jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Ibsenstatuetten

Ibsenstatuetten (engelsk: The Ibsen Centennial Commemoration Award) ble utdelt av den norske regjering under Ibsenåret i 2006 til minne om 100 år siden dikteren Henrik Ibsens død. Utmerkelsen ble utdelt til 14 skuespillere og tre statsoverhoder/politikere.


== Mottakere ==


=== Statsoverhoder/politikere ===
Sonja av Norge, Ibsenstatuettens høye beskytter
Suzanne Mubarak, førstedame i Egypt, beskytter av den internasjonale Ibsen gallaforestilling i Egypt. Utmerkelsen ble overrakt av dronning Sonja.
Jonas Gahr Støre, utenriksminister i Norge, for departementets engasjement i Ibsenåret. Prisen ble overrakt av Lars Roar Langslet.


=== Skuespillere ===
Cate Blanchett, som spilte tittelrollen i Hedda Gabler i Sydney Theatre Companys gjesteforestilling ved Brooklyn Academy of Music. Prisen ble overrakt av likestillingsminister Karita Bekkemellem.
Liv Ullmann
Vanessa Redgrave
Annette Bening
Bibi Andersson
Isabelle Huppert
Glenda Jackson
Saoli Mitra
Ghita Nørby
Natalja M. Tenjakova
Angela Winkler
Franca Nuti
Wenche Foss
Lise Fjeldstad


== Se også ==
Ibsenprisen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Utenriksdepartementets side om Ibsenstatuetten
Great Ocean Road

Great Ocean Road er en 243 kilometer lang turistvei langs kysten mellom Torquay og Allansford i Victoria, Australia, i området sørvest for Melbourne. Veien går forbi kjente naturlige severdigheter som Loch Ard Gorge, The Grotto, London Arch (tidligere London Bridge) og De tolv apostler i Port Campbell nasjonalpark, i tillegg til steder som Anglesea, Aireys Inlet, Lorne, Wye River, Kennett River, Apollo Bay, Lavers Hill, Port Campbell og Peterborough.


== Historie ==
Great Ocean Road ble bygget av hjemvendte soldater fra første verdenskrig (ANZAC) for å hedre falne medsoldater. I 1917 ble selskapet Great Ocean Road Trust Pty Ltd stiftet for å organisere byggingen og drifte veien, mens den hovedsakelig skulle finaniseres ved hjelp av bompenger helt til utgiftene var nedbetalt. Etter dette skulle veien gis vederlagsfritt over til delstaten. Byggingen av veien startet i 1919, og den første delstrekningen åpnet i 1922. Hele veien var ferdig i 1932, og allerede i 1936 var den ferdig nedbetalt.7. april 2011 ble veien og tilhørende naturområder innskrevet på Australian National Heritage List.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Great Ocean Road – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Great Ocean Road – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
National Heritage Places - Great Ocean Road and Scenic Environs
Giovanni da Udine

Giovanni da Udine (født 15. oktober 1487 i Udine, død 1564 i Roma) var en italiensk kunstner.
Giovanni da Udine var disippel under Rafael, og skapte i dennes fotspor arbeider i Roma, hvoriblant særlig kan nevnes dekorasjonsmalerier i Villa Farnesina og Villa Madama. Sammen med sin læremester Rafael og med Luca Penni var han den som introduserte groteskornamentikken i kunsten.


== Referanser ==


== Kilder ==
Jever och Kalmar. Ett östfriesiskt motstycke till gyllene salens tak i Kalmar slott med en exkurs om den nederländska dekorationsstilens utveckling, August Hahr, 1919


== Eksterne lenker ==
(en) Giovanni da Udine – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Marcus Knuth

