jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Salavat Julajev (1940)

Salavat Julajev (originaltittel: Салават Юлаев) er en sovjetisk film fra 1940, regissert av Jakov Protasanov.


== Handling ==
Sønnen til landsbyens eldste, unge Salavat, blir tvunget til å forlate landsbyen for resten av livet etter å ha fysisk angrepet en offiser. En tidligere straffedømt, Khlopusha som også er på rømmen, hjelper Salavat med å komme seg unna de forfølgende soldatene. Salavat stoler ikke på Khlopusha, fordi han tenker på hver russer som en potensiell fiende. Men de vokser etter hvert nærmere hverandre. To år senere vandrer Salavat og Khlopusha fremdeles rundt i de enorme vidstrakte Uralfjellene. Men ved en gård møter de Pugachev, og blir snart hans trofaste støttespillere.
Sammen med de russiske bøndene og arbeiderne i fabrikkene, reiser kavaleriet ledet av oberst Salavat i kamp. For å bekjempe Pugachev velger myndighetene å sende regulære tropper under kommando av Michelson. Khlopusha blir snart drept i kamp, og Pugachev blir tatt til fange. Men de resterende medlemmene av motstandsgruppen ønsker fremdeles å slåss.


== Skuespillere ==
Arslan Muboryakov
Mikhail Bolduman
Sergei Blinnikov
Nikolai Kryuchkov
Nina Nikitina
Irina Fedotova
Lev Potyomkin
Andrei Fajt
Georgy Millyar


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Salavat Julajev på Internet Movie Database
Svetlyj put

Svetlyj put (originaltittel: Светлый путь) er en sovjetisk film fra 1940, regissert av Grigorij Aleksandrov.


== Handling ==
Historien er lagt til våren 1930. Hovedpersonen er en analfabet, Tanya Morozova, fra landsbygda som har flyttet til Moskva. Der bor hun sammen med en tidligere NEP-mann, frem til hun blir kastet ut fra leiligheten. Tanya blir invitert av en venninne, Maria Sergeevna, Pronina til å flytte inn hos henne. Hun hjelper også Tanya med å skaffe seg jobb som vever ved en fabrikk hvor Maria arbeider som sekretær. Etter å ha markert seg i en konflikt mot sabotøren Samokhin, blir Tanya medlem av Stakhanovitt-bevegelsen - oppkalt etter Aleksej Stakhanov.
Tanya oppnår raskt enestående ytelse i produksjonen, og får også utdannelse som sertifisert ingeniør. I Kreml blir Tanya Morozova belønnet med Leninordenen, for prestasjoner i hennes arbeid. Hun blir også valgt som vara-medlem for Det øverste sovjet. En tid senere møter hun Alexei Lebedev, som har blitt ansatt som direktør ved fabrikken. Med sine prestasjoner klarer Tanya etter hvert å få hans kjærlighet og respekt.


== Skuespillere ==
Lyubov Orlova som Tatiana Morozova
Yevgeny Samoylov som Alexey Lebedev
Elena Tyapkina som Maria Sergeevna Pronina.
Vladimir Volodin som professor Pyotr Taldykin
Osip Abdulov som Feodor Karpovich Dorokhov
Nikolay Konovalov som Nikolai Zubkov
Anastasia Zuyeva som Agrafena Lukinichna.
Rina Zelyonaya som en sekretær.
Pavel Olenev som Kurnakov.
Fedor Seleznev som Samokhin.
V.V. Jidkova som en elskerinne
Vera Altayskaya som Claudia
Nina Fedosyuk som Maroussia
Alexandra Terekhina som Varia


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Svetlyj put på Internet Movie Database 
(sv) Svetlyj put i Svensk Filmdatabas 
(en) Svetlyj put på AllMovie 
(en) Svetlyj put på Rotten Tomatoes
Timur i ego komanda

Timur i ego komanda (originaltittel: Тимур и его команда) er en sovjetisk film fra 1940 regissert av Aleksandr Razumnyj.


