jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Jon Krakauer

Jon Krakauer (født 12. april 1954 i Brookline, Massachusetts) er en amerikansk forfatter og fjellklatrer. Han har hatt flere bestselgende bøker. 
Som klatrer nådde han toppen av Mount Everest den 10. mai 1996. Bragden ble overskygget av at åtte personer omkom i et kraftig uvær i fjellet. Tragedien ble skildret av Krakauer i bestselgeren, I tynn luft - tragedien på Everest (1997).
Krakauers gjennombrudd som journalist og forfatter kom gjennom boken Inn i villmarken året før, i 1996. Boken følger etterforskningene av Christopher McCandless, en samfunnskritiker og eventyrer som døde i Alaskas villmark.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Jon Krakauer – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Jon Krakauer på Internet Movie Database 
(en) Jon Krakauer hos The Movie Database
Patrick Macnee

Patrick Macnee (1922–2015) var en britisk skuespiller, spesielt kjent fra rollen som spesialagent John Steed i tv-serien The Avengers. Han hadde sin karriere både i Storbritannia, Canada og USA.
Macnee medvirket i 38 filmer, nærmere 140 tv-produksjoner og over 150 sceneoppsetninger i løpet av karrieren.Han ble født Daniel Patrick Macnee i Paddington i London som sønn av hestetrener Daniel Macnee (1878–1952) og sosietetsdame Dorothea Mabel Macnee (1896–1984). Foreldrene flyttet fra hverandre da han var liten. Han gikk på Eton College og studerte skuespill ved Webber Douglas Academy of Dramatic Art.Han scenedebuterte i 1941 i stykket Little Women. I starten av 1970-årene opptrådte han på Broadway i en utgave av Sleuth og i midten av 80-årene hadde han hovedrollen i Killing Jessica på West End i London.

Han tv-debuterte i en mindre rolle den britiske tv-filmen Arms and the Man (1946). Han hadde siden faste roller i serier som kanadiske Tales of Adventure (1952–1953) og amerikanske The Swamp Fox (1959–1961). I 1961 fikk han hovedrollen som agent John Steed i den britiske spionserien The Avengers. Han hadde rollen frem til seriens slutt i 1969, men gjentok den i serien The New Avengers (1976–1977) og filmversjonen The Avengers (1998) (kun stemme). Han hadde siden faste roller i kortlivede serier som Gavilan (1982–1983), Empire (1984), Lime Street (1985–1986) og Thunder in Paradise (1994). Han spilte også i drøyt 40 tv-filmer, samt noen miniserier og fjernsynsteaterstykker. Det kan nevnes at han spilte rollen som Dr. Watson tre ganger; i tv-filmene Sherlock Holmes in New York (1976) (med Roger Moore som Sherlock), Sherlock Holmes and the Leading Lady (1991) (med Christopher Lee som Sherlock) og Incident at Victoria Falls (1992) (med Christopher Lee som Sherlock). Han spilte rollen som Sherlock Holmes i tv-filmen The Hound of London (1993). Macnee hadde utover dette gjesteopptredener i en lang rekke serier som blant annet Alfred Hitchcock presenterer (2 episoder, 1959), Armchair Theatre (3 episoder, 1960–1966), The Virginian (1970), Columbo (1975), Battlestar Galactica (5 episoder, 1978–1979), Magnum (1984), Par i hjerter (1984), Alfred Hitchcock presenterer (1988) og Frasier (2001).
Han filmdebuterte i den britiske thrilleren The Fatal Night (1948) og hadde siden større roller i filmer som blant annet Incense for the Damned (1971), Sjøulvene (1980), The Howling (1981), Hjelp, vi opererer (1982), Piken med dødskysset (1983), Med døden i sikte (1985), Waxwork (1988) og Masque of the Red Death (1989). 
Macnee emigrerte til USA på slutten 1940-tallet og ble amerikansk statsborger i 1959.Han utgav to selvbiografier: Blind in One Ear: The Avenger Return (1988) og The Avengers and Me (1997).Han ble gift for tredje gang i 1988. Han hadde to barn fra sitt første ekteskap.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Patrick Macnee på Internet Movie Database 
(sv) Patrick Macnee i Svensk Filmdatabas 
(da) Patrick Macnee på Filmdatabasen 
(fr) Patrick Macnee på Allociné 
(en) Patrick Macnee på AllMovie 
(en) Patrick Macnee hos Rotten Tomatoes 
(en) Patrick Macnee hos The Movie Database 
(en) Patrick Macnee hos Internet Broadway Database
National Education Union

