François-Joseph Gossec

François-Joseph Gossec (1734–1829) var en vallonsk-fransk komponist og orkesterleder.


== Liv og virke ==
Bondesønnen Gossec ble i seksårsalder korgutt ved stiftskirka i Walcourt, senere ved St. Aldegonde i Maubeuge. Han ble deretter medlem av kapellet i Maubeuges Peterskirke og fikk den første undervisningen i fiolin, klaver, harmonilære og komposisjon av lederen, Jean Vanderbelen. Fra 1741 til 1751 var Gossec korgutt ved Vårfruekatedralen i Antwerpen og fikk ytterligere musikkundervisning av domkapellmester André-Joseph Blavier. 
I 1751 reiste Gossec til Paris med et anbefalelsesbrev stilet til Jean-Philippe Rameau, som på det tidspunktet ledet privatorkesteret til Alexandre Le Riche de La Pouplinière, og i 1754 ble Gossec medlem av orkesteret som Rameau fortsatt ledet. Gjennom Rameaus' etterfølger, Johann Stamitz, ble Gossec fortrolig med Mannheimerskolens musikalske nyvinninger: homofone orkestersymfonier, virkningsfulle dynamikkeffekter, og dessuten med instrumenter som var verdifulle i sammenhengen, klarinetter, bassetthorn og andre blåseinstrumenter. Fra 1762 ledet Gossec flere anerkjente franske orkestre.
Gossec skrev kammermusikk og symfonier, hvorav de seks første ble publisert i 1756 som opus 3. Det store 90 minutters verket Requiem – Grand Messe des Morts med uroppføring mai 1760 i Eglise Jacobine i Paris, gjorde Gossec berømt over natta. Et Te Deum fra 1779, skrevet i anledning Marie Antoinettea svangerskap, er en annen kompositorisk milepæl. Gossec hadde mindre hell med sceneverkene, delvis på grunn av dårlige libretti. I samtiden dominerte André Grétry og Christoph Willibald Gluck operascenene.
Til tross for at Gossec hadde adelige tjenesteherrer, var han en ivrig tilhenger av ideene som ledet til den franske revolusjon. Han skrev et Te Deum for mannskor og blåseorkester til føderasjonsseremonien på Champ de Mars 14. juli 1790 og en rekke andre representasjonsverk for festlighetene i revolusjonstiden. Marche lugubre fra september 1790, skrevet til Mirabeaus død, var nærmest et standardverk for revolusjonseremoniene.
Da Conservatoire de Paris ble grunnlagt i 1795, fikk Gossec, Jean-François Lesueur, Étienne-Nicolas Méhul, Luigi Cherubini og Grétry i fellesskap overoppsynet med institusjonen.


== Verkoversikt ==


== Referanser ==


== Litteratur ==
Fernand Tonnard: François-Joseph Gossec, musicien hennuyer de la révolution française. Vanderlinden, Brüssel 1938.
Jacques-Gabriel Prod'homme: François-Joseph Gossec (1734–1829). La vie, les œuvre, l'homme et l'artiste. La Colombe, Paris 1949 (Collection Euterpe 8).
Roland Mortier (Hrsg.): Fêtes et musiques révolutionnaires. Grétry et Gossec. Éditions de l'Université de Bruxelles, Brüssel 1990, ISBN 2-8004-0994-0 (Études sur le XVIIIe siècle 17).
Claude Role: François-Joseph Gossec (1734–1829). Un musicien à Paris, de l'Ancien Régime à Charles X. L' Harmattan, Paris u. a. 2000, ISBN 2-7384-9678-4.


== Eksterne lenker ==
(en) François Joseph Gossec – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) François-Joseph Gossec på Internet Movie Database 
(sv) François-Joseph Gossec i Svensk Filmdatabas 
(en) François-Joseph Gossec på Discogs 
(en) François-Joseph Gossec på MusicBrainz 
(en) François-Joseph Gossec på Spotify 
(en) François-Joseph Gossec på AllMusic 
Gossec et la musique française à la fin du XVIIIe siècle, Frédéric Hellouin (1903)