joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Džūkste

Džūkste on küla (lielciems) Lätis Kuramaal Tukumsi piirkonnas, Džūkste valla halduskeskus. Enne 1. juulit 2009 kuulus asula Tukumsi rajooni.

Asulast voolab läbi Džūkste jõgi. Džūkstest 29 km kaugusel on Tukumsi linn. Küla asub merepinnast 45 meetri kõrgusel.

Džūkstes oli Džūkste mõisa (Siuxt) keskus, mille juurde Kuramaa hertsogiriigi ajal rajati ka kirik ja kõrts. Tänapäeval on seal kultuurimaja, raamatukogu ja põhikool. Külas asub Džūkste bussipeatus.

Külas asub Teises maailmasõjas hukkunud nõukogude sõdurite vennaskalmistu, kuhu on maetud 1515 sõdurit.

Külas kasvav Kundziņi tamm ümbermõõduga 5,7 meetrit on looduskaitse all.

Aastal 2015 oli külas 433 elanikku. Aastal 2018 oli elanikke 403, aastal 2020 aga 393.

Tukumsi piirkonna külad
Dviete

Dviete, vanasti ka Dvīts, on küla Lätis Ilūkste piirkonnas, Dviete valla keskus. Enne 1. juulit 2009 kuulus asula Daugavpilsi rajooni.

Asulast 29 km kaugusel on Daugavpils. 2010. aastal oli külas 476 elanikku.

Asula alal paiknes varem Dviete mõis.

Viited 

Läti külad
Ilūkste piirkond
Pūre

Pūre on küla (lielciems) Lätis Zemgales Tukumsi piirkonnas Pūre vallas; ühtlasi selle valla halduskeskus. Küla asub Abava jõe ääres Tukumsist 21 ja Riiast 83 kilomeetri kaugusel, 57 meetrit ülalpool merepinda.

Asulast 13 km kaugusel on Kandava linn.

Asulat mainiti kirjalikes allikates esimest korda 1230. aastal Alna Balduini kroonikates seoses kuralastega tehtud lepinguga (Pyrre).  Pūre mõisa (Puhren) mainiti esimest korda aastal 1407. Küla on kujunenud endise mõisasüdame juurde. Aastal 1921 omandas selle Läti aiandusselts, rajades sinna oma aianduse katsebaasi. Sellest ajast peale on Pūre olnud puuviljakasvatusele spetsialiseerunud asula. 

Asulas asub ettevõte Pure Food. seal asuvad põhikool, lasteaed, kultuurimaja ja raamatukogu. Pūres on ka luteri kirik. Külas asuvad Pūre ja Pūres skola bussipeatused.

Külas asub Teises maailmasõjas hukkunud nõukogude sõdurite vennaskalmistu, kuhu on maetud 9 sõdurit.

Aastal 2015 oli külas 637 elanikku, aastal 2018 oli elanikke 609, aastal 2020 aga 597.

Viited

Tukumsi piirkonna külad
Tallinna vanausuliste palvemaja

Tallinna vanausuliste palvemaja on vanausuliste palvemaja, mis asub Tallinnas Kibuvitsa tänav 6. Palvelat kasutab Tallinna vanausuliste kogudus.

Praeguse Tallinna vanausuliste palvemaja lasi ehitada 1930. aastal Ado Mäeberg, kelle kadunud abikaasa oli vanausuline. Projekti autor oli insener Joosep Lukk.

Suure annetuse palvela ehitamiseks tegi Jefimija Sapožnikova. Ikonostaasi tegemiseks ja palvemaja sisemuse sisseseadmiseks andsid suure panuse Pjotr Baranin abikaasaga. 

1931. aastal tehti algse osaga samamahuline juurdeehitis. Projekti autor oli arhitekt Nikolai Thamm noorem. Palvelahoone sai kannatada 9. märtsi 1944 pommitamistel, hävis katus.

Aastal 2008 algas palvemaja rekonstrueerimine, mille käigus ehitati ka sibulkupliga haritorn. Projekti autor oli arhitekt Niina Mäger.

Kirjandus
Роберт Трейфельдт. "Старообрядческие храмы в эстонской архитектуре 1920-1930-х годов". // Очерки по истории и культуре староверов Эстонии. Tartu Ülikooli Kirjastus. Tartu 2007. Lk 72–84
Jaanus Plaat. Vene vanausulised ja nende pühakojad Eestis. Tallinn 2016

Välislingid
EVKL Tallinna palvemaja (Vanausuliste kodulehel)
Kultuurimälestis nr 27444 "Tallinna vanausuliste palvela Kibuvitsa tn 6"

Kristiine linnaosa ehitised
Tallinna pühakojad
Tallinna kultuurimälestised
Eesti vanausuliste pühakojad
Čedasai

Čedasai (vene keeles Садосы, Чадосы) on alev Leedus Rokiškise rajoonis Rokiškise maavallas. Alev asub Vyžuona jõe ja Čedasai järve kaldal.

Čedasais kaevandatakse dolomiiti. Alevis on põhikool ja raamatukogu. Vaatamisväärsuseks on aastal 1913 valminud katoliku kirik.

Ajalugu 

Aastal 1499 mainiti esimest korda Čedasai mõisa, mille hooned pärinevad XIX sajandi algusest. Aastal 1509 sai asulast alev. Aastal 1516 püstitati sinna katoliku kirik, mis aga aastal 1620 läks kalvinistide valdusesse. Aastal 1659 toimus alevi juures lahing venelaste ja Rzeczpospolita vägede vahel.

Aastal 1778 püstitati sinna uus katoliku kirik. Aastast 1794 oli alev Gorskiste valduses. 

XIX sajandi teisel poolel asutati alevisse kihelkonnakool. Aastail 1929–1931  tegutses seal meierei keskus. Pärast Teist maailmasõda sai Čedasaist kohaliku kolhoosi keskasula. Aastani 1960 tegutses seal veski. Aastal 1972 liideti aleviga Pavyžuonyse küla.

Viited

Välislingid 

 Alev portaalis vietoves.Lt

Rokiškise rajoon
Leedu alevid
Kallis härra Q (film)

''Kallis härra Q" on 1998. aastal valminud Eesti mängufilm. Filmi stsenaarium on valminud Aino Perviku samanimelise jutustuse ainetel.

Sisu
Kolmeteistaastane Sigrid saab tuttavaks oma poolõe, seitsmeaastase Saaraga. Saara räägib Sigridile, et neil on ühine vanaema, kelle aga Saara ema pani hooldekodusse. Tüdrukutel tekib plaan vanaema sealt varastada ja panna elama kunstnik Vildi ateljeesse ühes vanalinna katusekambris. Kunstnik Vilt ise viibib parasjagu hullumajas. Nad koristavad ja sisustavad katusekambri, kuid vanaema transportimiseks on vaja täiskasvanu abi. Saara loodab oma sõbra Pudelimehe abile, kuid see osutub veaks. Sekkuvad joodikud, pätid ja väljapressijad ning tüdrukutel tuleb nende käest pääsemiseks otsustavalt tegutseda.

Osatäitjad
Gabriele Guardado – Saara
Kerti Viilas – Sigrid
Herta Elviste – vanaema
Peeter Volkonski – Pudelimees
Laine Mägi – Sigridi ema
Diana Klas – Saara ema
Anne Paluver – tädi Ethel
Väino Laes – onu Oskar
Tarmo Männard – esimene suli
Marek Kalmus – teine suli
Jaanus Nõgisto – kunstnik Vilt
Ivo Uukkivi – majasõber
Enn Kraam – Julius
Evi Rauer – Juliuse ema
Mart Sander – Saara ja Sigridi isa
Egon Nuter – postiljon
Silvia Laidla – vanadekodu juhataja
Andry Ervald – vanadekodu sanitar
Leida Rammo – toakaaslane vanadekodus
Kadri Hinrikus – telereporter
Rao Heidmets – kellassepp

Eesti filmid
1998. aasta filmid
Jūžintai

Jūžintai  on alev Leedus Rokiškise rajoonis, Jūžintai valla halduskeskus. Alev asub Jūžintase järve kaldal.

