jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Christine Norby

Ovidia Christine Fredrikke Norby (født Møller 29. januar 1848 i Christiania, død 10. mars 1932 i Oslo) var en norsk forfatter som skrev underholdningromanser som oftest ble utgitt i små formater.


== Liv og virke ==
Christine Norby bokdebuterte bare 21 år gammel med Det lokkende avertissement i 1869. Hun utga boken under psevdonymet S.S., et skalkeskjul hun skulle benytte de to neste tiårene. Boken ble solgt til inntekt for Lærerindernes Pesjonsforening.Etter et avbrudd gjenopptok hun forfatterskapet i 1897 med utgivelsen Lyse Billeder. Fra og med denne boken utga hun bøker under sitt eget navn. Til Den nye eventyrboken som utkom i 1924 skrev hun fortellingen Spill opp mine mus, dans mine votter.Hun ble 15. mars 1932 bisatt på Vår Frelsers gravlund i Oslo.


== Familie ==
Christine Norby var datter av oberstløytnant Peter Christian Frederik Møller og Johanne Fredrike Christine Brandt.
Hun ble i 1876 gift med ekspedisjonssjef Martin Kristian Norby.


== Bibliografi ==
1869: Det lokkende avertissement, under psevdonymet S.S., Fabritius, Christiania
1871: Hvad Lønnetræet fortalte, under psevdonymet S.S., Malling, Christiania
1878: I en Aftentime – to Smaastykker, under psevdonymet S.S.
1882: Vor Ven Unkas – en Fortælling fra Virkeligheden for smaa Dyrevenner, under psevdonymet S.S., Werner, Kristiania
1885: Ti Slag Ris – sælsom Fortælling, under psevdonymet S.S., Olsen, Kristiania
1885: En betlers hjem, under psevdonymet S.S., Kristiania
1886: Hjemturen overland – et virkeligt Reiseeventyr, under psevdonymet S.S., Werner, Kristiania
1897: Lyse Billeder – fortælling, Steen, Kristiania
1899: Bedstemor, Steen, Kristiania
1899: Gode Ord paa Veien, Berntzen
1900: Onkel Otto, Steen, Kristiania
1901: Udenfor og indenfor, Steen, Kristiania
1902: Blandt smaafolk, Fabritius, Kristiania
1910: I Klokkergaarden, Stenersen, Kristiania


== Referanser ==


== Kilder ==
Norsk kvinnelitteraturhistorie. Pax. 1990. s. 273. ISBN 8253014988. 
Dette skrev kvinner. Oslo: Skolen. 1984. s. 164-165. ISBN 8257900109.
Christa Schroeder

Christa Schroeder (født 19. mars 1908 i Hannoversch Münden i Det tyske keiserrike, død 28. juni 1984 i München) var mellom 1933 og 1945 en av Adolf Hitlers privatsekretærer. Sammen med Johanna Wolf, Traudl Junge og Gerda Christian utgjorde hun de såkalte Führer-sekretærene.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Christa Schroeder var født i småbyen Hannoversch Münden og flyttet til Nagold i Württemberg etter foreldrenes død. Der arbeidet hun som advokat fra 1929 til mars 1930.


=== Arbeid for Hitler ===
I begynnelsen av 1930-årene  var Schroeder stenograf ved Sturmabteilungs (SA) lederstab. Hun lærte Adolf Hitler å kjenne kort etter at han var blitt utnevnt  til Tysklands rikskansler den 30. januar 1933. Senere samme år fikk hun ansettelse hos Hitler.
I 1938 forlovet hun seg med den jugoslaviske diplomaten Lav Alkonic fra Beograd. Tre år etter ble forlovelsen hevet; Hitler hadde blitt oppmerksom på den, og tolererte den ikke.
Schroeder bodde i Hitlers høykvarter Wolfsschanze fra 1941 til 1944. I andre verdenskrigs sluttfase var hun i Adolf Hitlers bunker i Berlin fra når han flyttet dit i januar 1945. Frem til sent i april 1945 pleide Hitler som regel å spise sin lunch med Schroeder og med en annen av sekretærene, Johanna Wolf. Hun ble fløyet ut fra Berlin den 22. april 1945.


