Karl Wolff

Karl Wolff (født 13. mai 1900 i Darmstadt i Tyskland, død 17. juli 1984 i Rosenheim) var en tysk SS-general tilknyttet Waffen-SS. 
Wolff unnslapp å bli tiltalt under Nürnbergprosessene etter krigen, men ble i 1960-årene dømt for krigsforbrytelser og medvirkning til folkemord. Han ble løslatt etter noen få år av medisinske årsaker. 


== Liv og og virke ==


=== Bakgrunn ===
Karl Wolff var sønn av dommeren Karl Friedrich Wolff (1871-1916). I 1901 ble faren statsadvokat  i Darmstadt, og i 1906 gikk han over til dommerfeltet og ble dommer i Butzbach. Deretter ble han amtsdommer i Darmstadt, i 1910 amtsdommerråd, og i 1911 landrettsråd. Til sist var han Landgerichtsdirektor i Darmstadt.
Karl Wolff hadde allerede i tidlig et ungdomsønske om å bli militær og offiser. Allerede som elev ved Ludwig-Georgs-Gymnasium i Darmstadt tok han som frivillig i en toårig førmilitær utdannelse i Nationale Jugendwehr.
Etter Abitur ble han som Fahnenjunker opptatt i Großherzogliche Hessische Leibgarde-Infanterie-Regiment Nr. 115. Wolff deltok som offiser i første verdenskrig.


=== Nazismen ===

I 1931 ble han medlem i NSDAP (nazi-partiet) og SS. Fra mars 1933 var han riksdagsmann for nazistene. I juli 1933 ble han Heinrich Himmlers personlige adjutant og i november 1935 sjef for Himmlers stab. 
I 1936 ble han stabsreichsführer-SS (stabssjef) for Heinrich Himmler. Som stabssjef for Himmler hadde han ansvar for å holde kontakt med Himmlers nettverk i tysk storindustri. Han holdt også kontakt med Ahnenerbe som drev «germanisering». Wolff ble på denne bakgrunn regnet som «nummer 2» i SS. Han var SS-talsmannsoffiser for Adolf Hitler frem til hans erstatning i 1943. Mens Wolff var borte fra Berlin for å følge Hitler under hans opphold på forskjellige operative hovedkvarter var det ofte rivalisering og konflikter særlig mellom Kaltenbrunner og Walter Schellenberg. Wolff skilte seg i 1943 noe som førte til en anstrengt relasjon til Himmler: Himmler mente Wolff sviktet tradisjonelle familieverdier og dessuten hadde Wolff bedt Hitler om tillatelse til skilsmisse i stedet for å spørre Himmler. 
Ved slutten av andre verdenskrig var han øverste leder for alle SS-styrker i Italia, noe som førte til overlappende ansvarsområde med Wehrmacht-general Albert Kesselring. 
Det er uklart om Wolff ga ordre om å deportere Italias jødiske borgere til Auschwitz. Han var våren 1944 trolig involvert i represalier i Italia der flere hundre ble summarisk henrettet. Etter attentatet mot Hitler i juli 1944 erstattet han general Rudolf Toussaint som Bevollmächtigter General der Deutschen Wehrmacht in Italien noe som innebar at han fikk kommando over store deler av Wehrmacht i Italia. Som SS-sjef og kommandant for deler av Wehrmacht i Middelhavsområdet var han i gunstig posisjon til å forhandle med de allierte. Etter krigens slutt i 1945 var han den høyest rangerte SS-offiser bare forbigått av Ernst Kaltenbrunner. Himmler tok sitt eget liv i mai 1945 og Kaltenbrunner ble dømt i Nürnbergprosessen og henrettet. 
Wolff hadde som Himmlers adjutant god kjennskap til holocaust. Blant annet reiste han sammen med Himmler til Minsk i august 1941 og var der til stede ved en masseskyting. Rapporter fra Aksjon Reinhardt, der over én million ble massakrert, ble sendt til Himmler og hans stabssjef Wolff.


=== Etterkrigstiden ===

Etter krigen ble han internert og jevnlig forhørt av de allierte. I 1946 ble Wolff innlagt med diagnosen paranoid (han hevdet å være forfulgt av jødiske demoner) og var i 1947 frisk nok til å vitne i Pohlprosessen. Han vitnet i saken mot Oswald Pohl og der kom kjennskap til holocaust frem, men han avviste noe ansvar. Wolff unngikk forfølgelse under Nürnbergprosessen, som resultat av hans deltagelse i Operation Sunrise: Dommerne kom til at det ikke var tilstrekkelig bevis til å tiltale Wolff for medvirkning til Aksjon Reinhard. En av dommerne uttalte senere at Wolffs forhandlinger med de allierte om kapitulasjon var en vesentlig faktor i domstolens vurderinger. Operation Sunrise var hemmelige forhandlinger fra februar 1945 om lokal tysk kapitulasjon i Nord-Italia. Forhandlingene ble ført i Bern og ble ledet av Wolff på tysk side og Allen Dulles på amerikansk side. I utgangspunktet hadde de allierte (møte i Casablanca i 1943) avtalt at bare en fullstendig og betingelsesløs tysk kapitulasjon var aktuelt og at det ikke var aktuelt å innlede kontakt med SS for kapitulasjonen. 
I 1964 i Vest-Tyskland ble Wolff dømt for krigsforbrytelser og medvirkning til folkemord; han ble løslatt av medisinske grunner i 1969. Da Wolff ble tiltalt ba han Dulles om støtte. Dulles, som akkurat hadde gått av som CIA-sjef, avviste forespørselen fordi han var pensjonist og bare en privatperson. Telford Taylor og andre amerikanske tjenestemenn talte Wolffs sak mens han sonet dommen og medvirket til at han ble løslatt i 1969.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Karl Wolff – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Karl Wolff på Internet Movie Database