Manfred von Killinger

Manfred Freiherr von Killinger (født 14. juli 1886 på godset Lindigt i nærheten av Nossen i Sachsen, selvmord 2. september 1944 i București i Romania) var en tysk nazist, diplomat og SA-general.
Han begikk selvmord for å unngå å bli tatt til fange av Den røde arme.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Manfred von Killinger kom fra en schwäbisk-fränkiske adelsfamilie fra  ridderkantonet Kraichgau. Han gikk på Fürstenschule St. Afra, så på kadettanstalt i Dresden og gymnasiet i Freiberg.


=== Militær ===
I 1904 begynte han i den keiserlige tyske marine som sjøkadett. Han deltok i første verdenskrig som kommandør for stortorpedobåtene V-3 og V-5, og blant annet med i Skagerrakslaget i år 1916.
Etter krigen  og novemberrevolusjonen ble han med i frikorpset Marinebrigade Ehrhardt og kjempet imot den bayerske rådsrepublikks røde garde; som sjef for Sturmkompanie Killinger gikk han frem med stor brutalitet. I 1920 deltok han i Kappkuppet og ble samme år medlem i den ultranasjonalistiske paramilitære styrke Organisation Consul. Året etter tok han aktivt del i mordet på Matthias Erzberger. Erzberger ble av Organisation Consul betraktet som landsforræder, ettersom han i 1918 hadde undertegnet den for Tysklands vedkommende fornedrende våpenstillstanden i Compiègneskogen.Han meldte seg inn i NSDAP i 1927.


=== Det tredje rike ===
I 1934 ble han rammet av De lange knivers natt, men ble delvis tatt i nåde året etter.
I 1936 ble han utnevnt til tysk generalkonsul i San Francisco. Men han gjorde seg upopulær i USA og ble erstattet av Fritz Wiedemann. I 1939 ble han sendemann i Slovakia og fikk i oppdrag å etablere et nazistisk byråkrati og sondere forholdene for deportasjon av landets jødiske befolkning. I dette øyemed samarbeidet han med presidenten Jozef Tiso og statsministeren Vojtech Tuka.
Fra 1941 til 1944 var han tysk sendemann i București og samarbeidet med Ion Antonescu i massemordet på rumenske jøder.
Da Den røde armé kom stadig nærmere București, begikk Killinger selvmord for å unngå å bli tatt til fange. Adolf Hitler gav hans enke en donasjon på 250.000 Reichsmark. Carl August Clodius hadde da allerede i mai 1944 i praksis overtatt Killingers funksjon i București.


== Litteratur ==
The Work of Memory: New Directions in the Study of German Society and Culture (engelsk). Urbana, Illinois: University of Illinois Press. 2002. ISBN 0-252-02717-5. 
Das Personenlexikon zum Dritten Reich (tysk). Frankfurt am Main: Fischer Taschenbuch Verlag. 2007. ISBN 978-3-596-16048-8. 
Wolfgang Benz; Brigitte Mihok (Hrsg.): Holocaust an der Peripherie. Judenpolitik und Judenmord in Rumänien und Transnistrien 1940–1944. Berlin 2009, ISBN 978-3-940938-34-3,
Christopher R. Browning: Killinger, Manfred von. I: Israel Gutman (Hg.): Encyclopedia of the Holocaust, Bd. 2, Macmillan, New York 1990, S. 803 f.
Stephan Dehn: Hellmuth von Mücke (1881-1957) und Manfred von Killinger (1886-1944) – zwei adlige Spitzenpolitiker der sächsischen NSDAP. In: Sächsische Heimatblätter 61(2015)1, S. 6-14
Maria Keipert (red.): Biographisches Handbuch des deutschen Auswärtigen Dienstes 1871–1945. Herausgegeben vom Auswärtigen Amt, Historischer Dienst. Band 2: Gerhard Keiper, Martin Kröger: G–K. Schöningh, Paderborn u. a. 2005, ISBN 3-506-71841-X, S. 532
Igor-Philip Matić: Killinger, Manfred Frh. von i: Hermann Weiß Hg.: Biographisches Lexikon zum Dritten Reich. Überarb. Neuausg. Fischer TB, Frankfurt 2002, S. 263f. ISBN 3-596-13086-7.
Andreas Wagner: Mutschmann gegen von Killinger. Konfliktlinien zwischen Gauleiter und SA-Führer während des Aufstiegs der NSDAP und der „Machtergreifung“ im Freistaat Sachsen. Sax, Beucha 2001, ISBN 3-934544-09-6.


== Referanser ==