=== Etterkrigstiden ===
Hun ble tatt til fange av de allierte  in Hintersee i nærheten av Berchtesgaden og satt internert til mai 1948. Forhørsprotokoller fra denne tiden, og intervjuer etter løslatelsen, ligger til grunn for Albert Zollers Hitler privat: Erlebnisbericht seiner Geheimsekretärin, som utkom i 1949.  
Hun levde til slutt tilbaketrukket i München, og arbeidet som sekretær i et byggefirma. Hun døde der den 28. juni 1984 i en alder av 76 år..
I 1985, etter hennes død, utkom hennes memoarer Er war mein Chef (= Han var min sjef). Den er utskrevet fra hennes stenografisk etterlatte manuskript.


== Utmerkelser ==
NSDAPs partitegn i gull: 30. januar 1938.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Anton Joachimsthaler (utg.): Er war mein Chef. Aus dem Nachlaß der Sekretärin von Adolf Hitler. Langen-Müller, München u. a. 1985, ISBN 3-7844-2059-1 (5., überarbeitete Auflage. ebenda 1992).
Joachimsthaler, Anton (2000): The Last Days of Hitler: Legend, Evidence and Truth. London: Cassell. ISBN 978-1-4072-2133-5
Kershaw, Ian (2008). Hitler: A Biography. New York: W. W. Norton & Company. ISBN 978-0-393-06757-6. 
Albert Zoller:  Hitler privat: Erlebnisbericht seiner Geheimsekretärin. Droste-Verlag, Düsseldorf 1949.
Walter Adolph

Walter Adolph, pseudonym: Wilhelm Leibusch (født 21. november 1902 i Berlin-Kreuzberg i Keiserriket Tyskland; død 25. april 1975 i Berlin), var en katolsk prest, kirkehistoriker, redaktør og forfatter. 


== Liv og virke ==

Etter sitt Abitur i 1921 studerte han teologi i Breslau og ble presteviet i 1927.  Han var fra 1932 til 1936 redakrør for det katrolske kirkebladet (Kirchenblatt) for bipedømmet Berlin. Fra 1933 til 1936 hadde han ledelsen for den katolske kirkelige presse overfor  Reichspressekammer, det nazistiske statsorgan som hadde makt til å reagere mot medier som ikke ensrettet seg, enten ved å nedlegge dem eller ved for eksempel med å ikke tildele dem papir. Walter Adolph kunne se at det bes strammet inn stadig mer  som krigen skred frem.I 1945 ble han domkapitular og samme året leder for Petrusblatt og Morus-Verlag. I 1947 ble han leder for Bischöfliche Pressestelle Berlin. Fra 1961 til 1969 var han generalvikar under biskop Alfred Bengsch.Hans grav er på domkirkegården St. Hedwig i Berlin-Reinickendorf.


== Verker ==
Im Schatten des Galgens. Zum Gedächtnis der Blutzeugen in der nazionalsozialistischen Kirchenvervolgung, Berlin 1953
Erich Klausener, Berlin 1955.
«Ziel und Taktik der Kirchenpolitik Hitlers insbesondere gegenüber der Katholischen Kirche», i: Wichmann-Jahrbuch XXIV/XXIX, Berlin 1957/58, s. 131–142.
Hirtenamt und Hitlerdiktatur, Berlin 1965.
Einer aus der Lausitzer Straße. Eine katholische Jugend in Berlin-Kreuzberg zu Anfang des Jahrhunderts, Berlin 1968.
Kardinal Preysing und zwei Diktaturen. Sein Widerstand gegen die totalitäre Macht, Berlin 1971.
Die katholische Kirche im Deutschland Asolf Hitlers, Berlin 1974.
«Erinnerungen 1922–1933», i: Wichmann-Jahrbuch XXIV/XXIX (1970/75), Berlin 1976, s. 34–85.
«Adolf Hitlers religiöse und sittliche Entwicklung», i: Wichmann-Jahrbuch XXIV/XXIX (1970/75), Berlin 1976, s. 95–117.
Geheime Aufzeichnungen aus dem nationalsozialistischen Kirchenkampf 1935–1943. Bearb. v. U. von Hehl, 4. Aufl., Mainz 1987.