Johan Henrik Marcus greve Knuth (født 2. april 1976 i København) er en dansk offiser, økonom, diplomat og politiker for Det Konservative Folkeparti, tidligere Venstre. Han har vært valgt til Folketinget fra Sjællands storkrets siden 2015.
Han vokste opp på Knuthenborg herregård på Lolland som sønn av lensgreve Adam Wilhelm Knuth og forfatter Helle Stangerup. Etter Københavns Internationale Skole tok han offisersutdannelse i Hæren og økonomisk utdannelse ved University of Virginia. Han er MBA-kandidat fra IESE og MPA-kandidat fra Harvard University.Mellom 2002 og 2008 arbeidet han for finanshusene Lehman Brothers og Cantor Fitzgerald i London og New York, hvoretter han tjenestegjorde i ISAF-styrken i Helmandprovinsen i Afghanistan i ett år. Deretter var han sjef for EUs ambassadesamarbeid (IPCB/EUPOL) i Kabul og seniorrådgiver i Udenrigsministeriet for Danmarks innsats i Syria.I 2015 ble han valgt til Folketinget fra Sjællands storkrets med 7 351 personstemmer, etter å ha blitt nominert fra Vordingborg krets. Han har vært Venstres innvandrings- og integreringspolitiske talsmann. I november 2019 meldte han overgang fra Venstre til Det Konservative Folkeparti.


== Bibliografi ==
Knuth, Marcus (2014). Soldat og diplomat – mine 3 år i Afghanistan (dansk). København: Gyldendal. ISBN 978-87-02-16094-9. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(da) Marcus Knuth hos Folketinget
Grigorij Maksimovitsj Bongard-Levin

Grigorij Maksimovitsj Bongard-Levin (russisk: Григорий Максимович Бонгард-Левин, født 1933, død 2008) var en russisk historiker som spesialiserte seg på det gamle India og Sentral-Asias historie. Han var et medlem av det russiske vitenskapsakademi og ble tildelt Sovjetunionens statlige pris i 1988- I 2006 ble han tildelt den indiske prisen Padma Bhushan for sitt bidrag innenfor det gamle Indias historie.


== Referanser ==
Fakkelen til Oslo

Fakkelen til Oslo – vinterlekenes by (engelsk: The Torch to Oslo – the Winter Olympic City) er en norsk  dokumentarfilm fra 1952 i regi av Sigval Maartmann-Moe. Den ble produsert av Norsk Film A/S etter et manus av Eiliv Odde Hauge.Filmen ble laget i anledning av at Vinter-OL 1952 ble arrangert i Oslo. Den innledes med at den olympiske ild blir båret fra Morgedal til Oslo av norske skiløpere. Filmen skildrer også forarbeidet, nedtellingen og deltakerne på nært hold.


== Referanser ==
Vår egen tid

Vår egen tid er en norsk dokumentarfilm fra 1959, i regi av Sigval Maartmann-Moe etter et manus av ham selv og Colbjørn Helander. Kommentarene blir lest av Jan Frydenlund og Rolf Kirkvaag. Historisk konsulent var Sverre Steen.Filmen skildrer perioden fra 1905, da kong Haakon VII kom til Norge, til oppskytingen av den første romraketten på 1950-tallet. Den består av både norsk og utenlandsk arkivmateriale. Seerne får møte personer som Fridtjof Nansen, Christian Michelsen, Winston Churchill, Lloyd George, Franklin D. Roosevelt, Christian Krohg, Bjørnstjerne Bjørnson og mange flere.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Vår egen tid på Internet Movie Database 
(no) Vår egen tid hos Filmfront
P&O Cruises

