Achille Lauro

Achille Lauro har også andre betydninger.Achille Lauro (født 16. juni 1887 i Piano di Sorrento i Campania i Italia, død 15. november 1982 i Napoli) var en italiensk forretningsmann og politiker. Han anses som en av de viktigste forløpere for italiensk moderne populisme. Hans tilhengere gav ham tilnavnet «Il Comandante».


== Liv og virke ==
Han ble født som den femte av seks barn av skipsrederen Gioacchino og Laura Cafiero, og ble på sin side reder og grunnlegger av Flotta Lauro, en av tidenes mektigste italienske flåter. Han opparbeidet en av de største formuene i Sør-Italia. Han skapte og eide et betydelig finansimperium. En avgjørende nøkkel til å forstå kraften i hans aktiviteter var hans intuisjon om å innrette forholdene slik at hans arbeidere og ansatte skulle få del del av fruktene av den verdiskapning de var med på å oppnå.
I løpet av tiårene med italiensk fascisme ble han utnevnt til nasjonal rådgiver for Camera dei fasci e delle corporazioni (korporasjonskammerset, som landets lovgivende forsamling ble kalt fra 1939 av). Det var Galeazzo Ciano, svigersønnen til Benito Mussolini, og som også var aktiv innen shipping, som fikk ham utnevnt. I denne perioden ble han også utnevnt til president for fotballklubben i Napoli, SSC Napoli, der han etterfulgte Giorgio Ascarelli.
Etter andre verdenskrig ble han, etter en innledende deltakelse i Fronte dell'Uomo Qualunque (UQ - Den alminnelige manns front), politisk aktiv i Alfredo Covellis den monarkistiske bevegelse, og støttet økonomisk etableringen av Partito Nazionale Monarchico) (PNM - Det nasjonale monarkistparti), og var i lang tid borgermester i Napoli, verdsatt og avholdt for sin forvaltning av de offentlige midler.
Som politiker opprettholdt han en stor popularitet; han ble holdt i høy respekt av flertallet av befolkningen i byen Napoli, og ved kommunevalgene 1952 og 1956 fikk han nesten 300.000 stemmer, høyere enn noe antall stemmer noensinne mottatt av en kandidat i lokalvalgene der frem til det tidspunkt. Han var dermed byens borgermester i en årrekke. Ved de nasjonale valgene i 1953 fikk han 680.000 stemmer for Deputertkammeret, også et stemme tall som aldri var blitt oppnådd før.
Et torg i kystbyen Sorrento er navngitt til hans ære.


== Litteratur ==
Federico Robbe: Gli Stati Uniti e Achille Lauro negli anni Cinquanta, in Nuova Storia Contemporanea, a. XV, n. 4, Firenze, Le Lettere, 2011.
Carlo Maria Lomartire: 'O Comandante. Vita di Achille Lauro, Milano, Mondadori, 2009.
Fabio Gentile: Achille Lauro. Un imprenditore politico dell'Italia repubblicana, Avellino, Mephite, 2008.
Fueco Gaetano: Le mani sullo schermo. Il cinema secondo Achille Lauro, Liguori editore, 2006, Napoli, ISBN 88-207-3909-7
Achille Della Ragione: Achille Lauro superstar: la vita, l'impero, la leggenda, Napoli, Guida, 2003.
Achille della Ragione: Un nuovo, vecchio…, libro su Achille Lauro, Napoli, 2015
Serena Romano: Don Achille, 'o comandante, Milano, Sperling & Kupfer, 1992.
Pierluigi Totaro: Il potere di Lauro, Salerno, Pietro Laveglia editore, 1990.
Pietro Zullino: Il Comandante, Milano, SugarCo, 1976.
Corrado Ferlaino, Toni Iavarone: Achille Lauro. Il comandante tradito, Minerva, Bologna 2015. ISBN 978-88-7381-715-4


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Achille Lauro – kategori av bilder, video eller lyd på Commons