National Education Union (NEU) er en fagforening for lærere i Storbritannia. Den ble grunnlagt gjennom sammenslåingen av National Union of Teachers og Association of Teachers and Lecturers i 2017. Med over en halv million medlemmer er det den største fagforeningen for lærere i Storbritannia og Europa.


== Referanser ==
The Greatest Love (film, 1920)

The Greatest Love er en amerikansk stumfilm fra 1920, regissert av Henry Kolker.


== Handling ==
I 1905 emigrerte Lantini-ekteparet og barna deres, Lorenzo og Francesca, til New York. Selv om familien har økonomiske problemer, begynner familiens situasjon å bedre seg når Mr. Manton, en velstående entreprenør, tilbyr å gi Lorenzo muligheten til avansement - i takknemlighet for at Lantini reddet datteren hans Dorothy i en ulykke. Femten år senere har Lorenzo blitt en vellykket arkitekt, og har forelsket seg i Dorothy.På en fest møter de Richard Sewall, en teatermagnat, som Lorenzo nylig har designet en bygning for. Når hans kone Francesca skal møte Sewall angående noen kostymer, forfører han henne. Lorenzo oppdager hva som har skjedd, og reiser til Sewalls kontor. Men der finner han Sewall død, akkurat i det politiet dukker opp. Lorenzo blir anklaget og dømt for å ha begått drapet. Men Sewalls kone innrømmer at det egentlig var hun som hadde myrdet Sewall på grunn av hans grusomhet.


== Skuespillere ==
Vera Gordon som Mrs. Lantini
Bertram Marburgh som Mr. Lantini
Yvonne Shelton som Francesca Lantini
Hugh Huntley som Lorenzo Lantini
William H. Tooker som Mr. Manton
Raye Dean som Dorothy Manton
Donald Hall som Richard Sewall
Sally Crute som Mrs. Sewall
Jessie Simpson som Mrs. McCarthy


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) The Greatest Love på Internet Movie Database
Bergenske motstandsgrupper under 2. verdenskrig

Motstandsgrupper er en betegnelse på grupper som gjorde aktiv og passiv motstand mot det nasjonalsosialistiske Tysklands okkupasjon av Norge under andre verdenskrig. Et annet begrep som ofte benyttes på motstandsgruppene er "Hjemmefronten" i motsetning til "Utefronten" som motarbeidet det nazistiske regimet fra et annet land, fortrinnsvis Storbritannia, USA og Sverige.
I Bergensområdet arbeidet gjennom de fem krigsårene mange ulike grupper med å sikre ny frihet for Norge, og de fleste bistod samtidig indirekte eller direkte med hjelp til de allierte krigførende myndigheter gjennom arbeidet som ble lagt ned.
Kane’s likemann