P&O Cruises er et britisk cruiserederi og datterselskap med hovedkontor ved Carnival House i Southampton i England, som eies av det amerikanske cruiseselskapet Carnival Corporation & plc og som opereres under cruisemerket Carnival UK. Cruiserederiet ble stiftet i 1977 og var opprinnelig datterselskap under Peninsular and Oriental Steam Navigation Company (P&O), som er det eldste cruiseselskapet i verden som opererte den første passasjertrafikken med seilinger fra Storbritannia til Den iberiske halvøy i 1837, senere til Athen, Gibraltar og Malta i 1844.Cruiserederiet er søsterselskapet til P&O Cruises Australia som ble stiftet i 2000. I løpet av dette året ble P&O Cruises fisjonert ut av P&O-gruppen og videreført som et datterselskap under P&O Princess Cruises, som senere fusjonerte seg med Carnival Corporation i 2003 for å danne Carnival Corporation & plc – verdens største cruiseselskap. 
Cruiseseilinger med P&O Cruises starter fra hjemmehavnen i Southampton, og seiler til destinasjoner i de norske fjordene, Skandinavia, Østersjøen, Middelhavet, Karibia, Kanariøyene, Spania, Portugal, USA og Canada, samt til destinasjoner med korte opphold i havn.P&O Cruises opererer for tiden seks havgående cruiseskip med en samlet passasjerkapasitet på 18 993 passasjerer og en samlet bruttotonnasje på 719 385 BT. Det nyeste skipet i flåten er cruiseskipet MS «Iona», som ble levert til cruiserederiet i oktober 2020. I desember 2022 er det ventet at P&O Cruises vil få levert sitt nyeste skip – MS «Arvia» – som vil bli søsterskip til «Iona».


== Flåte ==
Pr. 9. oktober 2020 opererer P&O Cruises en moderne flåte som består av 6 skip:


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) P&O Cruises – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) P&O Cruises: Cruise Holidays 2022, 2023 & 2024
(en) 2022 and 2023 Family -friendly Cruise Ships | P&O Cruises
John A. Rolle

John A. Rolle er en bahamansk økonom, som siden januar 2016 har vært sentralbanksjef i Bahamas' sentralbank.


== Utdanning og yrkeskarriere ==
Rolle er utdannet innen samfunnsøkonomi ved American University i Washington og Carleton University i Ottawa, der han har graduate degrees. Han er også undergraduate (tilsvarende bachelor) ved University of Western Ontario i Canada og The College of The Bahamas. Han har rett til å bruke tittelen Chartered Financial Analyst. 
Han startet sin yrkeskarriere i Bahamas' sentralbank i 1990. Han jobbet der fram til 2012, og jobbet særlig i forskningsavdelingen. Fra 2009 til 2012 jobbet han også i styret i IMF, som seniorrådgiver for direktøren for Canada, Irland og Karibia. I 2012 begynte han å jobbe i finansdepartementet på Bahamas, som finanssekretær (financial secretary). Der ledet han regjeringens reform av finanspolitikken, som bl.a. innebar implementeringen av merverdiavgift og styrking av landets skattesystem. 
Ved siden av disse stillingene har han også forelest ved The College of The Bahamas i flere år, og også ved American University i 2008. 
Wendy Craigg avsluttet sin over 10 år lange karriere som sentralbanksjef 31. desember 2015, og Rolle overtok som sentralbanksjef i januar 2016.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Presentasjon hos sentralbanken Arkivert 7. september 2017 hos Wayback Machine.
Jean Ciza

Jean Gaspard Ciza er en burundisk økonom, som siden 2012 har vært sentralbanksjef i Burundis sentralbank.Han ble utnevnt som sentralbanksjef i august 2012, og overtok da etter Gaspard Sindayigaya. Ciza kom da fra stillingen som direktør i Banque Commerciale du Burundi (BANCOBU).


== Referanser ==
Erobringen av Vigo

Erobringen av Vigo skjedde i 1719 under Kvadrupelalliansekrigen da et britisk tokt gikk i land på kysten av Spania og erobret Vigo. De okkuperte byen i ti dager før de trakk seg tilbake. Toktet ble kommandert av Lord Cobham med marinestyrker kommandert av viseadmiral James Mighels
Styrkene gikk lenger inn i landet så langt som til Pontevedra. Toktet ble utført som en hevnaksjon for den spanske innblandingen  i Jakobittopprøret, hvor spanske soldater hadde gått i land i Skottland og ble slått i slaget ved Glen Shiel. Toktet var også ment for å demonstrere for spanjolene at de allierte styrkene lett kunne slå til langs den sårbare kystlinjen deres, og ble koordinert med et fransk angrep øst i Spania, i håp om at dette ville tvinge Spania til forhandlingsbordet. Spanjolene forsto hvor sårbare de var og de allierte kunne åpne en ny front, borte fra den franske grensen.


