Vevslup

Vevslup eller vevbåt er en svensk båt som drives av skovlhjul som veives med håndkraft. De ble benyttet på midten av 1800-tallet som hjulbåter med hånddrift som ferjebåter for trafikklinjer til sjøs i Stockholm og andre byer.


== Eldre forbilder ==
Skovlhjul som drivemetode for båter en gammel ide som går tilbake til antikken. Den nevnes blant annet i den romerske boken De rebus bellicis om militær teknikk fra år 380. Der beskriver man hvordan okser vrir et gangspill som driver skovlhjul på fartøyet, som fikk den tekniske betegnelsen hjulbåt. Et annet kjent eksempel er Experiment of Leith, som ble bygd i Skottland og solgt til den svenske kongen Gustav III. Det var en katamaran med fem master og seil. For at fartøyet skulle kunne seiles i vindstille var flere skovlhjul plassert mellom skrogene. Besetningen arbeidet deretter med flere gangspill som drev skovlhjulet ved hjelp av vinkeldrever.


== Båten ==
På begynnelsen av 1800-tallet begynte mindre båter, som kalles slupper i Sverige, å bruke skovlhjul som var plassert på hver side av skroget. Skovlhjulet var forbundet med en gjennomgående veivstake. To personer framfor og to personer bakom veivstaken drev båten framover. Bakom veivstaken og besetningen satt passasjerene om bord på båten. Om denne båttypen med skovlhjul var raskere enn konvensjonelle robåter med trent besetning har ikke blitt brakt på det rene for ettertiden. Men muligens var fordelen at man ikke trengte samtrente besetninger og at vevsluppene (vevsluparna) var enklere å håndtere i trange passasjer.
Ifølge historisk dokumentasjon ble vevbåtene introdusert i Stockholm i 1836, og de hadde siden da utkonkurrert robåtene på de lengre linjene, som Riddarholmskanalen til Lövholmen, Kungsholmen til Ulvundasjön, Skeppsholmsbron-Blockhusudden og Räntmästertrappan-Hermansdal.


== Sverige ==

Denne båttypen ble anvendt i Sverige over flere tiår fra begynnelsen på 1800-tallet fram til 1850, da de ble erstattet av mindre dampbåter. Vevsluppene var først og fremst ment for personbefordring mellom ulike områder i byer som Stockholm og Göteborg. Ofte besto besetningen av dalkullor kledt i hjembygdsdrakt og det gjorde at båttypen kalles kullbåt eller kullvevbåt. En dalkulla er en eldre benevning på ugifte kvinner fra Dalarna. Folkedrakten ble ikke brukt som hverdagsantrekk, men som arbeidsantrekk for å lokke til seg betalende ferjepassasjerer.
Lundin og Strindberg skriver at vevsluppene kom til Stockholm i 1843 og at de først og fremst gikk på lengre linjer som til Djurgården, Essingen og Liljeholmen. På første halvdel av 1800-tallet var vegene omkring Stockholm meget dårlige, og det var få broer bygd over de mange vassdragene. I lang tid hadde kvinner med robåter, «roddarmadamer» fraktet personer mot betaling, men etter vevsluppene bemannet med dalkullor kom til Stockholm på 1840-tallet oppsto det konkurranse. Adolf Hellander beskrev hendelsene; "Men det dröjde ej länge, förr än det utbröt öppet krig mellan de båda flottiljerna och deras besättningar, och sjödrabbningarna utkämpades helst i trånga passager såsom t. ex. i Karlbergskanalen. Hela skurar af ovett haglade då från roddbåtens »madammer» öfver vefbåtens rödkindade »kullor», hvilka besvarade karteschelden på sitt lugna och småkvicka sätt, hvilket endast ökade harmen hos de förra. Att vara med och åhöra sådana »meningsskiften», var sannerligen icke angenämt, isynnerhet icke för damerna, hvilka sökte gömma sina rodnande ansikten bakom parasollen. Och icke var det stort lönt för en kavaljer att söka nedtysta furierna, ty då fick han strax »sin varma mat» serverad."
I Göteborg var regulær trafikk i gang med vevslupper med dalkullor som besetning på linjen fra Stora Bommen til Nya Varvet i vest. Denne trafikken pågikk fra 1843 fram til 1858 da den raskere dampbåten «Oberon» overtok. Marinemaleren C.F. Sörensen malte et maleri i 1852 hvor en av disse vevsluppene er synlig for ettertiden. Vevsluppene er også sagt å ha sett benyttelse i Karlskrona, Söderhamn, Uppsala og Linköping.
Vevbåten, som i begynnelsen var relativt små båter, hadde blitt større som ferjebåter utover 1840-tallet, hvor de viste seg mer kapable og raskere enn robåtene, spesielt på lengre linjer. Men de ble senere utover 1850-tallet utkonkurrert av propelldrevne dampbåter som gradvis, men sikkert overtok ferjesambandet omkring Stockholm, mens robåtene kunne overleve litt lengre. Den siste vevsluppen ble tatt ut av trafikk høsten 1861.


=== Replikaen «Vevkulla» i år 2000 ===
I år 2000 ble en replika av «kullvevbåten Gamla Stan» bygget, etter tegninger fra arkivet på Stockholms stadsmuseum. Besetningen besto av fire vevkullor samt en styrkulla og båten tok tolv passasjerer. Lengde: 7,05 meter; bredde: 3.10 meter. Kulturforeningen Vevkullorna i Stockholm bedrev virksomhet fram til 2006, deretter ble båten donert til Leksands kommune. Foreningen ble lagt ned i 2010, men sluppen er senest i 2017 i kommunens varetekt.


== Finland ==
To kjente hjulbåter med veivstake, «Käviä» og «Juoxia» hadde eksistert i Helsingfors ved året 1845. De var hyrebåter.


== Norge ==
En liknende hjulbåt er kjent i Norge, «Sara» som var kjøpt av forretningsmannen og friluftsentusiasten Thomas Heftye for fornøyelsesbåttur på innsjøen Nøklevann, hvor han hadde åpnet et feriested i 1856, under navnet Sarabråten som var et utfartssted i sin tid. Da Aker kommune kjøpte Sarabråten av familien Heftye samtidig som innsjøen ble regulert til drikkevann i 1911, ble Thomas Heftyes sønn så sint at han senket båten der ute på Nøklevann.«Sara» hadde en fast besetning på to mann som sveivet skovlhjulene på båten, som kunne frakte opptil 20 personer. Angivelig var den opptil 7 meter lang.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Stefan Back, Jimmy Bergman; I lokaltrafikens gryning Stockholmia Förlag 2005 ISBN 91-7031-153-6
Christer Jansson; Postjakter, vevslupar och luftseglare GML Förlag 2016 ISBN 978-91-88173-25-6


== Eksterne lenker ==
OM BÅTEN VEVKULLA