== Skuespillere ==
Livij Sjjipatjov som Timur
Pjotr Savin som Georgij
Lev Potjomkin som Dr. Kolokoltsjikov
Viktor Seleznjov som Vitja
Nikolaj Annenkov


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Timur i ego komanda på Internet Movie Database
Jakov Sverdlov (1940)

Jakov Sverdlov (originaltittel: Яков Свердлов) er en sovjetisk film fra 1940 regissert av Sergej Jutkevitsj.


== Skuespillere ==
Leonid Ljubashevskij som Jakov Sverdlov
Maksim Shtraukh som Lenin
Andro Kobaladze som Stalin
Pavel Kadotsjnikov som Maksim Gorkij
Nikolaj Krjutsjkov som Trofimov


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Jakov Sverdlov på Internet Movie Database 
(en) Jakov Sverdlov på AllMovie
Anton Ivanovitsj serditsja

Anton Ivanovitsj serditsja (originaltittel: Антон Иванович сердится) er en sovjetisk film fra 1941 regissert av Aleksandr Ivanovskij.


== Skuespillere ==
Nikolaj Konovalov som Anton Voronov
Ljudmila Tselikovskaja som Serafima Voronova
Pavel Kadotsjnikov som Aleksej Mukhin
Aleksandr Orlov som Jakov Kirbik
Tamara Pavlotskaja som Jadviga Kholodetskaja


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Anton Ivanovitsj serditsja på Internet Movie Database 
(en) Anton Ivanovitsj serditsja på AllMovie
Svømming under VM i svømmesport 2019 – 100 meter butterfly menn

100 meter butterfly menn er en svømmeøvelse som ble arrangert under VM i svømming 2019 i Gwangju i Sør-Korea 26. og 27. juli 2019. De regjerende mesteren Caeleb Dressel slo Michael Phelps' ti år gamle rekord med 0.32 sekund i semifinalen og satte ny verdensrekord med tiden 49,50 sekunder. Dressel vant finalen dagen etter og forsvarte tittelen.


== Rekorder ==
Før konkurransene var gjeldende verdens- og mesterskapsrekorder som følger:

Følgende nye rekorder ble satt under konkurransen:


== Resultater ==


=== Forsøksheat ===
Forsøksheatene startet 26. juli klokken 10:00.


=== Semifinaler ===
Semifinalene startet 26. juli klokken 20:10.


==== Semifinale 1 ====


==== Semifinale 2 ====


=== Finale ===
Finalen startet 27. juli klokken 20:43.


== Referanser ==
Delo Artamonovykh

Delo Artamonovykh (originaltittel: Дело Артамоновых) er en sovjetisk film fra 1941 regissert av Grigorij Rosjal.


== Skuespillere ==
Sergej Romodanov som Ilja Artamonov
Tamara Tjistjakova som Uljana Bajmakova
Mikhail Derzjavin som Pjotr Artamonov
Vera Maretskaja som Natalja
Vladimir Balasjov som Nikita


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Delo Artamonovykh på Internet Movie Database 
(en) Delo Artamonovykh på AllMovie
Metsjta

Metsjta (originaltittel: Мечта) er en sovjetisk film fra 1941, regissert av Mikhail Romm.


== Handling ==
Historien er lagt til 1933.
Fra fattige landsbyer i det vestlige Ukraina, som på den tiden tilhørte Polen, reiser tusenvis av mennesker til de større byene på leting etter fast arbeid og lykke. Blant dem er Anna. Etter å ha jobbet hele natten som vaktmester ved en lokal restaurant, går hun om morgenen tilbake til pliktene sine som tjener i et rom som blir kalt for «Dream»
Alle innbyggerne i gjestehuset er mennesker som på forskjellige måter har blitt ødelagt av motgang i livet, som forgjeves forsøker å komme seg videre i livet. Men til tross for all deres innsats, går de på forskjellige nederlag i kampen mot en hensynsløs verden. Og i spissen for dette skipet som er i ferd med å gå ned, står Madame Skorokhodova. Hun viser en voldsom hensynsløshet overfor de som har lavere sosial status enn henne.