Kane’s likemann er en norsk roman, utgitt som bok nr. 32 i den 83 bind store serien om western-helten og US-marshalen Morgan Kane. Boka ble lansert i 1970, skrevet av forfatteren Kjell Hallbing under pseudonymet Louis Masterson, utgitt på forlaget Bladkompaniet.
Boka kom ut i forlagets pocketserie Stjernebøkene, som Stjerne-bok nr. 406, kostet fire kroner og var den første Kane-boken der Hallbing introduserte Jesse Rawlins.I boka figurerer Kane som forhenværende U.S. marshal, er i slutten av tredveårene og blir innblandet i en kamp om et oljefelt som har dukket opp mellom to stridende rancheiere. Kanes likemann Rawlins dukker opp i rollen som revolvermann på motsatt side, men lykkeligvis ordner det seg før de to får tatt livet av hverandre.
Romanfiguren Rawlins skulle figurere i flere av de kommende Kane-bøkene. Han var, for å bruke Hallbings egne ord, «novelle-typen. Kanes motsetning. Halt. Forsiktig. Human. Forståelsesfull.» Initiativet til å skape figuren kom fra Bladkompaniets forlegger Finn Arnesen, som mente de trengte en slags motpol til den dystre, humørløse Kane.Når Hallbing utstyrte han med et kort og et normalt ben og tykk spesialstøvel var det trolig fordi Hallbing vinteren Rawlins ble skapt hoppet fra et hyttetak på Hadeland, ødela hælen og måtte opereres. Hallbing hinket rundt, og lot Rawlins halte inn i boka.


== Mottagelsen av boka ==
Kane’s likemann kom ut før Kane-serien var blitt den store salgsuksessen, da bøkene fortsatt ble utgitt i nokså normale pocket-opplag på 12-16000. Fra 1969 hadde imidlertid forlaget merket en økende etterspørsel, og da Kane-serien for alvor slo an på tampen av 1970 måtte Kane’s likemann de neste årene trykkes i stadig nye opplag... Mens den fortsatt ble utgitt i Bladkompaniets opprinnelige pocket-serie kom boka i minst fire opplag. I tillegg ble den solgt i hardcover-versjon da Bladkompaniet i årene 1972-1974 lanserte serien i innbundet utgave, med to bøker i hvert bind.Kane’s likemann ble utgitt i Danmark i 1975 på Winther som Kanes ligemand, i England i 1976 på Corgi Books som Southern showdown og samme år i Finland på Otava som Väkivallan laakso. Island fikk sin utgave: Jafnokis Kanes.


== Senere utgivelser ==
Da Bladkompaniet i 1991 ga ut serien på nytt besluttet man å publisere bøkene i kronologisk rekkefølge, der man begynte med Kanes fødsel og sluttet med Den siste jakten. Nå havnet Kane’s likemann i et dobbeltbind, i bok nr, 24, sammen med Blod og gull. Da Bladkompaniet/Schibstedforlagene i årene 2002–2008 gjenutga bøkene i dobbet-pocket kom Uten nåde i 2006 som bok 46 i bind 45–46. 
Etter at Aller forlag i 2008 tok over rettighetene kom bøkene fra 2009 enkeltvis, fortsatt i kronologisk rekkefølge, men med noen justeringer. Nå kom Kane’s likemann i 2013 som bok nr. 47, en utgivelse som i 2015 ble lansert som lydbok av Norsk lyd- og blindeskriftbibliotek, innlest av Jan Olav Simonsen.Plasseringen som bok 47 i serien er også beholdt i senere utgivelser, som i Cappelen Damms lydbokversjon fra 2020, lest inn av Torgeir Reiten.


== Referanser ==


== Kilder ==
Atle Nielsen, Kjell Jørgen Holbye m. fl.: Den store boka om Morgan Kane, Aller forlag 2014, side 162–163.
Radioåret 2022

Radioåret 2022 er en oversikt over hendelser, radioprogram, fødte og avdøde personer med tilknytning til radio i 2022.


== Hendelser ==
4. august: Den amerikanske radioverten Alex Jones ble dømt til å betale 49,3 millioner amerikanske dollar i erstatning i et søksmål etter at han hevdet at skolemassakren på Sandy Hook Elementary School i 2012 var et iscenesatt skuespill.
12. oktober: Alex Jones ble dømt til å betale 965 millioner dollar til ofre (etterlatte og utrykningspersonell), i en ny rettssak om hans spredning av konspirasjonsteorier etter skolemassakren på Sandy Hook Elementary School.


