Donato Squicciarini

Donato Squicciarini (født 24. april 1927 i Altamura i Italia, død 5. mars 2006 i Roma) var katolsk erkebiskop og diplomat for Den hellige stol.


== Liv og virke ==


=== Prest ===
Donato Squicciarini ble presteviet i 1952 i Altamura i Puglia. Han studerte i Roma og tok doktorgrader i katolsk teologi og i kirkerett. I 1958 ble ha diplomat for Den hellige stol og ble samme år postert til Panama fra 1960 til Colombia, fra 1961 under nuntius Corrado Bafile i Vest-Tyskland, og fra 1966 i Tyrkia, derhan forberedte pave Paul VIs besøk dit. Fra 1967 var han i Statssekreteriatet, og så virket han fra 1975 til 1978 under nuntius Opilio Rossi som nuntiaturråd i Wien.


=== Nuntius, erkebiskop ===
Pave Johannes Paul I utnevnte ham den 31. august 1978 til titulærerkebiskop av Tiburnia og til apostolisk nuntius til Burundi. Squicciarini ble bispeviet den 26. november 1978 i Altamura av kardinal Franz König; medkonsekratorer var kurieerkebiskop Giuseppe Caprio og prelaten av Altamura-Acquaviva delle Fonti, biskop Salvatore Isgró.
Fra 1981 til 1989 var han pro-nuntius til Kamerun, Gabon og Ekvatorial-Guinea. 
Fra 1. juli 1989 til 2002 var han nuntius i Østerrike. I dette tidsrommet kom det beskyldninger om seksuelt misbruk mot ungdommer foretatt av den daværende erkebiskop av Wien, kardinal Hans Hermann  Groër, likeså kom det såkalte Kirchenvolks-Begehren i 1995, og utnevnelsene av biskopene Kurt Krenn i St. Pölten (1991), Paul Iby i Eisenstadt (1993), Christoph Schönborn i Wien (1995], Alois Kothgasser i Innsbruck (1997) og Alois Schwarz i Klagenfurt  (2001). Fra 1990 til 1994 var han også Den hellige stols stående representant ved internasjonale organisasjoner i Wien. Han kom likeledes inn i en kontrovers ved en tildeling av Piusordenen til Kurt Waldheim.


== Verker ==
Beitrag für einen Dialog über die Themen des Kirchenvolks-Begehrens. Apostol. Nuntiatur, Wien 1995.
Dialog in Wahrheit und Liebe. (utg. av Egon Kapellari og Herbert Schambeck.) Styria, Graz u. a. 1997, ISBN 3-222-12546-5
Die Apostolischen Nuntien in Wien. 2. Aufl. Libr. Ed. Vaticana, Vatikanstadt 2000, ISBN 88-209-7055-4


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Alessandro Mattei (1744-1820) *1767
Kardinal Pietro Francesco Galleffi (1770-1837) *1819
Kardinal Giacomo Filippo Fransoni (1775-1856) *1822
Kardinal Carlo Sacconi (1808-1889) *1851
Kardinal Edward Henry Howard of Norfolk (1829-1892) *1872
Kardinal Mariano Rampolla del Tindaro (1843-1913) *1882
Kardinal Rafael Merry del Val y Zulueta (1865-1930) *1900
Kardinal Raffaele Scapinelli di Leguigno (1858-1933) *1912
Kardinal Friedrich Gustav Piffl  (1864-1932) *1913
Biskop Michael Memelauer (1874-1961) *1927
Kardinal Franz König (1905-2004) *1952
Erkebiskop Donato Squicciarini (1927-2006) *1978


== Litteratur ==
Wolfgang F. Rothe: SQUICCIARINI, Donato. I: Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon (BBKL). Band 27, Bautz, Nordhausen 2007, ISBN 978-3-88309-393-2, Sp. 1369–1372.

Egon Kapellari, Herbert Schambeck (Hrsg.): Diplomatie im Dienst der Seelsorge : Festschrift zum 75. Geburtstag von Nuntius Erzbischof Donato Squicciarini. 1. Auflage. Styria, Graz/Wien/Köln 2002, ISBN 978-3-222-12945-2.


== Referanser ==