== Skuespillere ==
Yelena Kuzmina som Anna
Vladimir Solovyov som Vasil, broren til Anna.
Vladimir Shcheglov som Tomash.
Faina Ranevskaya som Madame Rosa Skorokhodova
Arkadi Kislyakov som Lazar Skorokhod.
Ada Vojtsik som Vanda.
Mikhail Astangov som Stanislav Komorovsky
Mikhail Bolduman som Zygmunt Dombek
Rostislav Plyatt som drosje-sjåfør Yanek.
Nikolay Orlov som en gammel vever


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Metsjta på Internet Movie Database 
(nl) Metsjta på MovieMeter 
(en) Metsjta på AllMovie
Serdtsa tsjetyrjokh

Serdtsa tsjetyrjokh (originaltittel: Сердца четырёх) er en sovjetisk film fra 1941 regissert av Konstantin Judin.


== Skuespillere ==
Valentina Serova som Galina Murasjova
Jevgenij Samojlov som Pjotr Koltjin
Ljudmila Tselikovskaja som Aleksandra Murasjova
Pavel Shpringfeld som Gleb Zavartsev
Lisa Dmitrijevskaja som Antonia Murasjeva


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Serdtsa tsjetyrjokh på Internet Movie Database 
(nl) Serdtsa tsjetyrjokh på MovieMeter 
(en) Serdtsa tsjetyrjokh på AllMovie
President for Falklandsøyenes lovgivende forsamling

Presidenten for Falklandsøyenes lovgivende forsamling (engelsk: Speaker of the Legislative Assembly of the Falkland Islands) er leder for ettkammer-parlamentet til det britiske oversjøiske territoriet Falklandsøyene.


== Historie ==
I 1845 ble Falklandsøyenes lovgivende råd (The Legislative Council of the Falkland Islands) etablert. Guvernøren var leder fram til 2002, da embetet som speaker (president) ble opprettet. I Falklandsøyenes forfatning, som ble innført 1. januar 2009, ble det lovgivende rådet erstattet med den lovgivende forsamlingen. Forfatningen tok også for seg valget av presidenten samt dennes myndighet og rolle.


== Funksjoner ==
Presidenten skal lede hvert møte i den lovgivende forsamlingen. Dersom presidenten og visepresidenten er fraværende fra et møte, skal et medlem av forsamlingen velges til å lede dette.Presidenten og visepresidenten blir valgt av forsamlingens medlemmer. I motsetning til Presidenten for Det britiske underhuset trenger ikke Presidenten for Falklandsøyenes lovgivende forsamling å være medlem av forsamlingen, men må være kvalifisert for det.Presidenten og visepresidenten blir valgt for en periode på fire år (og kan gjenvelges én gang), men de kan bli fjernet gjennom et mistillitsvotum, som blir støttet av minst seks av de åtte valgte medlemmene.Under valget på president fungerer attorney general som leder for forsamlingen.


== Embetsinnehavere ==


== Referanser ==
Francisco Fernando Solís Peón

Francisco Fernando Solís Peón (født 14. juli 1968 i Mérida i Yucatán i Mexico, død 14. mars 2022 samme sted) var en meksikansk politiker.


== Biografi ==
Han var medlem av det konservative Partido Acción Nacional (PAN) og satt i Mexico bys legislative forsamling fra 2000 til 2003.Han døde på sykehus i Mérida av komplikasjoner med covid-19 den 14. mars 2022, i en alder av 53 år.


== Referanser ==
Morten Wagle

Morten Emil Adler Wagle (født 9. januar 1865, død 30. august 1941) var en norsk arkitekt og bridgepioner. Han var sønn av snekkermester Carl Loven Wagle, onkel til bridgeskribenten Erling Wagle og grandonkel til biskop Finn Wagle.