== Litteratur ==
H. Krone: Walter Adolph zum Gedenken, i: Wichmann-Jahrbuch XXIV/XXIX (1970/75), Berlin 1976, s. 7–9.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Verk av og om Walter Adolph i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket
Gustav Norberg

Gustav Robert Norberg (1870–1955) var en norsk fotograf som var aktiv i Tvedestrand i perioden 1899–1939.


== Tidlig liv ==
Nordberg ble født i Sverige. Faren var svensk og moren var norsk. Da Gustav var ung bosatte familien seg på Borøy utenfor Tvedestrand. Han dro tidlig til sjøs og utdannet seg til styrmann. På en overfart ble han syk av malaria, noe som førte til at han mistet hørselen. Han måtte oppgi sjømannsyrket.


== Fotografvirksomhet ==
I 1897 gikk han i lære hos fotograf Finne i Christiania. I 1898 etablerte han seg som fotograf på Borøy og året etter flyttet han fotovirksomheten til Tvedestrand. Her hadde han eget fotoatelier frem til 1939.


== Fotosamling ==
En fotosamling etter Gustav Norberg befinner seg i dag ved Kuben i Arendal. Samlingen er en liten del av hele hans produksjon og inneholder familiebilder, portretter, begivenheter, fest og hverdag i familien og nabolaget i Tvedestrand og omegn. 


== Kilder ==
Hvoslef, Kjell Lund. Sørlandet fag-fotografer og Sørlandske fotograflaug 1850-1920-1988. 1988
Danielsen, Daniel og Jensen, Sophus. Dypvåg: Gårds- og slektshistorie. Bind 1. Kildahls boktrykkeri. 1965


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Arkiv etter Gustav Norberg på Arkivportalen
(no) Gustav Norberg på NLIs Lokalhistoriewiki.
Mickey svinger opp

Mickey svinger opp (orig. Babes in Arms) er en amerikansk filmmusikal fra 1939 regissert av Busby Berkeley og basert på broadway-musikalen Babes in Arms fra 1937.
Hovedrollene spilles av Judy Garland og Mickey Rooney. Dette var Garland og Rooneys andre musikal sammen, etter Andy Hardy og kjærligheten.


== Handling ==
I 1921 kunngjør vaudeville-artist Joe Moran at hun har født en sønn. Sønnen hans Michael Moran (spilt av Mickey Rooney) produserer sanger, og han selger en av sangene sine for 100 dollar.
En dag får Mickey vite at foreldrene Joe og Florrie (spilt av Grace Hayes) skal reise på ferie uten barna deres, noe Michael ikke liker. Men aller barna begynner deretter å planlegge deres eget vaudeville-show.


== Rolleliste ==
Mickey Rooney - Mickey Moran
Judy Garland - Patsy Barton
Charles Winninger - Joe Moran
Guy Kibbee - Judge John Black
June Preisser - "Baby" Rosalie Essex
Grace Hayes - Florrie Moran
Betty Jaynes - Molly Moran
Douglas McPhail - Don Brice
Rand Brooks - Jeff Steele
Leni Lynn - Dody Martin
Margaret Hamilton - Martha Steele
Joseph Crehan - Mr. Essex
George McKay - Brice
Henry Roquemore - Shaw
Lelah Tyler - Mrs. Brice


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Mickey svinger opp på Internet Movie Database 
(sv) Mickey svinger opp i Svensk Filmdatabas 
(fr) Mickey svinger opp på Allociné 
(nl) Mickey svinger opp på MovieMeter 
(en) Mickey svinger opp på AllMovie 
(en) Mickey svinger opp på Turner Classic Movies 
(en) Mickey svinger opp på Rotten Tomatoes
Lillesand Pride

Lillesand Pride er et årlig kulturarrangement i Lillesand for til støtte for lesbiske, homofile, bifile og transpersoner (LHBT). Initativtakerne Aileen Riste Bårdsen og Lars Emil Nielsen arrangerte for første gang arrangementet i 2018 med en egen pride parade gjennom Lillesands gater. Lillesand Pride kom i stand i forbindelse med festivalen Skeive Sørlandsdager, som siden begynnelsen av 2000-tallet har blitt arrangert i Kristiansand.  
I 2020 foregikk deler av arrangementet til sjøs med en egen båtparade. 


