Cœlestia".

1758 ilmus teos "De Caelo et Eius Mirabilibus et de inferno, ex Auditis et Visis", milles ta kirjeldab elu pärast füüsilise keha surma. Enne oma surma ilmus tema raamat "Vera Christiana Religiossa", milles ta väidab, et Jumal on andnud talle ülesande rääkida inimestele taevastest saladustest.

Swedenborgi religioosse õpetuse pooldajatel Rootsis tekkis konflikt luteri kirikuga, mis keelas ära Swedenborgi teoste trükkimise ja levitamise. 1788. aastal asutasid tema õpetuse pooldajad Londonis Uue Jeruusalemma koguduse. 1980. aastatel hinnati, et Swedenborgi õpetusele tuginevates nn Uue Kiriku kogudustes on umbes 60 000 liiget, peamiselt USA-s, Suurbritannias ja Lõuna-Aafrika Vabariigis.

Rootsi teadlased
Rootsi teoloogid
Müstikud
Sündinud 1688
Surnud 1772
Jadów

Jadów on küla Poolas Masoovia vojevoodkonnas Wołomini maakonnas, Jadówi valla halduskeskus. Jadów asub Wołominist umbes 32 km ja Varssavi kesklinnast 50 km idakirdes.

Jadówit on esmamainitud 15. sajandi esimesel poolel. Jadów sai linnaõigused 1819. aastal, kuid kaotas need 1870. aastal.

Viited

Masoovia vojevoodkonna külad
Książ Wielki

Książ Wielki on küla Poolas Väike-Poola vojevoodkonnas Miechówi maakonnas, Książ Wielki valla halduskeskus. Książ Wielki asub Miechówist 12,5 km ja Krakówi kesklinnast umbes 45 km kirdes.

Küla on esmamainitud 1120. aastal. Książ Wielki sai linnaõigused 1385. aastal, kuid kaotas need 1869. aastal.

Küla tähtsamad vaatamisväärsused on 1381. aastal valminud Püha Vaimu kirik, 14. sajandil rajatud Püha Adalberdi kirik ja 16. sajandi lõpul ehitatud renessanss-stiilis loss.

Viited

Väike-Poola vojevoodkonna külad
Stačiūnai

Stačiūnai on küla Leedus Pakruojise rajoonis Lygumai vallas. Küla asub Obelė  jõe kaldal.

Külas on põhikool, postkontor ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on aastal 181 valminud  katoliku kirik ja selle kellatorn, sealne tuulik ning kalmistu kabel.

Küla järgi on nimetatud Juuru lademe Stačiūnai kihistu.

Elanikkond

Ajalugu 

Küla on esmakordselt mainitud XVII sajandi teisel poolel. Aastal 1668 rajas mõisnik Stačiunevičius sinna esimese katoliku kiriku. Tema järgi on asula ka nime saanud. Aastal 1911 muudeti sealne kirik Lygumai kihelkonna abikirikuks.

Aastal 1916 asusid sakslased läbi küla Jelgavasse viivat raudteed rajama, sealjuures kaevati lahti sealsed  muinaskalmed, millest vanimad pärinesid III sajandist ja andsid tunnistust sellest, et küla eksisteeris juba toona.

Aastal 1936 taastati sealne kihelkond.  Nõukogude perioodil oli küla kohaliku kolhoosi halduskeskus.

Aastal 2001 oli külas 501 elanikku.

Pilte

Viited

Välislingid 

Küla portaalis vietoves.Lt

Pakruojise rajoon
Leedu külad
Remte kihistu

Remte kihistu (inglise Remte Formation) on siluri ajastu Raikküla lademe kihistu. Seda hakkas esimesena eristama Lilita-Ilga Gailite aastal 1967.

Kihistu stratotüüp on Remte 3 puurauk, kus kihistu kivimid esinevad 945.00..954.00 meetril. Remte küla järgi on kihistu ka oma nime saanud. Kihistu moodustavad suure  savisisaldusega rohekashallid kildad.

Viited

Välislingid

Kihistud
Silur
Stūri

Stūri (vanasti ka Stūrmuiža ja Stūru muiža) on küla Lätis Salduse piirkonnas Blīdene vallas.

Küla on kujunenud endise Stūri mõisa (Stuhrhof) hoonetekompleksi juurde. Asula järgi on nime saanud siluri Juuru lademe Stūri kihistik. Sealne puurauk on ka selle kihistu stratotüüp.