== Arkitektvirke ==
Wagle var elev ved Kristiania tekniske skole i 1880–84. Han etablerte seg som arkitekt i Kristiania i 1897. Wagle tegnet for en stor del boligbygg — både villaer og bygårder — ofte i nybarokk eller jugendstil, med innslag av nyklassisisme i de senere byggene. Hans hovedverk blant boliggårder er det såkalte Waglekomplekset, som opptar hele kvartalet mellom Kirkeveien, Suhms gate, Jacob Aalls gate og Åsaveien i Oslo.
Wagle hadde også oppdrag i Drammen, der han stod for oppførelsen av Harmonien og Børresen skole (opprinnelig et hjem for foreldreløse barn).


== Bridgepioner ==
Wagle vant i 1928 den første av Aftenpostens årlige bridgeturneringer, regnet som en forløper til NM i bridge. Han var aktiv som bridgelærer og foredragsholder, og var en av stifterne av Norsk Bridgeforbund. Han gav ut en bridgebok i 1934 og hadde fast bridgespalte i Dagbladet inntil nevøen Erling overtok.


== Bygninger i utvalg ==
(I Oslo med mindre annet er nevnt.)

Ombygging av IOGT-huset, Keysers gate 1 (1898)
Villa i Frognerveien 53 (1899)
Monumentalbygget Harmonien, Øvre Storgate 10, Drammen (ca. 1900)
Schibyegården, Østerdalsgata 4–6 (1901)
Frittstående bygård, Tidemands gate 3 (1901–03)
Leiegård i Bogstadveien 13 (1902)
Bygninger for Erik Børresens stiftelse, i dag Børresen skole, Hauges gate 100, Drammen (1898–1903)
Waglekomplekset = alle gårder i kvartalet Kirkeveien 77–79, Jacob Aalls gate 44–46, Åsaveien 15–17 og Suhms gate 16 (1901–04)
Murvilla, Gyldenløves gate 41 (1909; tilbygget ved Arnstein Arneberg i 1917)
Murvilla, Eckersbergs gate 22 (1910)
Murvilla, Tidemands gate 23 (1911)
Bankbygg for Stjørdalens Sparebank, Stjørdalshalsen (1911)
Påbygg på Oscars gate 25 (1913)
Frittliggende leiegårder, Gyldenløves gate 31, 33, 35 og 37 (1912–16)
Leiegård, Suhms gate 3 (1914)
Hotell Rose, villaleiegård, Drammensveien 97 (1923; senere varierende bruk)
Trevilla, Prinsessealleen 9 (1923)
Leiegårder, Hjørungavåggata 1 og 3 (1930 og 1927)

		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		


== Referanser ==


== Litteratur ==
Geir Tandberg Steigan: Morten Emil Adler Wagle (1865–1941) (Arkitekturhistorie.no)
Joar Nyquist og P.D. Hofflund, red. (1955). Oslo gårdkalender: Nybygg 1925–1945, med et tillegg for 1945–1955. Oslo: Fredhøi. 
Norsk Bridgeforbund gjennom 75 år


== Eksterne lenker ==
 (en) Morten Wagle – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Historisk befolkningsregister: Morten Wagle
Joseph Mark Siegel

Joseph Mark Siegel (født 18. juli 1963 i Joliet i Illinois i USA) er en amerikansk katolsk prelat og biskop av Evansville.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Joseph Siegel ble ordinert til diakon 14. april 1988 av prefekten for Kongregasjonen for katolsk utdannelse, kardinal William Wakefield  Baum, og ble ordinert til prest 4. juni 1988 av biskopen av Joliet i Illinois, Joseph Leopold Imesch for bispedømmet Joliet.
Ved siden av forskjellige oppgaver i menighetssjelesorg var han bispelig seremonimester og var medlem av Presterådet i ni år, hvorav han var formann i tre år. Han ble utnevnt til konsultorkollegiet, var ansvarlig for videreutdanning av prester og var involvert i flere sammenhenger i kirkens livsvernsbevegelse.