== Arkiv ==
På KUBEN oppbevares plakater, et banner samt et regnbueflagg som ble brukt i pride-paraden i 2019. Dette ble samlet inn av Aust-Agder museum og arkiv for å dokumentere begivenheten for ettertiden. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Arkiv etter Lillesand Pride på Arkivportalen
Arne Næss Olstad

Arne Næss Olstad (født 10. april 1954 død, 16. april 2016) var en norsk visesanger og musikkforfatter fra Nordvi Gård, Ottestad i Stange kommune. Olstad var sønn av Kristoffer Olstad og Aase Amalie Næss. Olstad sto bak blant annet «Ingen elsker som en romedøl», «Tømmerhøggeren» og «Stange i driv». Arne Næss Olstad ble tildelt Stangeprisen i 2015 for sin innsats.


== Referanser ==
Hoka One One

Hoka One One (ofte kalt bare Hoka) er et fransk selskap som produserer joggesko. 
Selskapet ble etablert i 2009 av Nicolas Mermoud og Jean-Luc Diard, som tidligere jobbet i Salomon Group. De designet en sko som hadde en kraftig («oversized») såle med god demping, med en 29 mm tykk såle som ble utviklet i samarbeid med en kinesisk skofabrikk. Navnet er hentet fra maorisk språk, og betyr løst oversatt «å fly (over bakken)».Hoka ble kjøpt opp av Deckers Outdoor Corporation i 2013, og har hovedkontor i Goleta i California. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Hoka One One – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Nicotiana glauca

Nicotiana glauca er en plante i søtvierfamilien.
Den er en eviggrønn busk eller lite tre som kan bli 6 m høy. Veden er myk, og planten er rikt forgrenet. Bladene sitter spredt og er elliptiske, lansettformede eller ovale, tilspissede, langstilkede, blå- eller grågrønne og 5–25 cm lange. Blomstene er grønngule, 3–4 cm lange og samlet i topper. Frukten er en eggformet kapsel som er 7–10 mm lang og delt i to kammer.
I det opprinnelige utbredelsesområdet pollineres planten utelukkende av kolibrier. Når den er innført til områder med pollinerende fugler, blir den pollinert av for eksempel kolibrier i California og solfugler i Sør-Afrika og Israel. Der slike pollinatorer mangler, er planten sjølpollinerende. En voksen plante produserer årlig 10 000–1 000 000 frø, og nesten alle er spiredyktige.
Nicotiana glauca vokser vilt i nordvestlige Argentina og Bolivia. Den dyrkes som prydplante og er vanlig forvillet i Nord- og Mellom-Amerika, Afrika, Australia og middelhavslandene. Den er i stand til å vokse på steder der få andre planter trives som Negevørkenen og lavaslettene på Kanariøyene og Hawaii. Noen steder, for eksempel på Ascension, er den en invaderende art som truer biologisk mangfold.


== Galleri ==

		
		
		
		
		


== Litteratur ==
«Nicotiana glauca (tree tobacco)». Invasive Species Compendium. Besøkt 23. juni 2020. 
M. Blamey og C. Grey-Wilson (2004). Wild Flowers of the Mediterranean (2 utg.). London: A & C Black. s. 407. ISBN 0-7136-7015-0. 
H. Vedel (1977). Trær og busker ved Middelhavet. Cappelen. s. 87. ISBN 82-02-03708-5. 
«Nicotiana glauca». Flora of Israel Online. Besøkt 23. juni 2020. 