Alevis on põhikool ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on aastal 1799 valminud ja aastal 1958 (pärast sõja ajal kirikut laastanud tulekahju) ümber ehitatud katoliku kirik, selle juures asunud endine klooster, kiriku klassitsistlik kellatorn ja kalmistu.

Ajalugu 

Aastal 1588 mainiti esimest korda Jūžintai mõisa ja asulat. Toona oli see juba alev. Aastal 1695 püstitati sinna puust kabel. Aastal 1695 lasid alevi omanikud Rajeckid sinna puidust kiriku ehitada. Kiriku juures hakkas tegutsema ka klooster.

Aastal 1783 sai alevist kohaliku kihelkonna keskus. Aastal 1799 ehitati sinna praegune kirikuhoone. XVIII sajandi lõpus läks alev Weisenhofide valdusesse. Novembriülestõusu järel sealne klooster suleti. Knygnešystė ajal tegutsesid alevis mitmed salakaubavedajad. Aastail 1898 ja 1902–1903 andis alevis etendusi esimene Leedu rahvateater. Aastal 1905 toimus mõisas tsaarivõimu vastane meeleavaldus.

XX sajandi alguses kasutati nimekuju Južintai. Aastal 1923 sai alev tulekahjus kannatada.. Pärast Teist maailmasõda tegutsesid  asula ümbruses leedu metsavennad. Nõukogude ajal oli seal kohaliku kolhoosi keskasula. Aastal 1972 liideti aleviga Jūžintai huutor ja Ratkupiai küla.

Pilte

Tuntud elanikke

 Andrius Rimiškis - Leedu muusik
 Juozas Otonas Širvydas - Knygnešystė tegelane
 Juozas Šeikus - Knygnešystė tegelane

Viited

Välislingid 

Artikkel endisest kloostrist (leedu keeles)
 Alev portaalis vietoves.Lt

Rokiškise rajoon
Leedu alevid
Corrida (film)

"Corrida" on 1982. aastal valminud Tallinnfilmi mängufilm. Filmi stsenaarium põhineb Teet Kallase samanimelisel romaanil.

Sisu
Vananev kirjandusteadlane Oskar Rass on suveks koos oma noore naise Ragnega asunud elama üksikule saarele, lootes sealt leida inspiratsiooni ja harmooniat. Ent idüll ei kesta kaua. Punulaiule saabub Ragne endine armastatu fotograaf Tarmo. Samuti selgub, et odava hinnaga ostetud suvemaja asub pullikarja söödamaal.

Osatäitjad
Rein Aren – Osvald Rass
Rita Raave – Ragne Rass
Sulev Luik – Tarmo
Doris Neuland – Laps
Vaino Vahing – Kolhoosi esimees
Olev Saar – Paadimees
Irina Vaht – Kasvataja

Eesti filmid
1982. aasta filmid
Ohtlikud mängud

"Ohtlikud mängud" on 1974. aastal valminud Tallinnfilmi mängufilm.

Osatäitjad
René Urmet – Vanamees
Sven-Erik Nielsen – Tiuks
Viktor Perebeinos – Trumm
Jüri Järvet – Õline
Leonhard Merzin – 2241
Ants Eskola – Dr. Baum
Tiina Muttikas – Dr. Baumi tütar Vivian
Rein Aren – Major, Vanamehe isa
Hilja Varem – Vanamehe ema
Valdeko Ratassepp – Vastuluure ülem
Helend Peep – Hispaanlane
Juhan Valk – Lont
Arnold Sikkel – Sturmbannführer
Aarne Üksküla – SD hauptman
Valdeko Ratassepp – Kindral
Helmi Reisberg – Õpetaja
Erich Rein – Dirigent
Tõnu Aav – Inspektor koolis
Eve Kivi – Viviani ema
Olga Tšitšerova – Blitzmädel
Enn Kraam – Veltveebel
Olaf Paesüld
Hanno Kalmet – Tõlk kinos
Peep Seppik – SS ohvitser sadamas
Aili Leetva

Eesti filmid
1974. aasta filmid
Hans Loch

Hans Loch (2. november 1898 Köln – 13. juuli 1960 Ida-Berliin) oli saksa jurist ja Saksa DV riigitegelane.

Hans Loch lõpetas 1916. aastal gümnaasiumi ja võttis aastatel 1917–1918 osa Esimesest maailmasõjast. Pärast sõja lõppu alustas ta 1918. aastal õigusteaduse õpinguid esmalt Bonni ja seejärel Kölni Ülikoolis, mille ta lõpetas 1923. aastal. 1926. aastal kolis Loch Berliini, kus tegutses juriidilise konsultandi ja maksunõustajana. Pärast natsionaalsotsialistide võimuletulekut asus ta 1936. aastal elama Hollandisse, kuid pöördus 1938. aastal Saksamaale tagasi. 1939. aastal mobiliseeriti ta Wehrmachti ja kuni 1945. aastani osales ta sõdurina Teises maailmasõjas.

1945. aastal oli Hans Loch üks Saksamaa Liberaaldemokraatliku Partei asutajaid Tüüringis. 1946. aasta oktoobris valiti ta Gotha linnapeaks. 4. juunil 1948 valiti ta Tüüringi justiitsministriks. Alates 3. augustist 1948 oli ta Saksamaa Liberaaldemokraatliku Partei Tüüringi allorganisatsiooni aseesimees, 1. veebruaril 1949 sai ta allorganisatsiooni esimeheks. Alates 1948. aastast oli ta Saksa Majanduskomisjoni (Saksa DV valitsuse eelkäija) liige. 1949. aastal sai Loch Ajutise Rahvakoja ja 1950. aastal Rahvakoja liikmeks. 12. oktoobrist 1950 kuni 27. novembrini 1955 oli Hans Loch Saksa DV rahandusminister. Alates 1950. aastast kuni oma surmani oli ta üks kuuest Saksa DV Ministrite Nõukogu esimehe asetäitjast.

Alates 11. detsembrist 1952 kuni oma surmani 1960. aastal oli Hans Loch Saksamaa Liberaaldemokraatliku Partei esimees.

Viited

Saksamaa juristid
Saksamaa poliitikud
Saksa DV poliitikud
Rahandusministrid
Sündinud 1898
Surnud 1960
Kinnituskalduvus

Kinnituskalduvus või kinnituseelarvamus (ingl. k. confirmation bias) on kalduvus otsida ja eelistada tõendusmaterjali, mis toetab juba omaksvõetud uskumusi ja arvamusi ning eirata informatsiooni, mis seab need uskumused kahtluse alla. Kinnituskalduvus on üks kognitiivsetest nihetest.

Kinnituskalduvuse tüübid on kallutatud infootsing (otsitakse kinnitusi oma eelarvamustele), kallutatud tõlgendamine (leitakse informatsioonist oma eelarvamusi pooldavaid väiteid) ning kallutatud meenutamine (eelarvamusi kinnitavad mälestused tulevad paremini meelde).

Psühholoogia
Filosoofia
Arutlusvead
Manfred Gerlach

Manfred Gerlach (8. mai 1928 Leipzig – 17. oktoober 2011 Berliin) oli Saksa DV riigitegelane.

1945. aastal astus Manfred Gerlach Saksamaa Liberaaldemokraatlikku Parteisse, 1946. aastal oli ta üks Saksa Vaba Noorsoo Liidu asutajatest. 1946–1950 töötas Gerlach Saksamaa Liberaaldemokraatlik Partei noorsooreferendina. 1947–1952 kuulus ta Saksimaa Saksamaa Liberaaldemokraatliku Partei piirkonnaorganisatsiooni juhatusse, lisaks oli ta 1949–1959 Saksa Vaba Noorsoo Liidu Kesknõukogu liige. Alates 1949. aastast oli ta Rahvakoja (parlamendi) liige. 1950–1952 oli ta Leipzigi linnapea, 1952–1954 Leipzigi aselinnapea. 1951–1953 oli Manfred Gerlach Saksamaa Liberaaldemokraatliku Partei aseesimees ja 1954–1967 peasekretär. 1951–1954 omandas ta kaugõppe teel kõrghariduse õigusteaduse alal. 1960–1989 oli ta üks Saksa DV Riiginõukogu esimehe asetäitjatest.