=== Biskop ===
Den 28. oktober 2009 utnevnte pave Benedikt XVI ham til titulærbiskop av Pupiana og hjelpebiskop av Joliet. Biskopen av Joliet i Illinois, James Peter Sartain, bispeviet ham den 19. januar 2010; medkonsekratorer var biskopen av Venice i Florida, Frank Joseph Dewane, og emerottert biskop Joseph Leopold Imesch. 
Pave Frans utnevnte ham til biskop av Evansville 18. oktober 2017. Innsettelsen fant sted 15. desember samme år.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba  (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santorio  (1532-1602) *bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale  (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Erkebiskop Enrico Enríquez (1701-1756) *1743
Erkebiskop Manuel Quintano Bonifaz (1698-1774) *1749
Kardinal Buenaventura Córdoba Espinosa de la Cerda (1724-1777) *1761
Kardinal Giuseppe Maria Doria Pamphilj (1751-1816) *1785
Pave Pius VIII (1761-1830) *1816
Pave Pius IX (1792-1878) *1829
Kardinal Alessandro Franchi (1819-1878) *1873
Kardinal Giovanni Simeoni (1816-1892) *1875
Kardinal Antonio Agliardi (1832-1915) *1896
Kardinal Basilio Pompilj (1858-1931) *1911
Kardinal Adeodato Giovanni Piazza (1884-1957) *1930
Kardinal Egidio Vagnozzi (1906-1980) *1949
Erkebiskop Charles Salatka (1906-1980) *1949
Erkebiskop Eusebius Joseph Beltran  (1934-) *1978
Biskop James Peter Sartain (1952- ) *2000
Biskop Joseph Mark Siegel  (1963-) *2010


== Referanser ==
Green Bay (Michigansjøen)

Green Bay er en arm av Michigansjøen som ligger langs kysten av Michigan og Wisconsin. 
Innerst i bukta ligger byen Green Bay.


== Se også ==
Peshtigo-brannen
Daniel Arrocha

Daniel Michael Rodriguez Arrocha (født 9. januar 1995) er en dansk fotballspiller som spiller for Sogndal.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Daniel Arrocha – Transfermarkt 
(en) Daniel Arrocha – WorldFootball.net 
(en) Daniel Arrocha – Soccerbase.com 
(en) Daniel Arrocha – Soccerway 
(da) Daniel Arrocha – Dansk Boldspil-Union 
(no) Daniel Arrocha – Norges Fotballforbund
Peacock

Peacock er en amerikansk abonnementsbasert videostrømmetjeneste som eies og drives av tv- og strømmedivisjonen til NBCUniversal, et underselskap av Comcast.  Navnet «peacock» (norsk: påfugl) er hentet fra NBC-logoen. Tjenesten ble lansert 15. juli 2020.


== Bakgrunn ==
Strømmetjenesten tilbyr hovedsakelig serier og filmer fra NBCUniversal studios og andre tredjeparts innholdsleverandører. Innholdet spenner fra tv-serier, filmer, nyheter og sportssendinger. Peacock er tilgjengelig som en gratisversjon med reklame og begrenset innhold, mens betalende abonnenter har tilgang til hele katalogen og innhold fra kanaler som NBC Sports og WWE Network.
Xfinity Flex-kunder fikk tilgang til tjenesten 15. april 2020, mens den ble tilgjengelig for resten av USA 15. juli samme år. Ett år senere hadde tjenesten over 54 millioner påmeldinger. Peacock ble i november 2021 lansert i Storbritannia og Irland gjennom Sky og NOW, og i januar 2022 ble tjenesten også tilgjenglig i land som Østerrike og Tyskland.Per januar 2022 hadde tjenesten 24,5 millioner aktive månedsabonnementer og 9 millioner betalende abonnenter.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en-US) Offisielt nettsted 
(en) Peacock (streaming service) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
David John Walkowiak

David John Walkowiak (født 18. juni 1953 i Cleveland i Ohio i USA) er en amerikansk katolsk prelat og biskop av Grand Rapids.