== Eksterne lenker ==
(en) Nicotiana glauca i Encyclopedia of Life 
(en) Nicotiana glauca i Global Biodiversity Information Facility 
(sv) Nicotiana glauca hos Dyntaxa 
(en) Nicotiana glauca hos ITIS 
(en) Nicotiana glauca hos NCBI 
(en) Nicotiana glauca hos The International Plant Names Index 
(en) Nicotiana glauca hos Tropicos 
(en) Kategori:Nicotiana glauca – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Nicotiana glauca – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Nicotiana glauca – detaljert informasjon på Wikispecies
William Carr (historiker)

William Carr (født 1. april 1921 i Workington i Cumberland i Storbritannia, død 20. juni 1991 i Sheffield) var en britisk historiker som beskjeftiget seg med tysk historie.Carr studerte historie ved University of Birmingham, der han ble hedret med en pris for europeisk historie. Han avbrøt studiene ved Tysklands invasjon av Sovjetunionen i 1941. Carr gjorde tjeneste i Signals Corps og i Royal Artillery. Etter andre verdenskrig arbeidet han som oversetter ved avhør av tyske krigsfanger innen han gikk inn i Field Security Police.Carr vendte tilbake til Universitetet i Birmingham i 1947, avla eksamen der i 1948 og tok doktorgraden i 1955. I 1952 ble han Lecturer i historie ved  University of Sheffield i 1963 Senior Lecturer og i 1970 Reader. I 1979 fikk han et professorat som han stod i til han gikk i pensjon i 1986.Det året han døde ble han tildelt det tyske Bundesverdienstkreuz.


== Verker ==
Schleswig-Holstein 1815–1848. A Study in National Conflict. Manchester University Press, Manchester 1963.
A History of Germany, 1815–1945. London 1969; 2. utg. 1979; 3. utg. A History of Germany, 1815–1985. 1987; 4. utg. 1991.
Arms, Autarky, and Aggression. Edward Arnold, London 1970.
Hitler. A Study in Personality and Politics. Edward Arnold, London 1978; op tysk: Kohlhammer, Stuttgart 1980.
Poland to Pearl Harbor. Edward Arnold, London 1985.
The Origins of the Wars of German Unification. Longman, London 1991.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Ian Kershaw: Obituary: William Carr (1921–1991), i: German History, Bind 9, 1991, Hefte 3, s. 327–329.
William Carr

William Carr er navnet til flere personer:

William Carr (roer) (1876-1942), amerikansk roer
William Carr (historiker) (1921-1991), britisk historiker
Referansebudsjettet

Referansebudsjettet er en oversikt som viser alminnelige forbruksutgifter for ulike typer husholdninger i Norge. Budsjettet utarbeides av Forbruksforskningsinstituttet SIFO ved Oslomet – storbyuniversitetet, og brukes som en etablert norm for rimelige utgifter. Det er også kjent som SIFOs referansebudsjett eller Standardbudsjettet.


== Historie ==
Referansebudsjettet ble først utviklet av SIFO i 1987, på oppdrag fra det daværende Sosialdepartementet. Formålet var å etablere en standard for fastsettelse av offentlige økonomiske overføringer til norske husholdninger. Budsjettet brukes stadig som referanseverktøy, og SIFO utvikler det nå ved bruk av midler fra egne bevilgninger.


== Formål og funksjon ==
Referansebudsjettet viser hva det koster å leve på et rimelig forbruksnivå for den enkelte husholdning. Med et rimelig forbruksnivå menes et forbruk som kan godtas av folk flest, og som de fleste nordmenn – uavhengig av inntekt – kan leve på uten å skille seg for mye ut. Dette nivået skal oppfylle kravene til helse- og ernærings-standarder, og inkludere kostnader forbundet med deltakelse i de vanligste fritidsaktivitetene. Budsjettet innbefatter både vanlige, løpende utgifter til mat, klær, hygieneartikler og lignende, samt utgifter til sjeldnere innkjøp av varige forbruksgjenstander som møbler og elektrisk utstyr. Utgifter til bolig, feriereiser, tobakk og alkohol, gaver og helsetjenester er ikke inkludert. Budsjettet inneholder satser for følgende utgiftskategorier:

Mat og drikke
Klær og sko
Personlig pleie
Lek og mediebruk
Reisekostnader (til arbeid o.l)
Spedbarnsutstyr
Andre dagligvarer
Husholdningsartikler
Møbler
Mediebruk og fritid
Bilkostnader (drift og vedlikehold)
Barnehage
Skolefritidsordning (SFO)Referansebudsjettet oppdateres jevnlig, ved å justere for prisutvikling for de ulike forbruksområdene som inngår i budsjettet. I enkelte år blir også varesammensetningen som budsjettet er basert på justert, slik at denne reflekterer forbruksutviklingen.


== Kalkulator ==
På SIFOs nettside er det opprettet en kalkulator der husholdninger kan regne ut sine egne budsjetter, basert på antall personer i husstanden, samt deres kjønn, alder og brutto årsinntekt. Kalkulatoren finner du her.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Øybø, A.M. (2005) Standardbudsjettet – en oversikt over anvendelsesområder. Prosjektnotat nr 7-2005. Arkivert 25. juni 2020 hos Wayback Machine.
Olav K. Venås

Olav Kittilson Venås (1877-1957) var en felemaker fra Gransherad i Telemark.
Han lagde mange svært gode feler. Mange kjente spellemenn, kanskje særlig fra Telemark spilte på feler Olav K. Venås hadde laget Blant dem Johannes Dahle og Gunnar Dahle fra Tinn og Hølje Wårstulen fra Gransherad. Mange nålevende spellemenn spiller også på feler laget av Olav K. Venås. 
Olav K. Venås var far til den kjente kvedaren Åste Nisi.


== Referanser ==
Referansesystem

Referansesystem i fysikk er et tenkt, rigid legeme som benyttes til å angi posisjon til andre gjenstander eller punkt.  For det formål velger man et koordinatsystem som følger med legemet. Systemet inneholder også standard klokker som antas å gå i takt. Når noe skjer et eller annet sted, kan en observatør på samme sted lese av stedskoordinatene for hendelsen samtidig med at hun kan lese av på sin klokke når den skjedde. 
Et inertialsystem er et referansesystem hvor Newtons lover gjelder. For eksempel er et referansesystem som sitter fast på Jordens overflate, en god tilnærmelse til et inertialsystem når man ser bort fra dens rotasjon om sin egen akse. Den skaper små, fiktive krefter som virker på samme måte som gravitasjon og referansesystemet er i virkeligheten ikke-inertielt.
Ifølge Newtons første lov vil alle inertialsystem som beveger seg relativt til hverandre med konstante hastigheter, være inertialsystem. Alle klokker i de forskjellige systemene er også antatt å gå i takt og dermed vise samme tid. Ved bruk av standard målestaver finner man da at geometrien i dette systemet er euklidsk.Albert Einstein viste at relativitetsprinsippet som første ble formulert av Galileo Galilei, medfører at lyshastigheten skal være den samme i alle inertialsystem. Dette har som konsekvens at klokkene i forskjellige inertialsystemene strengt tatt ikke går i takt med hverandre og tidspunktene for de samme hendelser må relateres ved den spesielle relativitetsteorien.Hvordan fysiske fenomen kan beskrives i ikke-inertielle referansesystem, viste Einstein noe senere i sin generelle relativitetsteori. Klokker på forskjellige steder vil da vanligvis gå i utakt og geometrien er ikke-euklidsk. Disse effektene er i dag innebygd i GPS-systemet for posisjonsbestemmelse på Jorden. På samme måte tillater denne teorien å benytte et referansesystem som omfatter hele Universet og er rammeverket for moderne kosmologi.


== Referanser ==
Et sted å høre til

Et sted å høre til (orig. A Place to Call Home) er en australsk TV-serie skapt av Bevan Lee. Serien hadde premiere den 28. april 2013 på Seven Network og sluttet den 21. oktober 2018.


== Hovedroller ==
Marta Dusseldorp som Sarah Adams
Noni Hazlehurst som Elizabeth Bligh
Brett Climo som George Bligh
David Berry som James Bligh
Arianwen Parker-Locklear som Olivia Bligh
Abby Earl som Anna Bligh
Aldo Mignone som Gino Poletti
Sara Wiseman som Carolyn Bligh
Frankie J. Holden som Ray Briggs
Jenni Baird som Regina Standish


== Eksterne lenker ==
(en) Et sted å høre til på Internet Movie Database 
(no) Et sted å høre til på NRK TV 
(en) Et sted å høre til på Rotten Tomatoes
Walter Görlitz

Walter Görlitz (født 24. februar 1913 i Frauendorf i Kreis Randow tett på Stettin i Preussen i Keiserriket Tyskland, død 4. oktober 1991 i Hamburg) var en tysk forfatter, historiker og publisist.


== Liv og virke ==
Walter Görlitz var legesønn fra Pommern. Han gikk på humanistisk gymnasium i Stettin (Marienstiftsgymnasium). Etter sitt Abitur studerte han medisin og historie ved universitetet i Rostock, der han leide hos Walter Kempowskis foreldre.Fra 1936 arbeidet han som fri forfatter. I 1955 overtok han ledelsen av fagfeltet kulturpolitikk i Hamburg-redaksjonen av avisen Die Welt. Fra 1968 ledet han området for samtidshistorie.
Walter Görlitz skrev flere bøker om historiske emner, og da fortrinnsvis militærhistorie. Han utgav Wehrmacht-generalfeltmarskalkene Friedrich Paulus' og Wilhelm Keitels etterlatte skrifter, og likeså admiral Georg Alexander von Müllers.
Görlitz mottok i 1984 Den pommerske kulturpris.


== Verker i utvalg ==
Wächter der Gläubigen. Der arabische Lebenskreis und seine Ärzte. Hamburg 1936
Mussolini – Sendung und Macht (Geschichte eines Lebens). Leipzig 1939
Russische Gestalten. Russische Geschichte in Einzelbildern. Hüthig & Co., Heidelberg/Leipzig/Berlin 1940 (Peter der Große, Stenka Rasin, Gregor Potemkin, Alexander Suworow, Michael Bakunin, Fedor Dostojewski, Michael Skobelew, Konstantin Pobjedonoszew, Leo Tolstoi und Grigori Rasputin)
Der deutsche Generalstab. Geschichte und Gestalt, 1640–1945. Verlag der Frankfurter Hefte, Frankfurt/M. 1950
Die Junker – Adel und Bauer im deutschen Osten. Geschichtliche Bilanz von 7 Jahrhunderten. Glücksburg 1956
Adolf Hitler (= Persönlichkeit und Geschichte; Bd. 21/22). Göttingen 1960
Kleine Geschichte des deutschen Generalstabes. Berlin 1967
Hannibal : eine politische Biographie. Kohlhammer, Stuttgart 1970
Model : Strategie der Defensive. Wiesbaden 1975
Geldgeber der Macht – wie Hitler, Lenin, Mao Tse-tung, Mussolini, Stalin, Tito ihren Aufstieg zur Macht finanzierten. Düsseldorf, Wien 1976
Die Prussen – die alten Bewohner Ostpreussens. Geschichte, Kultur und Verschmelzung mit den Deutschen. Landsmannschaft Ostpreussen (Hrsg.), Hamburg 1980
Model – Der Feldmarschall und sein Endkampf an der Ruhr. Universitas, München 1989, ISBN 3-8004-1193-8
Geschichte des deutschen Generalstabes von 1650–1945. Augsburg 1997, ISBN 3-86047-918-0


== Litteratur ==
Michael Paulwitz: Walter Görlitz: JeMiè. Symbol für Kroatien. Die Biographie. I: Gabriel Adriányi, Horst Glassl, Ekkehard Völkl (Hrsg.): Ungarn-Jahrbuch, Band 21, J. 1993/94, Verlag Ungarisches Institut, München 1995, S. 241 f.
Eckhard Wendt: Stettiner Lebensbilder (= Veröffentlichungen der Historischen Kommission für Pommern. Reihe V, Band 40). Böhlau, Köln/Weimar/Wien 2004, ISBN 3-412-09404-8, S. 189–190.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Verk av og om Walter Görlitz i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket
Der Spiegel: Generalstab: Der Gefreite schlief, 40/1950, s 11–13, 4. april 1950