== Lyttertall ==
I Norge hørte cirka 60 % på radio daglig, og NRK P1 var den største kanalen med ca 23 % markedsandel
Radio102 og Radio Alta var de to største lokalradioene i Norge.


== Priser ==


=== Prix Radio 2022 ===
Prix Radio ble utdelt 21. oktober 2022:
Årets radiokanal: Radio Rock
Årets lokalradio: Nea Radio
Årets podkast: Oppdatert NRK Radio
Årets programleder, musikkdrevet: Jørn Kaarstad, Radio Rock
Årets programleder, verbaldrevet: Siri Kristiansen, Radio Norge
Årets morgenflate: Frokostshowet, P5 Hits
Årets sendeflate: Midt i Trafikken, P4
Årets aktualitetsprogram: Nyhetsmorgen – angrepet på Ukraina, NRK P2
Årets lokale program: Frokostshowet med Stian og Hanne, 1FM Molde
Årets musikkprogram: Musikkrommet, NRK Radio
Årets nyhetsbulletin: P4 nyhetene med Anne Siri Nørstebø, P4
Årets hendelsesdekning: Nyhetsmorgen – Angrepet på Ukraina, NRK P2
Årets promo: Lyden av Norgesferie, P4
Årets lyddesign: Sikadene, lyddrama av Jo Nesbø, Aschehoug Lyd
Årets intervju: Brenner deler dikt med Lara Rashid, NRK Radio
Årets innslag: Vida Lill går til Hønefoss, P5 Hits
Årets humorinnslag: Abid Rajas lydbokmareritt – Fem på, P4
Årets podkastprogramleder: Sindre Leganger, Drapshundene, Svarttrost Produksjoner AS
Årets underholdningspodkast: Thomas og Harald skriver dagbok, PLAN-B
Årets faktabaserte podkast: Balladen om Håkon Banken, NRK Radio
Årets talent: Miriam Alsvik, Radio Norge
Årets radionavn: Nitimen, NRK P1
Hedersprisen: Berit Hedemann


== Dødsfall ==
24. januar: Rolf Pedersen, norsk nærradiopionér (68)
24. oktober: Tim Gough, britisk radiovert (55)
31. oktober: Even Rognlien, norsk programleder (49)
6. november: Tomm Kristiansen, norsk journalist og forfatter (72)


== Referanser ==
Eduardo Horacio García

Eduardo Horacio García (født 22. januar 1956 i Buenos Aires i Argentina) er katolsk biskop av San Justo.


== Liv og virke ==


=== Prest ===
Eduardo Horacio García ble presteviet den 18. november 1983 av erkebiskopen av Buenos Aires, kardinal Juan Carlos Aramburu.


=== Hjelpebiskop i Buenos Aires ===
Den 21. juni 2003 utnevnte pave Johannes Paul II ham tiltitulærbiskop av Ipagro og til hjelpebiskop i Buenos Aires. Erkebiskopen av Buenos Aires, kardinal Jorge Mario Bergoglio S.J., bispeviet ham den 16. august samme år; medkonsekrerende var to hjelpebiskoper i Buenos Aires, Jorge Eduardo Lozano og José Antonio Gentico.


=== Biskop av San Justo ===
Den 6. november 2014 utnevnte pave Frans ham til biskp av San Justo. Han ble innført i embedet den 14. desember samme år.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Alessandro Mattei (1744-1820) *1767
Kardinal Pietro Francesco Galleffi (1770-1837) *1819
Kardinal Giacomo Filippo Fransoni (1775-1856) *1822
Kardinal Carlo Sacconi (1808-1889) *1851
Kardinal Edward Henry Howard of Norfolk (1829-1892) *1872
Kardinal Mariano Rampolla del Tindaro (1843-1913) *1887
Kardinal Antonio Vico (1847-1829) *1898
Erkebiskop Filippo Cortesi (1876-1947) *1921
Erkebiskop Zenobio Lorenzo Guilland (1890-1962) *1935
Biskop Anunciado Serafini (1898-1963) *1935
Kardinal Antonio Quarracino (1923-1998) *1962
Erkebiskop Jorge Mario Bergoglio S.J. (Pave Frans) (1936- ) *1992
Biskop Eduardo Horacio García (1956- ) *2002