== Kilder ==
Rodger, N.A.M. The Control of the Ocean: A Naval History of Britain, 1649-1815. Penguin Books, 2006.
Simms, Brendan. Three Victories and a Defeat: V'The Rise and Fall of the First British Empire. Penguin Books, 2008.
Fernández Duro, Cesáreo. Armada española desde la unión de los reinos de Castilla y de León, tomo VI. Sucesores de Rivadeneyra, 1902.


== Referanser ==
Den anglo-spanske krigen (1727–29)

Den anglo-spanske krigen 1727–1729 var en begrenset krig som fant sted mellom Storbritannia og Spania sent i 1720-årene, da britene mislykkes i en blokade av Porto Bello og spanjolene mislykkes å erobre Gibraltar. Krigen endte med en status quo ante bellum etter freden i Sevilla.


== Bakgrunn ==
Under den spanske arvefølgekrigen tapte Spania Gibraltar ti en engelsk-nederlandsk flåte og da krigen var over i 1714, ble Spania tvunget til å akspetere tapet av Gibraitar i freden i Utrecht. Tross i dette hadde Spania langvarige planer om å ta tilbake både Gibraltar og øya Menorca fra britene.
Etter Wien-traktaten i 1725 fikk Spania støtte fra Østerrike og mente at tiden var inne på å prøve og ta tilbake Gibraltar. Som en reaksjon uundertegnet britene Hannover-traktaten med Frankrike og Preussen.
Noen historikere mener at krigen begynte i 1726, fordi speningen mellom Storbritannia og Spania alt var særdeles spent på den tiden. En britisk flåte ble sendt til Spans'k Vestindia for å forstyrre den spanske skipstransporten, uten å faktisk starte en krig.


== Handlinger ==


=== Porto Bello ===
Storbritannia hadde prøvd å bruke sjømakten sin tidlig i striden ved å blokkere Porto Bello i Panama, men forsøket viste seg å bli katastrofalt. 4 000 mann mistet livet av sykdom. Hoveddformålet med blokaden var å hindre spanske galeier å seile til Spania, men blokaden mislykkes og britene trakk seg tilbake.


=== Beleiringen av Gibraltar ===
Den 11. februar 1727 startet Spania, ledet av Marquis de la leste Torres og sjefsingeniør i det spanske kongelige ingeniørkorpset markien av Verboom, beleiringaen av byen (Den trettende beleiringen av Gibraltar). Forskjellige kilder oppgir de spanske styrkene til mellom 12 000 og 25 000 mann, mens de britiske forsvarane var 1 500 i starten av beleiringen og opp til rundt 5 000 mann etter hvert, ført inn til sjøs av en flåte kommandert av Charles Wager.
Etter en fire måneder lang beleiring, med flere mislykkede og dyrekjøpte forsøk, ga spanjolene opp og trakk seg tilbake 12. juni. Spania  hadde mistet over 1400 mann, mens britene hadde tapt rundt 300 mann.
Spanjolene hadde ventet materiell hjelp fra østerrikerne, slik det var lovet i Wien-traktaten, men dette kom for sent frem. Østerrikerne ble utmanøvrert av britiske diplomater, som hadde inngått en avtale med de i hemmelighet, for å hindre at de blandet seg inn i krigen.


== Fred ==
Det fant ikke sted flere handlinger, og det ble erklært våpenhvile i februar 1728, og en forberedende avtale kom i stand i mars med El Pardo-konvensjonen og kongressen i Soissons. Den endelige fredsavtalen, som bekreftet status quo, ble underskrevet i 1729 med freden i Sevilla. Mange av de utestående sakene mellom de to statene var uløste, og et tiår senere brøt krigen om ørene til Jenkins ut mellom dem. Storbritannia kom ut av konflikten med en særdeles sterk allianse med Østerrike, som varte frem til 1756.