1967. aasta novembrist kuni 9. veebruarini 1990 oli Manfred Gerlach Saksamaa Liberaaldemokraatliku Partei esimees.

13. oktoobril 1989 seadis ta ühe esimese Saksa DV juhtiva poliitikuna Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei võimumonopoli kahtluse alla ja nõudis põhjapanevaid reforme. 6. detsembrist 1989 kuni 5. aprillini 1990 oli Manfred Gerlach Saksa DV Riiginõukogu esimees (formaalselt riigipea).

1990. aastal astus Gerlach Vabade Demokraatide Liitu ja hiljem sai temast Vaba Demokraatliku Partei liige. 1993. aastal astus ta Vabast Demokraatlikust Parteist välja seoses tema suhtes algatatud kriminaalasjaga, milles uuriti tema tegevust Saksa DV ajal. Kirjutas hiljem alla Saksa DVd õigustavatele pöördumistele; oli poliitiliselt lähedane Demokraatliku Sotsialismi Parteile.

Bibliograafia
Manfred Gerlach: Wortmeldungen zur Zeitgeschiche. Buchverlag Der Morgen, Berlin 1980
Manfred Gerlach: Äußerungen über uns und unsere Zeit. Buchverlag Der Morgen, Berlin 1985
Manfred Gerlach: Standortbestimmung. Buchverlag Der Morgen, Berlin 1989
Manfred Gerlach: Mitverantwortlich: Als Liberaler im SED-Staat. Morgenbuch-Verlag, Berlin 1991, ISBN 3-371-00333-7

Viited

Saksamaa poliitikud
Saksa DV riigipead
Saksa DV Riiginõukogu liikmed
Sündinud 1928
Surnud 2011
Sabine Bergmann-Pohl

Sabine Bergmann-Pohl (neiupõlvenimi Sabine Schulz; sündinud 20. aprillil 1946 Eisenachis) on saksa arst ja endine Saksamaa poliitik.

Sabine Bergmann-Pohl on pärit arstide perekonnast. Keskkooli lõpetamise järel 1964. aastal tahtis ta ülikoolis meditsiini õppida, kuid teda ei lubatud esialgu kõrgkooli õppima. 1964–1966 oli ta Berliini Humboldti Ülikooli juures kaheaastasel kohtumeditsiini praktikal. 1966–1972 õppis Sabine Bergmann-Pohl Berliini Humboldti Ülikoolis meditsiini. 1972–1979 oli ta internatuuris spetsialiseerudes pulmonoloogiale. 1980–1985 töötas ta Ida-Berliinis polikliiniku osakonnajuhatajana ning 1985–1990 kopsuhaiguste ja tuberkuloosi rajooniosakonna juhatajana.

1981. aastal astus Sabine Bergmann-Pohl Kristlik Demokraatlikku Liitu. 18. märtsil 1990 valiti ta esimestel vabadel parlamendivalimistel Saksa DV-s Rahvakoja liikmeks. 5. aprillil valiti ta Rahvakoja presidendiks (parlamendi juhatajaks). Enne seda oli Saksa DV Riiginõukogu esimehe kui Saksa DV (nominaalse) riigipea ametikoht kaotatud ning Rahvakoja president oli ühtlasi ka Saksa DV riigipea. Rahvakoja presidendi ametikohal oli ta kuni 2. oktoobrini 1990, ta oli viimane Saksa DV riigipea. Saksamaa Kristlik-Demokraatliku Liidu ja Saksa DV Kristlik-Demokraatliku Liidu ühinemiskonverentsil 1.–2. oktoobril 1990 valiti ta partei presiidiumisse, kuhu ta kuulus kuni 1992. aastani. 3. oktoobril 1990 sai ta eriülesannetega ministriks. 2. detsembril 1990 valiti ta Saksamaa Liidupäeva. Alates 1991. aasta algusest kuni 1998. aastani oli ta Tervishoiuministeeriumi parlamentaarne riigisekretär. 1998–2002 oli Sabine Bergmann-Pohl Liidupäeva liige. 1990–2015 oli ta Saksamaa Puuetega Inimeste Üldliidu patroon. 2003–2012 oli ta Punase Risti Berliini piirkonna president ja alates 2013. aastast on aupresident. Alates 2007. aastast on ta Rahvusvahelise Liidu (Internationaler Bund) asepresident.

Viited

Saksamaa arstid
Saksamaa poliitikud
Saksa DV riigipead
Saksa DV Rahvakoja liikmed
Saksa DV Kristlik-Demokraatliku Liidu poliitikud
Sündinud 1946
SmartLynx Airlines

SmartLynx Airlines, endine LatCharter, on lennuettevõte, mille peakontor asub Lätis Mārupes ning mis korraldab ACMI-, puhkuse- ja ad hoc- (ühekordseid) tellimuslende kogu Euroopas, Aafrikas ja Aasias. 

SmartLynxi lennumeeskonna liikmed esindavad rohkem kui 17 rahvust ja räägivad paljusid keeli. Kaptenite keskmine lennustaaž on üle 5300 lennutunni ja teistel pilootidel enam kui 1900 lennutundi. 

Üldjoontes kasvab SmartLynxiga veetavate reisijate arv iga aastaga kiiresti: 2017. aastal jõudis see 2,5 miljonini, 2018. aastal 3 miljonini ja 2019. aastal 3,6 miljonini. Ettevõte kasvab kiiresti ja 2019. aastal ulatus konsolideeritud käive 215 miljoni euroni (auditeeritud netokäive), mis on 25% võrra suurem kui 2018. aastal. 2019. aastal tegi SmartLynx 21 480 lendu enam kui 260 sihtkohta Euroopas, Lähis-Idas ja Aasias, mis teeb kokku 63 800 lennutundi (+ 18,15%, 2018. aastal 54 000 lennutundi)

Ettevõttel on tütarfirma ka Eestis – SmartLynx Airlines Estonia.

Ajalugu 
1992. aastal asutasid neli kutselist pilooti ja üks lennuinsener eraettevõtte LatCharter (nimi on tuletatud ingliskeelsest nimest Latvia). 1993. aastal alustati tegevust renditud Tupolev Tu-134B lennukiga. Tupolevi lennukipark asendati 2001. aasta aprillis suurema Jakovlev Yak-42-ga ja seejärel 2003. aasta detsembris Airbus A320-200-ga

2006. aasta juulis omandas Loftleiðir (Icelandair Groupi lennukiliisingu haru) Latcharteri aktsiatest 55% enamusosaluse ja lõpuks kogu ettevõtte. Lennufirma laiendas oma lennukiparki võttes 2007. aastal juurde veel viis lennukit A320-200 ja kaks lennukit B767-300. Lennukeid renditi täisteenusega lennufirmadele kogu maailmas. Sellest ajast on ettevõtte põhifookus olnud ACMI-turg ning firma on tegutsenud paljude lennuettevõtjate jaoks nagu Air Malta, SBA Airlines, Finnair, Condor Flugdienst. 

2008. aastal, kui tähistati lennufirma 15. sünnipäeva, nimetati LatCharter ümber SmartLynx Airlinesiks ning kasutusele võeti uus logo ja kujundus.

2012. aastal ostis juhtkond lennufirma Icelandairilt välja ja see on nüüd täiesti eraldi üksus.

2012. aastal moodustas lennufirma tütarettevõtte Smartlynx Airlines Estonia ühe Airbus A320-200-ga, et teenindada Eesti reisikorraldajaid. 2016. aastal sai ettevõtte omanikuks Hollandis asuv investeerimisfond ning kasutusele võeti uus logo. 

2019. aastal asutas lennufirma Maltal tütarettevõtte (SmartLynx Malta), mis käitab praegu ühte Airbus A320 lennukit. Samal aastal sai SmartLynx Airlines Avia Solutions Groupi liikmeks.

2020. aastal laiendas lennufirma oma teenuseportfelli ja pakub nüüd ka kaubaveolende.

Koolituskeskus 
SmartLynxi koolituskeskus on Balti riikides tunnustatud koolitusorganisatsioon (ATO), mis pakub Airbus A320 tüübipädevuskursusi.

Lennukipark 
Alates jaanuarist 2020 koosneb SmartLynx Airlinesi lennukipark järgmistest lennukitest:

Viited

Välislingid 
Ettevõtte koduleht

Läti lennufirmad
Frans Jeppsson Wall

Frans Jeppsson Wall (esinejanimega Frans; sündinud 19. detsembril 1998 Ystadis) on rootsi laulja ja laulukirjutaja.

Ta saavutas tuntuse juba 7-aastaselt, kui laulis ansambliga Elias laulu "Who's da Man", mis oli pühendatud Rootsi jalgpallurile Zlatan Ibrahimovićile. 2008. aastal esitas ta Eliasega laulu "Fotbollsfest", mis oli toetuseks Rootsi jalgpallikoondisele Euroopa meistrivõistlustel.

2016. aastal võitis ta lauluga "If I Were Sorry" Melodifestivaleni, pääsedes Rootsit esindama 2016. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel, kus sai 261 punktiga viienda koha.

Viited

Välislingid 

Rootsi lauljad
Rootsi esindajad Eurovisiooni lauluvõistlusel
Sündinud 1998
Melodifestivaleni võitjad
Montagne d'Ambre'i rahvuspark

Montagne d'Ambre'i rahvuspark on rahvuspark Madagaskaril Diana piirkonnas Joffreville'i lähedal.  

Pargi pindala on 226,36 km² või 182 km². 

Rahvuspark loodi 1958.

Parki pääseb sisse Joffreville'i kaudu. 

Montagne d'Ambre on mägimets keset ümbritsevat kuiva ala. Seal on joad, kraatrijärved ja mitmekesine elustik.

Elustik
Pargis on troopiline vihmamets. 
See on üks Madagaskari suurima elurikkusega kohti.

Seal kasvab palju õlipuid Olea ambrensis, Olea capensis subsp. macrocarpa ja Olea lancea. 

Seal on teada 75 linnuliiki. Roomajaid on 59 liiki, sealhulgas kameeleone 11 liiki ja madusid 14 liiki. Konni on 34 liiki. Liblikaid on 36 liiki. Imetajaid on 25 liiki, sealhulgas 6 liiki kiskjalisi, 3 liiki nahkhiiri, 6 liiki putuktoidulisi, 2 liiki närilisi ja 8 liiki leemureid. Leemuriliigid on:
Eulemur coronatus
Eulemur fulvus sanfordi
hall-poolmaaki
Phaner furcifer
Microcebus rufus
Cheirogaleus major
Lepilemur septentrionalis
aie

Viited

Välislingid
Sissekanne saidil wildmadagascar.org
Sissekanne saidil protectedplanet.net

Madagaskari rahvuspargid
Diana piirkond
Raketimootoriga lendkeha

Rakettmootoriga lendkeha (inglise keeles rocket-assisted projectile, lühend RAP) ehk reaktiivmürsk on suurtükiväe kasutatav mürsk, mille lennutrajektoori tagab viskelangule lisaks mürsu rakettmootor või ainult rakettmootor. Reaktiivjõud annab mürsule tavalisest laskemoonast suurema kiiruse ja lennukauguse. Mõned RAP-tüüpi mürsud on varustatud ka lasersihtimissüsteemiga, mis tagab tabamise suurema täpsuse.

Põhja-Korea 170 mm iseliikuva kahuri M-1978 / M1989 (KOKSAN) RAP-mürsk saavutab 60-kilomeetrise lennukauguse.

Kui NATO standardite järgi hakati liikmesriikide sõjavägedelt nõudma korpuse tasandil suurtükiväge, mis võimaldaks tulistada vähemalt 30 kilomeetri kaugusele, lahendasid peaaegu kõik liikmesriigid probleemi, võttes suurtükivägedes kasutusele 155 mm RAP-tüüpi laskemoona. NATO liikmesriikidest ei pidanud ainult Belgia sõjavägi nõutud laskekauguse saavutamiseks kasutama RAP-mürske.

Viited

Sõjatehnika
Raketiteadus
Union

Union (inglise union 'liit', 'ühendus') on mitmetähenduslik sõna:
Union oli 1920. aastatel tegutsenud Eesti spordiorganisatsioon
Union oli Tallinnas tegutsev trükikoda
Union oli Eesti ettevõte
Union on Eesti ansambel
Union oli Eesti kino Rakveres
Union on linn USA-s Missouri osariigis
Union on linn USA-s Alabama osariigis
"Union" on ansambli Yes album

Vaata ka 
Unioni maakond (täpsustuslehekülg)
Billboard

Billboard on New Yorgi ettevõtte Prometheus Global Media väljaantav meelelahutusajakiri, mis avaldab muu hulgas uudiseid, arvamusartikleid, arvustusi ja muusikaedetabeleid (Billboard Hot 100 ja Billboard 200). Sama kaubamärgi all korraldatakse üritusi, antakse välja muid väljaandeid ja tehakse telesaateid.

Ajakiri hakkas ilmuma 1894. aastal.

2014. aastal oli ajakirja trükiarv ligi 17 000.

Välislingid
Koduleht

Ameerika Ühendriikide ajakirjad
Kindralpolkovnik

Kindralpolkovnik on sõjaväeline auaste, mis on kasutuses mitme riigi kaitseväes.

Kasutajad 
  - Kindralpolkovnik kindralleitnandist kõrgem ja armeekindralist madalam ning mereväes vastab sellele admirali auaste.
 - (ukraina keeles генерал-полковник) on Ukraina relvajõudude auaste, millest kõrgem oli armeekindrali auaste.

Galerii

Välislingid
 Зеленский присвоил Хомчаку звание генерал-полковника - Lb.ua, 06.12.2019

Venemaa Föderatsiooni sõjaväelised auastmed
Vievis

Vievis () on linn Leedus Elektrėnai omavalitsuses, Vievise valla halduskeskus. Asub merepinnast 128 meetri kõrgusel Vievise järve ääres, 14 km Elektrėnaist ida pool. Vievist läbivad Vilniuse-Kaunase maantee ja Vilniuse-Kaunase raudtee, seal asub Vievise raudteejaam.

Vievises on raamatukogu. Haridust annavad gümnaasium, põhikool ja kunstikool. Linnas asuvad Leedu geoloogiamuuseum (koos Juozas Dalinkevičiuse memoriaalnäitusega) ja Leedu maanteemuuseum. Sealne katoliku kirik valmis aastal 1931, õigeusu kiriku hoone ehitati aastal 1843, kalmistu lasuv õigeusu  kabel aga aastal 1936.

Ajalugu 

1522 mainitud Vievise mõisa juurde tekkinud asulat on esmakordselt kirjalikult mainitud 1539 aastal. Toona oli Vievis alev. XVI sajandi esimesel poolel rajati Vievisesse ka esimene katoliku kirik.

Nii mõis kui asula kuulusid pikka aega (alates XVI sajandi algusest) Ogińskitele. See suguvõsa rajas Vievisesse uniaatide kiriku ja asutas sinna uniaatide Püha Vaimu kloostri. XVII sajandi alguses rajati kloostri juurde ka aastani 1812 tegutsenud trükikoda, kus trükiti esmakordselt kirillitsas raamatuid. Valdavalt trükiti vaimulikku ja poleemilist kirjandust, edendamaks uniaatide ja jesuiitide vaateid. Bogdan Ogiński andis XVII sajandi alguses Vievise kiriku õigeusklike käsutusse, ent tema surma järel tagastati see Vievise katoliiklastele. Sajandi keskpaigas laastasid alevit sõjad.

Ogińskite valduses oli Vievis aastani 1831. Tsaariajal oli linna venekeelne nimekuju Евье, kasutati ka vormi Евiо. XIX sajandi teisel poolel avati Peterburi–Varssavi raudtee ja Vievis sai omale raudteejaama. Esimese maailmasõja ajal põles maha sealne katoliku kirik. Ka suleti sealne postkontor, mis hakkas tegutsema taas aastal 1921.

Kahe maailmasõja vahel asus Vievis Leedu-Poola piiril. Toona kandis see nime Vievys. Linnaõigused sai 1950. aastal.

Elanikkond

2011. aasta rahvaloenduse andmetel olid linna elanikeest 82,56% leedulased, 10,91% poolakad ja 3,74%  venelased  Enne Teist maailmasõda elasid linnas valdavalt poolakad.

Viited

Välislingid 

Linn portaalis vietoves.Lt

Elektrėnai omavalitsus
Leedu linnad
Toledo kirjastus

Toledo kirjastus OÜ on alates 2013. aastast Tartus tegutsev väikekirjastus, mis on peamiselt pühendunud hispaaniakeelse väärtkirjanduse eestindamisele. 

Kirjastus on nime laenanud Hispaania kunagiselt kauaaegselt pealinnalt, kus juba XII sajandil olevat tegutsenud Toledo tõlkijate kool, avaldades niimoodi austust tõlkekunsti ja hispaaniakeelse kultuuriruumi vastu.

Ilmunud teosed 
 Elena Poniatowska "Kallis Diego, Sind embab Quiela", 2014 (tõlkija Mari Laan)
 Enrique Vila-Matas "Dublinesk", 2014 (tõlkija Triin Lõbus)
 Alvydas Šlepikas "Minu nimi on Marytė", 2015 (tõlkija Tiina Kattel)
 Rigoberta Menchú, Dante Liano "Väike Min, tüdruk Chimelist", 2015 (tõlkija Maris Kilk)
 Javier Cercas "Salamise sõdurid", 2015 (tõlkija Mari Laan)
 Jennifer Clement "Palved röövitud tüdrukute eest", 2015 (tõlkija Pirkko Põdra)
 Julio Cortázar "Mängu lõpp", 2016 (tõlkija Ruth Sepp)
 Clarice Lispector "Metsiku südame ligi", 2016 (tõlkija Riina Roasto)
 María Dueñas "Õmblejanna Madriidist", 2016 (tõlkijad Mari Laan ja Kristiina Raudsepp)
 Claudia Piñeiro "Betty Boop", 2016 (tõlkija Maria Kall)

Välislingid 
 Toledo kirjastuse koduleht

Eesti kirjastused
Meeli

Meeli on eestipärane naisenimi.

Nime pakkus välja Mats Tõnisson.

Eestis oli 2018. aasta 1. jaanuari seisuga eesnimi Meeli 567 naisel. Meeli on populaarsuselt 281. naisenimi. Kõige populaarsem on eesnimi Meeli vanuserühmas 55–59, kus neid on 10 000 elaniku kohta 7,95 ning Hiiu maakonnas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 9,39. Meeli on keskmiselt 54 aasta vanune (mediaanvanus on 55).

Nime kandjaid
Meeli Kaur, kohtunik
Meeli Kõiva, kunstnik
Meeli Mesipuu, botaanik ja looduskaitsespetsialist
Meeli Pandis, pedagoogikateadlane
Meeli Roosalu, füsioloog
Meeli Saar, sporditeadlane
Meeli Sööt, näitleja
Meeli Truu, arhitekt
Meeli Veskus, õpetaja ja raamatukogundustegelane

Viited 

Naisenimed
ISO 4217

ISO 4217 on Rahvusvahelise Standardiorganisatsiooni avaldatud standard, mis esitab valuutakoode.

Standardit kasutatakse äris ja panganduses üle kogu maailma. Standardi koode kasutatakse ka lennupiletitel ja rahvusvahelistel rongipiletitel hinna ühetähenduslikuks märkimiseks.

Koodi kaks esimest tähte on riigi kahetäheline maakood ISO 3166 standardi järgi. Kolmas täht on tavaliselt valuuta nimetuse esitäht.

Vaata ka
Rahaühikute loend

ISO

Pangandus
Deutsche Film AG

Deutsche Film AG (lühend DEFA) oli Saksa Demokraatliku Vabariigi juhtiv filmikompanii. Kompanii asus Potsdamis. DEFAs toodeti mängu- ja propagandafilme. Kokku toodeti 700 mängu- ja 160 animafilmi.

DEFA asutati 1946. aastal ja lõpetas tegevuse 1992. aastal.

DEFAs toodetud Jurek Beckeri 1974. aasta film "Valetaja Jakob" (originaalpealkirjaga "Jakob der Lügner") sai Oscari kandidaadiks parima võõrkeelse filmi kategoorias.

Filme
"Ühe mõrva kroonika" (1965)
"Kopernik" (1972; koos Zespół Filmowy Iluzjoniga)
"Punane viiul" (1974; koos Tallinnfilmiga)
"Hans Röckle ja kurat" (1974)
"Valetaja Jakob" (1974)

Saksamaa ettevõtted
Filmistuudiod
Andranik Margarjan

Andranik Margarjan (armeenia keeles Անդրանիկ Մարգարյան; 12. juuni 1951 Jerevan – 25. märts 2007 Jerevan) oli Armeenia poliitik. Ta oli 12. maist 2000 kuni surmani Armeenia peaminister.

Ta lõpetas aastal 1972 Jerevani Polütehnilise Instituudi küberneetikateaduskonna arvutiinsenerina.

Ta töötas aastatel 1972–1974 vaneminseneri ja teadustöötajana Üleliidulise Gaasitööstuse Teadusliku Uurimise Instituudi Jerevani filiaalis. Ta oli aastast 1968 põrandaaluse Armeenia Rahvusliku Ühtsuse Partei liige; aastatel 1974–1976 kandis ta Armeenia Rahvusliku Ühtsuse Partei ideede levitamise tõttu vanglakaristust. Aastatel 1977–1978 oli ta Armeenia Energeetika Teadusliku Uurimise Instituudi peainsener, aastatel 1978–1979 oli ta Jerevani Elektrotehnika Tehase arvusmasinate osakonna juhataja, aastatel 1979–1990 oli ta Armeenia Kaubandusministeeriumi arvutuskeskuse elektroonika osakonna juhataja.

Aastast 1992 oli ta Armeenia Vabariikliku Partei liige. Ta oli aastast 1995 Rahvuskogu liige. 12. maist 2000 kuni surmani 25. märtsil 2007 oli ta Armeenia peaminister.

Andranik Margarjan suri 25. märtsil 2007 Jerevanis südameinfarkti tagajärjel. Ta on maetud Jerevanis Komitasi panteoni.

Isiklikku 
Andranik Margarjan oli abielus, ta oli kahe tütre ja ühe poja isa, poeg Taron Margarjan on aastast 2011 Jerevani linnapea.

Tunnustused 
 Mesrop Maštotshi orden

Armeenia peaministrid
Sündinud 1951
Surnud 2007
Panemunise mõis

Panemunise mõis (Panemunio dvaras) on endine mõis Leedus Rokiškise rajoonis Pandėlysi vallas Panemunises.

Mõisa varasemad omanikud olid Astikased, Giedraitised, Ozemblowskid, Koscialkowskid, Moriconid. Aastal 1598 kuulus mõis Massalskite perele. XIX sajandil läks mõis Komarite suguvõsale, kes mõisakompleksi ka välja ehitas. Aastal 1924 läks mõis Osvald Lauciskise valdusse; tema pärijatele tagastati mõisakompleks aastal 1993.

Peahoone koosneb kolmest paralleelselt asuvast korpusest. Hoone on valmistatud tellistest, samas kui suurem osa mõisakompleksi hoonetest on maakividest. Hoone interjöör oli luksuslik – seal asusid mitmed luksuslikud salongid ja uusgooti stiilis raamatukogu. Serviisid olid seal jaapani portselanist või söövitatud kristallist, pronksist ja hõbedast.

Peahoone läheduses asuvad veel aastal 1851 valminud sepikoda, aastal 1854 valminud tall-tõllakuur (kasutusel ka lehmalaudana) ja teenijatemaja. Kompleksis on säilinud ait, jääkelder, ladu, laut, teine sepikoda, kaks torni. Veidi maad eemal asuvad viinavabrik ja selle ladu.

Viited

Välislingid
Sissekanne Leedu mõisate saidil; fotod (leedu keeles)
Sissekanne Leedu mõisate saidil; kaart (leedu keeles)

Rokiškise rajoon
Leedu mõisad
Salose mõis

Salose mõis (Salų dvaras) on endine mõis Leedus Rokiškise rajoonis Kamajai vallas Saloses. Mõisakompleks asub Dviragise järve saarel.

Mõisa on esimest korda mainitud XVI sajandil, mil selle omanikeks olid Radziwillid (Nesviži suguvõsaliinist). Nemad kasutasid mõisa jahilossina (peahoone oli tellistest vundamendil asunud puidust hoone). Hiljem oli see Morikoniste (aastast 1554), Sieniauskiste ja taas Radziwillide valduses. Aastail 1589–1631 oli mõisa omanikuks Motiejus Konopackis, seejärel aga Radziwillid. Omanike seas olid veel Kaminskid, Petkevičiused, Jablonskid, Kušelevičiused, kellelt aastal 1762 said mõisa Moriconid. See suguvõsa rajaski XVIII sajandil Salose mõisa hoonetekompleksi. Hiljem (aastal 1855) läks mõis Tiesenhausenite valdusse. Tiesenhausenid tegid sellest kultuurikeskuse – seal toimusid uhked banketid ja tegutses suveteater. Viimaseks omanikuks (aastast 1924) oli A. Čeičus (toona oli mõisa pindalaks 94 hektarit).

Mõisa peahoone projekteeris Pietro de Rossi. XX sajandil on seal tegutsenud muusikakool, tütarlaste majapidamiskool, põllumajanduskool. Aastal 1977 restaureeriti hoone koos ülejäänud mõisakompleksiga, ühtlasi sai hoonest arhitektuurimälestis. Aastast 2003 asub seal Salose põhikool.

Peahoone läheduses asuvad veel sepikoda, kaks teenijatemaja, ait-jääkelder, ladu, laut, vahimajake ja saun. Veidi maad eemal on samuti mõisakompleksi kuuluvad Salose kirik ja selle kellatorn.

Saloses olevat kabel asunud juba aastal 1775. Kabeli, millest sai hiljem kirik, lasi krahv Moriconi rajada aastal 1781. Praegune uusgooti stiilis kirikuhoone valmis aastail 1887–1888 arhitekt Georg Werneri projekti järgi.

Mõisa park on üks vanemaid parke Leedus. Selle rajasid Salosesse Radziwillid, seal asus ka loomaaed. Hiljem rajati sinna puuviljaaed ja metsapark muudeti korrapärase põhiplaaniga pargiks. Pargis kasvab 1,9-meetrise läbimõõduga pappel, seal on ka teisi 150–200 aastat vanu papleid.

Viited

Välislingid
Sissekanne Leedu mõisate saidil; fotod (leedu keeles)
Sissekanne Leedu mõisate saidil; kaart (leedu keeles)
Video mõisast

Rokiškise rajoon
Leedu mõisad
Kamajai

Kamajai (vene keeles vanasti Комай, Комае) on alev Leedus Rokiškise rajoonis, Kamajai valla halduskeskus. Alev asub Jara-Šetekšna jõe kaldal.

Alevis on gümnaasium ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on aastal 1909 valminud katoliku kirik ja XX sajandi alguses rajatud tulpkabel, alev ise on urbanistlik mälestis. Kamajai keskväljakul on Antanas Strazdase kuju (püstitatud aastal 1933, autor Antanas Aleksandravičius).

Alevi nime kohta on mitu hüpoteesi. Ühe kohaselt on tegemist hüdronüümiga, teise kohaselt pärinesid Kamajai esimesed asukad Valgevene aladelt Kamaist. Kolmanda versiooni kohaselt on asula nime saanud aramea keelest, kus kamai tähendab esimest; selle kohaselt panid asulale nime esimesed sinna elama asunud juudid.

Ajalugu 

Alevi lähistel asub I aastatuhandel eKr rajatud Rudžiai linnamägi. Aastal 1541 mainitakse esimest korda Kamajai mõisa (alguse sai see Svėdasai mõisa Urbaniškise karjamõisana). Küla tekkis mõisa juurde XVI sajandi teisel poolel. Aastast 1594 oli asula Tiesenhausenite valduses.

Aastal 1635 rajati sinna esimene kirik. See põles aastal 1737 maha, aga juba samal aastal ehitati selle asemele uus. Aastal 1774 hakkas selle juures tegutsema kihelkonnakool. Aastal 1863 hõivasid Kamajai mõneks ajaks ülestõusnute väed.

Aastal 1905 rajati Kamajaisse praegune kirik. Asula põles aastail 1913 ja 1915. Kannatada sai see ka Teise maailmasõja ajal, mil kiriku torn lasti õhku. Peale sõda oli Kamajai kohaliku kolhoosi keskasula, asula ümbruses tegutsesid Leedu metsavennad.  Tänapäeval on see kohaliku põllumajandusühistu keskasulaks.

Pilte

Tuntud elanikke

 Antanas Strazdas - Leedu kunstnik ja luuletaja
 Adolfas Ramanauskas - Leedu ajakirjanik ja metsavend
 Jurkis Smolskis - Knygnešystė tegelane
 Konstantinas Narkevičius - Knygnešystė tegelane

Viited

Välislingid 

Alevi kodulehekülg (leedu keelees)
 Alev portaalis vietoves.Lt

Rokiškise rajoon
Leedu alevid
Beebibuumerid

Beebibuumerid on Lääne-Euroopa ja Põhja-Ameerika põlvkond, kes sündis aastatel 1946–1964 teise maailmasõja järgse beebibuumi ajal. Kuid täpsete aastate määramine on keeruline isegi kindlal etteantud territooriumil. Sellele vaatamata on üritatud paika panna beebibuumerite üldiseid kultuurilisi sarnasusi ja nende põlvkonna ajaloolist tähtsust. Eestis beebibuumi sellel ajal märgatavalt ei toimunud ja sündimus püsis madalal.

Aastatel 1946–1964 sündis 76 miljonit ameeriklast. 2004. aastal kuulus Briti beebibuumeritele 80% Ühendkuningriigi varadest, nad ostsid 80% luksusautodest, 80% kruiisidest ja 50% nahahooldustoodetest.

Lääne-Euroopas ja Põhja-Ameerikas on beebibuumereid seostatud privilegeerituse ja parema lähtepositsiooniga ühiskonnas, kuna nad kasvasid üles majanduskasvu ajal, mida soodustasid sõjajärgsed riiklikud toetused elamispinnale ja haridusele. Põlvkonnana on beebibuumerid jõukamad, aktiivsemad ja füüsiliselt paremas vormis kui ükski neile eelnenud põlvkond. Väidetavalt olid nad esimene põlvkond, kes eeldas, et maailm muutub aja jooksul paremaks. Samuti jõudis palgakasv nende põlvkonna ajal tippu, mis võimaldas nautida rikkalikku toitu, riietust ja pensioniskeeme. Samas on beebibuumereid kritiseeritud seoses tarbimiskultuuri järsu kasvuga.

Beebibuumerid on kaldunud pidama enda põlvkonda eriliseks, väga erinevaks eelnenud ja järgnenud põlvkondadest. 1960.–1970. aastatel jõudis suhteliselt suur hulk noori hilisteismeikka, mistõttu nende ümber kujunes spetsiifiline retoorika ning Lääne ühiskonnas toimusid noorte arvukuse tõttu suured muutused. See mõjutas beebibuumerite enesepilti ning kujundas kalduvuse tõlgendada maailma põlvkondade kaupa, mis oli sellal suhteliselt uus nähtus. Beebibuumi on nimetatud "šokilaineks". Kalduvust süvendas nende staatus esimese põlvkonnana, mida turunduses algusest peale analüüsiti ja käsitleti eraldi sihtrühmana.

Paljud turundusasjatundjad ja meediakommentaatorid on üritanud beebibuumeritele välja pakkuda oma termineid või alamklasse: "kuldsed buumerid", "alfabuumerid" ja "zuumerid".

Vaata ka
 X-põlvkond

Viited

Välislingid
 Kalev Katus, Allan Puur, Asta Põldma. "Eestlaste sündimus 20. sajandil oli Euroopa stabiilseim, ent madal" Horisont 1/2002 

Demograafia
Saksi-Lauenburgi palee

Saksi-Lauenburgi palee (tuntud ka kui Saksi-Lauenburgi (Rosenbergi) palee; tšehhi keeles Sasko-Lauenburský palác või Palác Sasko-lauenburský (Rožmberský)) on alguses gooti, hiljem renessanss- ja barokkstiilis ehitatud maja number 63/9 Tšehhi pealinna Praha Hradčany linnaosa Hradčanské väljakul.
 
Selles majas elas alates 1372. aastast kuni oma surmani 1399. aastal saksa arhitekt, ehitaja, puunikerdaja ja skulptor Peter Parler, kes oli Euroopa gooti arhitektuuri silmapaistev mõjutaja ning paljude uute kujunduselementide ja ehituspõhimõtete kavandaja. Ta võttis muu hulgas osa Praha Svatý Víti ehk Püha Viituse katedraali ning Karli silla projekteerimis- ja ehitustöödest.

Maja number 63/9 ja selle kõrval oleva Rosenbergi maja number 62/10 fassaadid ehitati rekonstrueerimise käigus visuaalselt ühtseks, millest tuleneb nimi Saksi-Lauenburgi (Rosenbergi) palee. Selle nimega on ehitis registreeritud rahvuslikuks kultuurimälestiseks number 151664 ja see kuulub muinsuskaitse alla alates 3. maist 1958. Ehitise praegune välimus pärineb aastatest 1726–1727. Väidetavasti on palees säilinud hoov ja grafitid ning seal on kabeli fresko aastast 1755.

Viited

Praha
Tšehhi kultuurimälestised
Hans Modrow

Hans Modrow (sündinud 27. jaanuaril 1928 Jasenitzis (tänapäeval Jasienica, Poola)) on Saksa poliitik ja endine Saksa DV riigitegelane.

Hans Modrowi isa oli meremees ja ema pagar. Ta lõpetas rahvakooli 1942. aastal ja õppis seejärel 1942–1944 masinalukksepaks. 1945. aasta algul mobiliseeriti ta Volkssturmi. Ta langes Punaarmee kätte vangi ja oli aastatel 1945–1949 Nõukogude Liidus sõjavangis, kus õppis ka antifašistlikus koolis. 1949. aastal vabanes Modrow sõjavangist ja pöördus Saksamaale tagasi. Ta töötas lühikest aega masinalukksepana ja astus 1949. aastal Saksamaa Sotsialistlikku Ühtsusparteisse, Saksa Vaba Noorsoo Liitu ja Saksa Vabade Ametiühingute Koondisesse. 1949–1952 töötas Modrow Saksa Vaba Noorsoo Liidu osakonnajuhatajana ja liidumaa sekretärina Brandenburgis ja Mecklenburgis. 1952–1961 oli ta Saksa Vaba Noorsoo Liidu Kesknõukogu liige. 1953–1961 oli ta Saksa Vaba Noorsoo Liidu Ida-Berliini allorganisatsiooni esimene sekretär ja Saksa Vaba Noorsoo Liidu Kesknõukogu sekretär. Vahepeal õppis ta 1952–1953 Moskvas Komsomoli Kõrgkoolis. 1954–1957 õppis ta kaugõppes SSÜP Keskkomitee juures asuvas Parteikoolis "Karl Marx". 1959–1961 õppis ta kaugõppes Berliinis Majanduskõrgkoolis "Bruno Leuschner". 1958. aastast kuni 1990. aastani oli ta Rahvakoja (parlamendi) liige. 1958–1967 oli Hans Modrow Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liikmekandidaat. 1967–1989 oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liige. 1967–1973 töötas ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Berliini allorganisatsiooni agitatsiooni- ja propagandasekretärina. 1973–1989 oli Mordow Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Dresdeni piirkonna esimene sekretär.

13. novembrist 1989 kuni 12. aprillini 1990 oli Hans Modrow Saksa DV Ministrite Nõukogu esimees (valitsusjuht).

1989. aasta novembris ja detsembris oli Modrow Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee Poliitbüroo liige. Alates 1989. aasta detsembrist oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei (hiljem Demokraatliku Sotsialismi Partei) aseesimees ja alates 1990. aasta veebruarist Demokraatliku Sotsialismi Partei auesimees. Alates 1990. aasta oktoobrist kuni 1994. aastani oli ta Saksamaa Liidupäeva liige. 1995. aastal algatas Dresdeni Maakohus tema suhtes kriminaalasja seoses valimistulemuste võltsimisega Saksa DV-s. Teda karistati rahatrahvi ja tingimisi vabaduskaotusega.

1999–2004 oli Hans Modrow Euroopa Parlamendi liige.

Viited

Saksamaa poliitikud
Saksa DV valitsusjuhid
Saksamaalt valitud Euroopa Parlamendi liikmed
Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei poliitikud
Sündinud 1928
Narva sild

Narva ja Jaanilinna vahel on Narva ajaloos olnud üle Narva jõe mitu silda:

 16. sajandi teisel poolel – 17. sajandi lõpus oli ujuv puitsild Narva jõe aeglasema vooluga laiemas kohas
 1649. aasta plaani järgi rajati 1698. aastal statsionaarne puitsild jõe kitsamas kohas, ehitaja oli Hans Kindler
 1828–1829 ehitati puitsilla asemel graniidist tugisammastega sild. Narva jõe graniitsilla viis võrdset ava à 23,7 m oli sillatud puitprussidest kaartega. Kalda- ja jõesambad tehti vaialustele paest ja alumised osad kuni kaarte kandadeni olid vooderdatud suurte puhtalt tahutud graniitplokkidega. Silla kogupikkus oli 149 meetrit.
 1960. aastal avati Sõpruse sild
---
 Narva raudteesildade kohta vaata artiklit Narva raudteesild

Viited

Narva ehitised
The Common Linnets

The Common Linnets on 2013. aastal asutatud Hollandi ansambel.

Algselt oli ansambel duo, kuhu kuulusid solistid Ilse DeLange ja Waylon. 2014. aasta mais Waylon lahkus duost ning tema asemele tuli USA kantrilaulja Jake Etheridge. Lisaks kuuluvad ansamblisse veel JB Meijers ja Matthew Crosby.

The Common Linnets esindas 2014. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Kopenhaagenis Hollandit lauluga "Calm After the Storm", mis saavutas 238 punktiga teise koha.

The Common Linnetsi debüütalbum "The Common Linnets" ilmus 2014. aasta mais. Teine album "II" tuli müügile 2015. aasta septembris.

2014. aastal võitis ansambel European Border Breakers Awardsi auhinna.

Ansambli nimi "The Common Linnets" tähendab inglise keeles kanepilindu.

Diskograafia

Albumid 
 "The Common Linnets" (2014)
 "II" (2015)

Välislingid 

 Ametlik koduleht

Hollandi ansamblid
Eurovisioonil osalejad
Hollandi esindajad Eurovisiooni lauluvõistlusel
Krimmitatari keel

Krimmitatari keel (krimmitatari keeles Qırımtatarca, Qırımtatar tili, Къырымтатарджа, Къырымтатар тили) on tänapäeval Venemaa Föderatsiooni poolt õigusvastaselt okupeeritud ja annekteeritud Ukraina territooriumil asuva Krimmi poolsaare põlisrahva krimmitatarlaste keel. Krimmitatari keel kuulub turgi keelte hulka.