== Referanser ==
Joaquín Mariano Sucunza

Joaquín Mariano Sucunza (født 15. februar 1946 i Pamplona i Spania) er spansk-argentinsk katolsk hjelpebiskop i Buenos Aires.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Joaquín Mariano Sucunza kom til Argentina da hans familie emigrerte; de var opprinnelig gjetere fra Lecumberri i regionen Navarra. De ankom Argentina den 11. desember 1948. Han hadde sin presteutdannelse ved presteseminaret i  Buenos Aires.


=== Prest ===
Han ble presteviet den 27. november 1971 for erkebispedømmet Buenos Aires.


=== Hjelpebiskop i Buenos Aires ===
Den 22. juli 2000 utnevnte pave Johannes Paul II ham til titulærbiskop av Saetabis og til hjelpebiskop i Buenos Aires. Erkebiskopen av Buenos Aires, kardinal Jorge Mario Bergoglio S.J., bispeviet ham den 21. oktober samme år; medkonsekrerende var to hjelpebiskoper i Buenos Aires, Mario José Serra og Guillermo Leaden, S.D.B.
Hav var generalvikar av erkebispedømmet da erkebiskop Bergoglio ble valgt til pave, og erkebispedømmets administratorer valgte ham til å lede erkebispedømmet inntil Bergoglio/pave Frans utnevnte en etterfølger. Sucunza fortalte at pave Frans ringte ham dagen etter at han var blitt valgt og de samtalte i 45 minutter. Han siterte Frans om valget slik: «Da jeg så at tallene ble uavvendelige etterhvert som stemmene ble talt, fikk jeg på følelsen at jeg var døende ... noe svært merkelig, inne i meg. Det var slik et kort øyeblikk, og jeg følte meg da annerledes. Jeg vet ikke hva som skjedde med meg, man jeg følte meg annerledes»


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Alessandro Mattei (1744-1820) *1767
Kardinal Pietro Francesco Galleffi (1770-1837) *1819
Kardinal Giacomo Filippo Fransoni (1775-1856) *1822
Kardinal Carlo Sacconi (1808-1889) *1851
Kardinal Edward Henry Howard of Norfolk (1829-1892) *1872
Kardinal Mariano Rampolla del Tindaro (1843-1913) *1887
Kardinal Antonio Vico (1847-1829) *1898
Erkebiskop Filippo Cortesi (1876-1947) *1921
Erkebiskop Zenobio Lorenzo Guilland (1890-1962) *1935
Biskop Anunciado Serafini (1898-1963) *1935
Kardinal Antonio Quarracino (1923-1998) *1962
Erkebiskop Jorge Mario Bergoglio S.J. (Pave Frans) (1936- ) *1992
Biskop Joaquín Mariano Sucunza (1946- ) *2000


== Referanser ==
Piero Pioppo

Piero Pioppo (født 29. september 1960 i Savona i Liguria i Italia) er en italiensk katolsk prelat og erkebiskop som er diplomat for Den hellige stol.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Piero Pioppo dtiderte ved Det pavelige teologiske fakultet i Torino.


=== Prest ===
Biskopen av Acqui, Livio Maritano, presteviet ham for Acqui den 29. juni 1985. Han gjorde prestetjeneste i en menighet i Carcare, og ble så sendt til Roma for å fortsette sine studier. Han tok grader i dogmatikk og i kirkerett ved Det pavelige universitet Gregoriana, og underviste katolsk teologi så for et år i Alessandria.I 1991 fullførte han utdannelse ved Det pavelige diplomatakademi. Han begynte i det pavelige sdiplomati den 1. juli 1993 og ble postert til Sør-Korea og Chile, og så i Roma ved Statssekrewteriatet i Vatikanet. Mot slutten av 1999 ble han privatsekretær til kardinal Angelo Sodano, statssekretæren.Fra 2006 til 2010 var han prelat for Istituto per le Opere di Religione (IOR, «Vatikanbanken»), og sekretæt for den kardinalkommisjon som hadde tilsyn med IOR.