== Liv og virke ==


=== Prest ===
David Walkowiak ble presteviet 9. juni 1979.


=== Biskop ===
Den 18. april 2013 utnevnte pave Frans ham til biskop av Grand Rapids. Erkebiskopen av Detroit, Allen Vigneron, bispeviet ham den 18. Juni samme år; medkonsekratorer var den emeriterte biskop av Grand Rapids, Walter Allison Hurley, og biskopen av Cleveland, Richard Gerard Lennon.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Marcantonio Colonna (1724-1793) *1762
Kardinal Hyacinthe-Sigismond Gerdil (1718-1802) *1777
Kardinal Giulio Maria della Somaglia (1744-1830) *1788
Kardinal Carlo Odescalchi (1785-1841) *1823
Kardinal Costantino Patrizi Naro (1798-1876) *1828
Kardinal Lucido Maria Parocchi (1833-1903) *1871
Pave Pius X (1835-1914) *1884
Kardinal Gaetano de Lai (1853–1928) *1911
Kardinal Raffaele Carlo Rossi (1876–1948) *1920
Kardinal Amleto Giovanni Cicognani (1883–1973) *1933
Kardinal Pio Laghi (1922–2009) *1969
Kardinal Adam Joseph Maida (1922–2009) *1984
Erkebiskop Allen Henry Vigneron (1948–) *1996
Biskop David John Walkowiak (1953–) *2013


== Referanser ==
Parco del Valentino

Parco del Valentino, også kjent som Valentino Park, er en offentlig park i Torino i Italia. Den ligger på vestbredden av elven Po og har en størrelse på 500 000 m². Dette gjør den til Torinos nest største park, bare slått av Pellerina Park på 840 000 m². Parken åpnet i 1856 som Italias første offentlige hage.


== Racerbaner ==
Parken hadde tidligere flere asfalterte gater der det ble avholdt bilrace mellom 1935 og 1954. Blant de mest kjente racene var:
Med unntak av Italias Grand Prix 1948, var Gran Premio del Valentino det offisielle navnet på racene.


== Bygninger i parken ==
Parken har følgende bygninger:
Den botaniske hage
Barokkslottet (Castello del Valentino)
Middelalderborgen og -landsbyen
Torino Esposizioni og det underjordiske paviljongkomplekset
Società Promotrice delle Belle Arti
Villa Glicini
Enzo Ferraris benk


== Galleri ==

		
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Parco del Valentino (Turin) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Parco del Valentino – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Mazda 121


== Mazda 121 ==
Mazda 121 var en liten bil som Mazda startet å markedsføre i 1988. Mazda hadde brukt 121-navnet tidligere, da de lanserte 121 Cosmo, men den tidligere modellen var en stor kupémodell med samme mål som Mazda 929.


=== 1988–1992: Mazda 121 (DA) ===
Den første lille Mazda 121 ble nok mest kjent i utgaven "Cabrio Top". Denne hadde et stofftak i hele takets lengde og bredde. Taket kunne åpnes elektrisk og foldes bakover inntil bakluken. Det var ikke bare soltaket som var annerledes på denne bilen, også baksetet var justerbart på uvanlig vis i 1988. Baksetet kunne justeres i lengderetning samt vinkel på rygg. Du mistet bagasjeplass, men bakseteplassen var stor i denne lille fireseters tredørs hatchbacken. Modellen uten soltak hadde fast baksete.
121 brukte en nyutviklet B-serie motor med ytelser på 55 hk eller 65 hk. Førstnevnte var en 1,1 liter for biler uten soltak, mens Cabrio Top fikk 1,3-liters sylindervolum. Cabrio Top var oppgitt til å klare 0-100 km/t på 11,6 sekunder. Forbruket skulle i følge Mazdas brosjyre være 0,75 liter pr. mil på ren bykjøring. 121 hadde verken servostyring eller mulighet for automatgir i Norge. 
Kia lanserte modellen Pride en stund etter at Mazda hadde stanset salget av 121 DA. Kia Pride hadde 5 dører, men var basert på Mazda 121/Ford Festiva.    