Viited

Läti külad
Salduse piirkonna külad
Imavere kihid

Imavere kihid (inglise Imavere Beds) on siluri ajastu Raikküla lademe Nurmekunna kihistu kihistik. Neid hakkasid esimesena eristama Rein Einasto ja Helle Perens aastal 1985.

Kihtide all lamavad Jõgeva kihid, neil lasuvad aga Mõhküla kihid. Saarde kihistus vastab neile kihtidele Lemme kihistiku alumine osa.

Kihtide stratotüüp on Põltsamaa H-160 puurauk, kus kihid esinevad 12.60..19.80 meetril. Kihid on oma nime saanud Imavere asulalt.

Rõstla karjääris moodustavad selle hallid ja tumehallid, kohati roosaka või beežika varjundiga lubjakivid. Kalana karjääris lasub nende all veel rohekashall savika lubjakivi kiht, mille esineb läätsedena detriiti. Alumise piiri moodustab seal suure püriidisisaldusega katkestuspind. Kihtide kivimid on valdavalt lainjad või sõlmjad, tugevasti dolomiidistunud. Kohati on ülemiseks kihiks dolomiidistunud kilda punakas kiht, mille ülemises osas olevad praod võivad olla märgid seda moodustanud muda kuivamisest ja seega väga madalast veetasemest.

Viited

Välislingid

Eesti kihistikud
Silur
Jõgeva kihid

Jõgeva kihid (inglise Jõgeva Beds) on siluri ajastu Raikküla lademe Nurmekunna kihistu kihistik. Neid hakkasid esimesena eristama Rein Einasto ja Helle Perens aastal 1985.

Kihtide all lamavad Vändra kihid, neil lasuvad aga Imavere kihid. Saarde kihistus vastavad neile kihtidele Kolka kihistiku ülemine osa ja Ikla kihistik.

Kihtide stratotüüp on Põltsamaa H-160 puurauk, kus kihid esinevad 19.6- 37.4 meetril. Kihid on oma nime saanud Jõgeva linnalt.

Kalana karjääris moodustab alumise kihi kollane lubjakivi, milles esineb vahekihtidena purdlubjakivi. Selle peal on helehall purdlubjakivi vahekihtidega lubjakivi, mis sisaldab veidi detriiti. Üldiselt moodustab kihtide alumise osa kiht merglit, millel lasub paks lubjakivi või dolomiidi kiht. Jõgeva kihtide alumises osas asub ka piir Rhuddani lademe ja Aeroni lademe vahel. Kihtide ülemine osa koosneb valdavalt lainjast või sõlmjast dolomiidistunud kivimist või dolomiidistuvast helepruunist merglist. Kihtide ülemises osas on ka tormitekkelisi tsoone ja [[[püriit]]i sisaldavaid katkestuspindasid, mis on sagedasemad kihtide põhjapoolsemas osas ja annavad märku madalamast merevee tasemest.

Viited

Välislingid

Eesti kihistikud
Silur
Vändra kihid

Vändra kihid (inglise Vändra Beds) on siluri ajastu Raikküla lademe Nurmekunna kihistu kihistik. Neid hakkasid esimesena eristama Rein Einasto ja Helle Perens aastal 1985.

Kihtide all lamavad Järva-Jaani kihid, neil lasuvad aga Jõgeva kihid. Saarde kihistus vastab neile kihtidele Kolka kihistiku alumine osa.

Kihtide stratotüüp on Põltsamaa H-160 puurauk, kus kihid esinevad 37.40..43.50 meetril. Kihid on oma nime saanud Vändra asulalt.

Vändra kihte moodustavad lubjakivi ja mergel. Saaremaal esinevad Vändra kihid vaid osaliselt, nende ülemine osa on seal tugevasti kulutatud.  Kohati esindab neid kihte ka hele- või tumehall teraline dolomiit. Kihid on tekkinud mandrilava rannast kaugemale jäävas tsoonis; dolomiidistunud osas pole setete algne struktuur aga enam tuvastatav.

Viited

Välislingid

Eesti kihistikud
Silur
Järva-Jaani kihid

Järva-Jaani kihid (inglise Järva-Jaani Beds) on siluri ajastu Raikküla lademe Nurmekunna kihistu alumised kihid. Neid hakkas esimesena eristama Elsa Amalie Rosenstein aastal 1940.

Kihtidel lasuvad Vändra kihid. Saarde kihistus vastavad neile kihtidele Heinaste kihistik ja Slītere kihistik.

Kihtide stratotüüp on Järva-Jaani paemurd. Selle neostratotüüp on Põltsamaa H-160 puurauk, kus kihid esinevad 43.50..70.20 meetril. Kihid on oma nime saanud Järva-Jaani asulalt.