== Eksterne lenker ==
Dagboka til en soldat i garnisonen i Gibraltar under omleiringa i 1727
ASEDIO DE GIBRALTAR (1727)
La guerra de 1726-1727. Leene campetña dere leste Indias
Targa Florio

Targa Florio (1906–77) var et billøp på Sicilia for sportsbiler. Navnet betyr «Florios plakett» og ble etablert av rikmannen og bilentusiasten Vincenzo Florio (1883–1959) som også hadde satt i gang Coppa Florio fra Brescia i 1900. Løpet gikk langs flere ruter, ofte på smale fjellveier og var på 1920-tallet blitt et av Europas mest kjente, også med norsk deltakelse, 
Fra 1953 til 1973 var det en del av Sportsbil-VM. Det siste løpet i 1977 ble avbrutt av politiet etter at to tilskuere ble drept.
Det har siden blitt tatt opp igjen med samme navn, også med norske deltakere, og feiret i 2016 de første 100 løp.


== Historie ==
Targa Florio er en av verdens eldste bilkonkurranser. Det første løpet i 1906 ble kjørt over 446 km på smale fjellveier. Vinneren, Alessandro Cagno holdt en gjennomsnittlig hastighet på 50 km/t.
På midten av 1920-tallet var Targa Florio en av Europas viktigste konkurranser, da verken sportsbilkonkurranser som 24-timersløpet på Le Mans og Mille Miglia eller Grand prix racing var blitt etablert.
Fra sportsbil-VM 1955 var Targa Florio en delkonkurranse i sportsbil-VM. En rekke ulike banestrekninger er blitt kjørt gjennom årene. Det begynte med en strekning på 148 km per runde, men den siste tiden har rundene blitt kortet ned til 72 km. Vanligvis kjøres 10 runder i konkurransen. Start og mål er i byen Cerda. Bilene slippes avsted en og en, med to minutters mellomrom, som i et sportsbilrally.
Rundt Sportsbil-VM i 1970 hadde farten og dermed ulykkesrisikoen blitt drevet opp, der bilene ruset fram gjennom trange gater i fjellbyer og etter sportsbil-VM i 1973 ble konkurransen strøket av VM-kalenderen av hensyn til sikkerheten. Targa Florio fortsatte som en nasjonal konkurranse, men etter en spektakulær dødsulykke i 1977 ble  konkurransen med raske sportsbiler avlyst. Konkurransen lever idag videre som et rally.


== Vinnere ==
)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
http://www.targaflorio-1906-1977.it/, entusiastside
http://www.targa-florio.it/, offisiell side
Den russisk-persiske krigen (1722–1723)

Den russiske-persiske krigen 1722-1723, av russiske historikere kalt Det persiske felttoget til Peter den store,  var en krig mellom Russland og Persia (Iran), utløst av at tsaren ønsket å utvide makten til Russland i regionene rundt Det kaspiske hav og Sør-Kaukasus for å hindre at rivalene deres, Det osmanske riket fikk kontroll over regionene nå når Safavidene ble gradvis svekket. 
Før felttoget sikret Peter I av Russland en allianse med den georgiske kongen Vakhtang VI av Kartli og med katolikosen av Armenia Asdvadzadur. Disse kristne herskerne søkte støtte hos russerne i konfliktene deres med Persia og det ekspansjonistiske Osmanske riket.
I juli 1722 gikk om lag 22 000 russere og kosakker ombord i den nybygde kaspiske flotiljen ledet av admiral Fjodor Apraksin fra Astrakhan. De ble senere møtt av omtrent 22 000 kavalerister og kosakker som marsjerte over land fra Volgograd.  Den 23. august 1722 erobret den russiske arméen Derbent sør i Dagestan. Men denne høsten tvang stormer i Kaspihavet Peter den store til å vende tilbake til Astrakhan og etterlot russiske garnisoner i Derbent og Svjatoj Krest. I september 1722 slo Vakhtang VI leir ved Ganja med en samlet georgisk-armensk armé på 40 000 mann for å slutte seg til det russiske felttoget. