Klassitsism (muusika)

Klassitsism (ladina keeles esmaklassiline, suurepärane, näidislik ehk eeskujulik) on muusikastiil, mida iseloomustab klassitsismi ideaalide – lihtsuse, selguse ja vormilise tasakaalustatuse – avaldumine muusikas. 

Klassitsismist kui muusikastiilist hakati rääkima alles 1830ndatel seoses Joseph Haydni (1732–1809), Wolfgang Amadeus Mozarti (1756–1791) ja Ludwig van Beethoveniga (1770–1827), keda koos hakati nimetama Viini klassikaliseks koolkonnaks.

Klassitsismi perioodid
Klassitsismi puhul räägitakse muusikas järgmistest perioodidest:
 klassitsism sai alguse 18. sajandi alguses toimunud muudatustest itaalia ja prantsuse barokkmuusikas;
 eelklassitsismi (u 1720–1760) peetakse baroki ja klassitsismi üleminekustiiliks, mille hulka kuuluvad galantne stiil ja tundlik stiil;
 varaklassitsismi (u ​1750–1780) hulka loetakse ka näiteks Mannheimi koolkond (u 1750 – u 1780);
 kõrgklassitsismi (u 1780–1810) perioodil on kirjutatud põhiline osa Haydni, Mozarti ja Beethoveni loomingust;
 üleminek klassitsismist romantismi toimus sujuvalt, sest romantismi tunnuseid võib muusikas leida juba 18. sajandi keskel. Seetõttu käsitletakse klassitsismi ja romantismi sageli ka ühe klassikalis-romantilise muusikastiilina.

Klassitsistliku muusikastiili kirjeldus
1720ndatel algas klassitsismi eemaldumine barokist. Selle protsessi käigus toimus 
 teadlik loobumine polüfooniast ja homofoonia eelistamine
 loobumine baroki paatosest ja selle asendamine loomuliku ja sundimatu väljendusega
 lühikeste ja lihtsate motiivide eelistamine
 korduste kasutamine meloodia lihtsustamiseks
 vähemate häältega hõredama faktuuri eelistamine
 harmoonia rütmi aeglustumine
 kadentside formaliseerumine

1760ndateks välja kujunenud klassitsistliku muusika 
 väljenduslaad on selge ja lihtne
 domineeriv väljendusvahend on meloodia
 faktuur on üldjuhul homofooniline
 muusikalise materjalina kasutatakse tihti standardseid elemente nagu heliredelid ja arpedžod
 harmoonia on enamasti lihtne ja standardne
 meloodia harmoniseerimise skeem on enamasti selge
 põhilised muusikažanrid on sümfoonia, keelpillikvartett ja klaverisonaat.
 põhilisse instrumentaalkoosseisu, sümfooniaorkestrisse, kuuluvad järgmised pillid: flööt, oboe, klarnet, fagott, metsasarved, trompetid, timpanid, viiulid, vioolad, tšellod ja kontrabassid
 muutunud vajadused kutsusid esile puhkpillide suure tehnilise arengu, näiteks sõrmeaukude süsteemi asemel hakati kasutama klappsüsteemi

Klassitsistlik ooper

Klassitsistlik instrumentaalmuusika

Sümfooniaorkestri kujunemine
Tänaseni sümfooniaorkestri tuumiku moodustav klassikaline sümfooniaorkester kujunes välja 18. sajandi keskel. Selle oluliseks eeskujuks oli Mannheimi õukonnaorkester. 

Keelpillirühmaga, millesse kuulusid esimene ja teine viiul, vioola, tšello ning kontrabass, liitus puupuhkpillide rühm, mille koosseisus olid flööt, oboe, klarnet ja fagott. Klarnetist tegi orkestripilli Mozart. Vaskpillidest olid klassikalises sümfooniaorkestris alguses esindatud ainult trompet ja metsasarv. Hiljem liitis Beethoven vaskpillide koosseisuga ka trombooni. Löökpillidest olid orkestris esindatud timpanid, millega võisid liituda triangel, taldrikud ja suur trumm. 

Klassikalises sümfooniaorkestris oli kuni 20. sajandi alguseni valitsev nn saksa ehk euroopa paigutus: esimesed viiulid paiknesid kuulaja suhtes vasakul ja teised viiulid paremal. Tänapäeval on tihti kasutusel ka keelpillide nn tänapäevane ehk ameerika paigutus, kus teised viiulid paiknevad vasakul esimeste viiulite taga.

Uute kammerkoosseisude kujunemine

Orkestripillide areng klassitsismiperioodil
Tänu klassitsismiperioodi muusika muutunud nõudmistele toimusid 18. sajandi teisel poolel suured muudatused nii muusikainstrumentide mängutehnikas kui ka ehituses:
 keelpillidest muutus valitsevaks viiuli perekond: viiul, vioola, tšello ja kontrabass. Barokiajastu valitsev viola da gamba perekond praktiliselt kadus
 puupuhkpillide puhul mindi varasemalt sõrmeaukude süsteemilt üle klappide süsteemile, mis võimaldas mängida kiireid käike ning ja tagas stabiilsema häälestuse
 flöödi konstruktsiooniline täiustus – liikuv huulik – hõlbustas oluliselt flöödi häälestamist
 oboe korpus muudeti kitsamaks, mis tagas ülemises registris pehmema tooni ja püsivama häälestuse
 Mozarti ja Rameau' teostega ilmus orkestrisse uus leiutatud instrument: klarnet
 fagoti heliulatus suurenes
 oluliselt muutus metsasarve mängutehnika

Klaveri tähtsuse suurenemine klassitsismiperioodil
Klassitsismiperioodil tõrjus barokiajal valitsenud klavessiini järk-järgult välja uus muusikainstrument: klaver. Lisaks suurele hulgale uuele sooloklaverimuusikale tekkisid ka uued kammekoosseisud
 klaveriduo: klaver koos meloodiapilliga
 klaveritrio: klaver, viiul ja tšello

Muudatused muusikaelu korralduses klassitsismi ajal
18. sajandi alguses hakkasid tekkima muusikaühingud, mis korraldasid avalikke kontserte ja tellisid heliloojatelt teoseid. 

Kui renessansi ja baroki ajal oli veel tavaline, et heliloojad olid kiriku või õukonna palgal, siis klassitsismi ajal tekkis järjest rohkem heliloojaid, kelle sissetulek sõltus tema loomingu avalikust esitamisest. Heliloojad muutusid vabakutselisteks ettevõtjateks, kes korraldasid oma tegevust iseseisvalt. Üheks esimeseks vabakutseliseks heliloojaks oli Georg Friedrich Händel, kellel oli Londonis oma ooperikompanii. 

18. sajandil laienes nootide kirjastamine ning anti välja mitmeid muusikaõpikuid.

Toimusid muutused ansambli- ja orkestrikoosseisudes. Näiteks klassikalise sümfooniaorkestri koosseisu kuuluvad järgmised pillid: viiul, oboe, trompet, timpanid) ning toimus tohutu pillide areng. Puupuhkpillid hakkasid sõrmeaukude süsteemi asemel kasutama klappsüsteemi. 

Klassitsism on suund, mille taotlus oli lihtsus, harmoonilisus ja tasakaalukus (#kunst, #ajalugu).

Üldine kunstiline huvi klassitsismi vastu tuli Pompei varemete avastamisega 1748. aastal, mis pani kirjanikud, maalikunstnikud ja skulptorid jäljendama Kreeka ja Rooma eeskujusid. Heliloojad olid raskemas olukorras, keegi ei teadnud, kuidas Kreeka või Rooma muusika tegelikult kõlada võis ja seepärast ei olnud võimalik ka seda järgida. Selle asemel püüdsid nad klassitsismi kujutada piinliku vormitäitmise ja ekstravagantsetest liialdustest hoidumisega.

Klassikaline stiil sai alguse itaalia ja prantsuse hilisbaroki muusikas 1730. aasta paiku sündinud uutest vooludest. Ajavahemikku 1720–1760 võiks pidada üleminekuajaks, eelklassitsismiks, mil tekkisid uued muusikavormid. 

Varaklassitsismiks peetakse ajavahemikku 1760–1810. Sümfoonia, mis sel ajal oli lihtsakoeline meelelahutuslik orkestriteos, arenes ulatuslikuks ja kaaluka sisuga kontsertteoseks. Klassikalise stiili kõrgajaks loetakse aastaid 1780–1810. 

Kõige tähtsamad heliloojad on 3 Viini klassikut: Joseph Haydn, Wolfgang Amadeus Mozart ja Ludwig van Beethoven.

Raskem on määratleda klassitsismiajastu lõppu. Näiteks Beethoven oma hilises loomingus lähtus küll klassikalisest vormist, kuid samas oli tema loomingus palju romantikutele tüüpilisi jooni.

Klassitsismi heliloojad

Viited