Järva-Jaani kihte moodustavad lubjakivi ja mergel. Erinevalt ülejäänud Nurmekunna kihistikust on need kihid esindatud ka Saaremaal. Järva-Jaani ümbruskonnas koosnevad need vöödilisest lubjakivist, kus hallide vahekihtidena esineb lubjarikas mergel, sellal kui sealne lubjakivi on helehall ja savikas. Kihtides puuduvad peaaegu täielikult bentilist faunat esindavad fossiilid, sellal kui sealsed merglikihid sisaldavad mõningate organismide jäänuseid sisaldavat detriiti. Kihtide ülemisel piiril esineb selge katkestuspind, mis lõuna pool eristab Slītere kihistikku ja Kolka kihistikku. Järva-Jaani kihtide alumise osa moodustavad mitteametlikud Pusku kihid.

Viited

Välislingid

Eesti kihistikud
Silur
Yaakov Litzman

Yaakov Litzman (heebrea keeles יעקב ליצמן; sündinud 2. septembril 1948 Saksamaal) on Iisraeli poliitik, ta kuulub erakonda Agudat Israel. Ta oli aastatel 2015–2017 ja 2019–2020 Iisraeli Tervishoiuminister. Seejärel oli ta kuni 13. septembrini 2020 Iisraeli elamuehitusminister.

Ta sündis aastal 1948 poola päritolu juutide, kes olid üle elanud holokausti, pojana Saksamaal põgenikelaagris. Kui ta oli kaheaastane, asusid ta vanemad ümber Ameerika Ühendriikidesse, kus ta kasvas üles Brooklynis Borough Parki kvartalis. 17-aastasena jätkas ta oma õpinguid (toora alal) Iisraelis.

Tema esimene töökoht oli hassiitliku (tütarlaste)kooli Beis Yaakov'i direktoriks Jeruusalemmas.

Aastal 1999 loobus ta Ameerika Ühendriikide kodakondsusest ning ta sai Iisraeli kodanikuks. Samast aastast on ta Knesseti liige.

Ta oli aastatel 2015–2017 ja 2019–2020 Iisraeli Tervishoiuminister. Seejärel oli ta kuni 13. septembrini 2020 Iisraeli elamuehitusminister. Ta astus 13. septembril 2020 protestiks Koroonapandeemia piirangute tõttu valitsusest tagasi.

Isiklikku 
Ta on abielus ja on viie lapse isa.

Iisraeli poliitikud
Sündinud 1948
Staicele kihistik

Staicele kihistik (inglise Staicele Member) on siluri ajastu Raikküla lademe Saarde kihistu ülemine kihistik. Neid hakkas esimesena eristama Rita Ulste aastal 1973.

Kihistiku all lamab Lemme kihistik. Nurmekunna kihistus vastab sellele Mõhküla kihtide ülemine osa.

Kihtide stratotüüp on Staicele 4 puursüdamik, kus kihistik esineb 305.00..396.00 meetril. Staicele järgi on kihistik ka oma nime saanud.

Kihistiku moodustavad lubjakivi, mergel ja argilliit. Kihistikus valdab kollakashall afaniitne lubjakivi, graptoliidid esinevad peamiselt argilliidi vahekihtides. Ülemises osas on kihistiku lubjakivid osaliselt dolomiidistunud ja sisaldavad dolomiitseid konkretsioone. Kihistiku ülest piiri märgib suure püriidisisaldusega katkestuspind, mis on tekkinud tõenäoliselt erosiooni agajärjel.

Viited

Välislingid

Eesti kihistikud
Silur
Lemme kihistik

Lemme kihistik (inglise Lemme Member) on siluri ajastu Raikküla lademe Saarde kihistu kihistik. Seda hakkasid esimesena eristama Dimitri Kaljo ja Peeter Vingisaar aastal 1969.

Kihistiku all lamab Ikla kihistik, sellel lasub aga Staicele kihistik. Nurmekunna kihistus vastavad sellele Mõhküla kihtide alumine osa ja Imavere kihid.

Kihtide stratotüüp on Ikla puursüdamik, kus kihistik esineb 365.70..397.50 meetril. Kihistik on oma nime saanud Lemme oja järgi.

Kihistiku moodustavad lubjakivi, mergel ja argilliit. Valdavad rohekashall mergel ja suure savisisaldusega muguljas lubjakivi. Kihistiku ülemine osa sisaldab rohkem argilliiti.

Viited

Välislingid

Eesti kihistikud
Silur