=== Titulærerkebiskop, nuntius til Kamerun og Ekvatorialguinea ===
Pave Benedikt XVI utnevnte ham den 25. januar 2010 til titulærerkebiskop pro hac vice von Torcello og til apostolisk nuntius til Kamerun og Ekvatorialguinea. Han ble bispeviet av kardinalstatssekretær erkebiskop Tarcisio Bertone S.D.B. den 18. mars samme år; medkonsekrerende var Nestorius Timanywa, biskop av Bukoba, og Pier Giorgio Micchiardi, biskop av Acqui. 


=== Nuntius til Indonesia ===
Den 8. september 2017 utnevnte pave Frans ham til apostolisk nuntius til Indonesia. I tillegg bkle han utnevnt til paven den 19. mars 2018 utnevnt til nuntius til ASEAN (Association of Southeast Asian Nations).


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba  (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santorio  (1532-1602) *bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale  (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Erkebiskop Enrico Enríquez (1701-1756) *1743
Erkebiskop Manuel Quintano Bonifaz (1698-1774) *1749
Kardinal Buenaventura Córdoba Espinosa de la Cerda (1724-1777) *1761
Kardinal Giuseppe Maria Doria Pamphilj (1751-1816) *1785
Pave Pius VIII (1761-1830) *1816
Pave Pius IX (1797-1878) *1827
Kardinal Gustav Adolf von Hohenlohe-Schillingsfürst (1823-1896) *1857
Erkebiskop Salvatore Magnasco (1806-1892) *1868
Kardinal Gaetano Alimonda (1818-1891) *1877
Kardinal Agostino Richelmy (1850-1923) *1886
Biskop Giuseppe Castelli (1871-1943) *1911
Biskop Gaudenzio Binaschi (1883-1968) *1930
Erkebiskop Albino Mensa (1916-1998) *1960
Kardinal Tarcisio Bertone (1934-) *1991
Erkebiskop Piero Pioppo (1960-) *2010


== Referanser ==
Den siste jakten

Den siste jakten er en norsk roman, utgitt som bok nr. 82 i den 83 bind store serien om western-helten og US-marshalen Morgan Kane. Boka ble lansert i 1982, skrevet av forfatteren Kjell Hallbing under pseudonymet Louis Masterson, utgitt på forlaget Bladkompaniet.
Boka kom ut i forlagets pocketserie Stjernebøkene, som Stjerne-bok nr. 982, og kostet fjorten kroner og femti øre. Forrige Kane-bok hadde kommet ut i 1977, så da Den siste jakten ble lansert hadde seriens leserskare ventet i fem år... Avisene viet lanseringen stor plass, og forlaget hadde satset med et førsteopplag på 110 000 eks, noe forleggeren Finn Arnesen antok var det største opplag noen ny bok hadde blitt trykt i her i landet. Etter åtte uker var hundre tusen bøker solgt!Den siste jakten ble utgitt i Danmark i 1983 på Winther som Den sidste jagt.Den siste jakten var den siste egentlige Kane-boken som kom ut. Serien fortsatte rett nok med en bok til, men det var en utgivelse med eldre Kane-noveller. Hovedpersonen selv fikk også et liv etter Kane-serien, da han gjenoppsto i Hallbings nye serie El Diablo i 1991.


== Handling ==
I Den siste jakten returnerer Kane som en 55 år gammel, syk, hvithåret og nokså elendig herre til USA fra Sør-Amerika, der han i forrige bok deltok i Butch Cassidy og Sundance Kids meritter. Hallbing beskriver en Kane på kollisjonskurs med den nye tida, der man vil prakke på ham en «automobil» når han prøver å skaffe seg hest, og som tross alle forsøk på å leve anonymt til slutt blir innhentet av Pinkertons mistanker. Etterlyst for mord, med dusør som død eller levende, møter han statens siste tilbud: Reis fra landet, og kom aldri tilbake... 