=== 1992–1995: Mazda 121 (DB) ===
Andre generasjon Mazda 121 minnet ikke i det hele tatt om første generasjon, men den nye bilen hadde fremdeles særpreg. 121 var blitt til en veldig kort 4-dørs sedan. Formene var særdeles runde og lekne. Mazda omtalte 121 som "The big little fellow" med myke, levende konturer. Også denne generasjonen 121 fikk Cabrio Top.
121 hadde bare en motor, en 1,3-liter med 73 hk. Denne var 16-ventilers, hadde innsprøytning og ble også brukt i Mazda 323. Forgjengeren hadde en svingradius på bare 8,8 meter. Nykommeren brukte 9,4 meter som fremdeles er bra.
Humoristen Per Inge Torkelsen kjørte lenge rundt i en rød Mazda 121 med prikker.     


=== 1995–1999: Mazda 121 ===
Fra 1995 var det en "rebadged" Ford Fiesta som ble markedsført som Mazda 121. 


== Referanser ==
Émile Guillemin

Émile Coriolan Hippolyte Guillemin (født 16. oktober 1841 i Paris, død 26. desember 1907 i Paris) var en fransk skulptør i tidsperioden som kalles «Belle Époque». Han er kjent for sine bronseskulpturer. Han var elev av sin far, maleren Auguste Guillemin og av Jean-Jules Salmson. Han stilte ut på Parissalongen i årene 1870–1899, og fikk i 1897 hederlig omtale for sitt bidrag til utstillingen.
I 2008 ble hans 1884 bronseskulptur Femme Kabyle d'Algerie og Janissaire du Sultan Mahmoud II (Kabylsk kvinne fra Algerie og Sultan Mahmound IIs janitsjar) solgt for 1 202 500 dollar til en privat samler gjennom Sotheby's Auction House.


== Bildegalleri ==

		


== Referanser ==
Frontovyje podrugi

Frontovyje podrugi (originaltittel: Фронтовые подруги) er en sovjetisk film fra 1941 regissert av Viktor Ejsymont.


== Skuespillere ==
Zoja Fjodorova som Natasja
Marija Kapustina som Tamara
Olga Fjodorina
Tamara Aljosjina som Zina
Jekaterina Melentjeva som Sjura


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Frontovyje podrugi på Internet Movie Database 
(nl) Frontovyje podrugi på MovieMeter
Viktor Ejsymont

Viktor Vladislavovitsj Ejsymont (russisk: Виктор Владиславович Эйсымо́нт; født 7. desemberjul./ 20. desember 1904greg. i Hrodna i Det russiske keiserdømmet, død 1964 i Moskva i Sovjetunionen) var en sovjetisk regissør.


== Filmografi (utvalg) ==
1941 – Frontovyje podrugi (Фронтовые подруги)
1944 – Zjila-byla devotsjka (Жила-была девочка)
1946 – Krejser Varjag (Крейсер «Варяг»)
1949 – Aleksandr Popov (Александр Попов)
1953 – Ogni na reke (Огни на реке)
1954 – Dva druga (Два друга)
1955 – Sudba barabansjtsjika (Судьба барабанщика)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Viktor Ejsymont på Internet Movie Database 
(sv) Viktor Ejsymont i Svensk Filmdatabas 
(en) Viktor Ejsymont på AllMovie 
(en) Viktor Ejsymont hos The Movie Database