Lisaks Krimmile kõneldakse seda krimmitatari diasporaas Usbekistanis, Türgis, Rumeenias ja Bulgaarias, vähemal määral USA-s ja Kanadas.

Krimmitatari keelt ei tuleks ajada segi tatari keelega, mida kõneldakse Venemaal Tatarstanis. Krimmitatari ja tatari on küll sugulaskeeled, kuid mitte vastastikku mõistetavad. Samas on krimmitatari ja mitmeid teisi turgi keeli pikaajaliste kontaktide kaudu tugevalt mõjutanud türgi keel, mistõttu need keeled on vastastikku mõistetavad, nagu ka aserbaidžaani ja türkmeeni keel.

Enne krimmitatarlaste küüditamist Krimmist Usbekistani 18. mail 1944 oli krimmitatari keel Krimmi Autonoomse Nõukogude Sotsialistliku Vabariigi ametlik keel.

2016. aastal võitis Eurovisiooni lauluvõistluse Ukraina laujatari Džamala esitatud laul "1944", mille refrään oli krimmitatari keeles.

Kõnelejad
Tänapäeval elab Krimmis enam kui 260 000 krimmitatarlast. Umbes 150 000 elab Kesk-Aasias (peamiselt Usbekistanis), kuhu Nõukogude võim küüditas nende esivanemad 1944. aastal. Valdavalt kõneleb krimmitatari keelt siiski vaid vanem põlvkond. 2013. aastal arvati keel olevad kadumise piiril, seda õpetati vaid 15 koolis Krimmis. Türgi on toetanud krimmitatarikeelset kooliõpetust Ukrainas.
Türgis elab umbes 5 miljonit Krimmi päritolu inimest, kelle esivanemad emigreerusid 19. sajandil ja 20. sajandi algul. Neist kõneleb keelt ligikaudu 2000. Väiksemaid krimmitatari kogukondi leidub ka Rumeenias (22 000), Bulgaarias (6000) ja USAs. Krimmitatari keel on üks Euroopa tõsiselt ohustatud keeltest.

Peaaegu kõik krimmitatarlased on kaks- või mitmekeelsed, kasutades esimese keelena asukohariigi põhikeelt, milleks on ukraina, türgi, usbeki või vene keel.

Viited

Krimm
Turgi keeled
Birdy (laulja)

Jasmine Lucilla Elizabeth Jennifer van den Bogaerde (esinejanimega Birdy; sündinud 15. mail 1996 Lymingtonis) on inglise laulja ja laululooja.

Ta võitis 2008. aastal 12-aastaselt muusikavõistluse Open Mic UK.

2011. aastal jõudis tema debüütsingel, Bon Iveri laulu "Skinny Love" kaver singlite edetablitesse mitmel pool Euroopas ja Austraalias. Tema omanimeline debüütalbum "Birdy" ilmus 7. novembril 2011 ja see oli samuti edukas.

Ta on avaldanud veel kaks albumit: "Fire Within" (2013) ja "Beautiful Lies" (2016).

Diskograafia 
 Birdy (2011)
 Fire Within (2013)
 Beautiful Lies (2016)

Välislingid 

 Ametlik koduleht

Inglismaa lauljad
Sündinud 1996
Rokiškise mõis

Rokiškise mõis (leedu Rokiškio dvaras) on endine mõis Leedus Rokiškise rajoonis Rokiškises. 

Mõisakompleks on klassitsistlik. Peahoone asub aadressil Tyzenhauzų g. 5. Mõisakompleks annab hea ülevaate Leedu arhitektuuri arengust.

Ajalugu

Rokiškise mõisa mainiti esimest kord aastal 1499. Aastal 1500 mainiti esimest korda sealset kirikut ja kihelkonda. Aastal 1516 nimetati Rokiškist esimest korda linnaks. Zygmunt I andis mõisa aastal 1523 Kroszyńskite valdusse. Nende omandisse jäi see umbes 200 aastaks. 

Rokiškise järgmised omanikud olid Tiesenhausenid, kes said selle endi valdusse aastal 1715. Ignacy Tyzenhauz, Rzeczpospolita sõjaväelane, oli ka praeguse Rokiškise mõisakompleksi rajaja. Arvatakse, et peahoone arhitekt võis olla Laurynas Gucevičius. Pärast uute hoonete valmimist muutsid nad mõisa oma uueks residentsiks, hüljates vana elukoha Pastavys. XVIII sajandi lõpus lasid nad rajada asula keskväljaku, mida ühendas mõisaga allee. Aastal 1810 oli Rokiškise mõis 13 mõisast koosneva valduse keskuseks. Tiesenhausenite initsiatiivil rajati asulasse võõrastemaja, telliselööv, pruulikoda, veski, haigla ja kool. Tiesenhausenite mälestuseks on Rokiškise vapil kujutatud härga.

XIX sajandi keskel läks Rokiškise mõis Przeździeckite valdusse. Nemad lasid ka peahoone aastal 1905 Poola romantismi vaimus ümber ehitada, lisades ehitisele barokseid elemente. Aastal 1940 mõis võõrandati ja Przeździeckid lahkusid Leedust.

Aastal 1952 rajati peahoonesse Rokiškise koduloomuuseum. Muuseumil on ligi 60 000 eksponaati, sealhulgas ka mõisa varad ja kunstiteosed. Muuseumis korraldatakse kirjandusõhtuid ja klassikalise muusika kontserte.

Arhitektuur

Mõisakompleksist on säilinud 15 ehitist. Nende seas on kaks kontorihoonet, pruulikoda, jääkelder, mõisa väravad, valitsejamaja, vahimajake, pesuköök, ait, kasvuhoone ja mitmed teenijate elamud. Peahoone valmis aastal 1801 ja selle puhul on tegemist klassitsistliku hoonega, millele on lisatud barokseid elemente; klassitsistlikud on ka kontorid. Pruulikoda on uusgooti stiilis. Teenijate majad ja vahimajake on seevastu historitsistlikud ehitised.

Aastal 1797 oli peahoone juures 16 hektari suurune park. Tänapäeval on selle pindala 28,1 hektarit, seda ehivad kaks suurt tiiki.

Viited

Välislingid
Sissekanne Leedu mõisate saidil; fotod (leedu keeles)
Sissekanne Leedu mõisate saidil; asendiskeem (leedu keeles)
Panoraamvaade mõisa paraadväljakult

Rokiškise rajoon
Leedu mõisad
Fazer

Oy Karl Fazer Ab (lühemalt Fazer) on Soome toiduainetööstusettevõte, mis toodab eeskätt pagari- ja kondiitritooteid. Ettevõtte tootmisüksused asuvad Skandinaavia riikides, Balti riikides (sh Eestis), Suurbritannias ja Venemaal. Ettevõte on ka kohvikuketi Fazer Café omanik.

Ettevõtte peakontor asub Helsingis. Ettevõtte president on Christoph Vitzthum.

Ettevõtte asutas 1891 Helsingis Karl Fazer.

Fazer Eesti AS

Välislingid
Ettevõtte koduleht

Soome ettevõtted
Toiduainetööstuse ettevõtted
Hermann Gröhe

Hermann Gröhe (sündinud 25. veebruaril 1961 Uedemis) on Saksamaa poliitik, CDU liige. Ta on 17. detsembrist 2013 Angela Merkeli kolmanda valitsuse tervishoiuminister.

Ta sündis aastal 1961 Uedemis Kleve kreisis Düsseldorfi ringkonnas Nordrhein-Westfaleni liidumaal. Ta lõpetas aastal 1980 Neussis Quirinuse gümnaasiumi. Aastal 1987 lõpetas ta Kölni ülikooli juristina.

Ta on aastast 1994 Bundestagi liige. 17. detsembrist 2013 on ta tervishoiuminister Angela Merkeli kolmandas valitsuses.

Isiklikku 
Ta on abielus ja nelja lapse isa.

Saksamaa poliitikud
Kristlikud demokraadid
Sündinud 1961