== Senere utgivelser ==
Da Bladkompaniet i 1991 ga ut serien på nytt besluttet man å publisere bøkene i kronologisk rekkefølge, der man begynte med Kanes fødsel og sluttet med Den siste jakten. Nå havnet den i et dobbeltbind, i bok nr. 43, sammen med Bandidos Yanqui. Da Bladkompaniet/Schibstedforlagene i årene 2002–2008 gjenutga bøkene i dobbet-pocket kom Den siste jakten i 2008 som bok 83 i bind 82-83. 
Etter at Aller forlag i 2008 tok over rettighetene kom bøkene fra 2009 enkeltvis, fortsatt i kronologisk rekkefølge, men med noen justeringer. Nå kom Den siste jakten i 2015 som bok nr. 83 i serien, en utgivelse som i 2021 ble lansert som lydbok av Norsk lyd- og blindeskriftbibliotek, innlest av Jan Olav Simonsen.Plasseringen som bok 83 i serien er ført videre i senere utgivelser, som i Cappelen Damms lydbokversjon fra 2022, lest inn av Torgeir Reiten.


== Referanser ==


== Kilder ==
Atle Nielsen, Kjell Jørgen Holbye m. fl.: Den store boka om Morgan Kane, Aller forlag 2014, side 306–307.
Filosofiåret 2022

Filosofiåret 2022 er en oversikt over hendelser, utgivelser og personer med tilknytning til filosofi i 2022.


== Hendelser ==
26. - 29. mai: International Philosophy Olympiad («Filosofi-OL») arrangeres i Lisboa i Portugal


== Publikasjoner ==
Hilde Vinje: «Én svale gjør ingen sommer. Filosofi om lykke.» (Res Publica)
Peder Anker: «Livet er best ute - friluftslivets historie og filosofi» (Kagge Forlag)


== Dødsfall ==
5. februar - Wayne Hankey, kanadisk filosof (77)
6. februar - Sayyid Al-Qemany, egyptisk forfatter og filosof (74)
11. februar - Jean-Marc Piotte, kanadisk filosof og akademiker (81)
13. februar - Burghart Schmidt, tysk filosof (79)
17. februar - James Felt, amerikansk filosof (96)
27. februar - Marcel Conche, fransk filosof (99)
3. mars - Francesca Gargallo, italienskfødt meksikansk filosof (65)
6. mars - Alan R. Drengson, kanadisk filosof (87-88)
9. mars - Aijaz Ahmad, indiskfødt amerikansk filosof (81)
18. mars - Philippe Nassif, fransk journalist og filosof (50)
1. mai - Dominique Lecourt, fransk filosof (78)
2. mai - Joseph Raz, israelsk filosof (83)
12. mai - Kieran Egan, irsk filosof og forfatter (79)
4. juni - Tomás Várnagy, argentinsk filosof (71)
8. juni - Bernhard Casper, tysk filosof
12. juni - Roger Dadoun, fransk filosof
4. juli - Richard J. Bernstein, amerikansk filosof (90)
2. august - Friedrich-Wilhelm von Herrmann, tysk filosof (87)
8. august - John M. Cooper, amerikansk filosof (82)
14. august - Lawrence Stepelevich, amerikansk filosof (92)
22. august - Jiří Pechar, tsjekkisk filosof og oversetter (93)
23. august - Larry Laudan, amerikansk filosof (80)
25. august - Nel Noddings, amerikansk feminist og filosof (93)
6. september - Sydney Shoemaker, amerikansk filosof (90)
15. september - Saul Kripke, amerikansk filosof og logiker (81)
9. oktober - Bruno Latour, fransk filosof og sosiolog (75)
12. oktober - Linos Benakis, gresk filosofihistoriker (94)
13. oktober - Kenneth M. Sayre, amerikansk filosof (94)


== Referanser ==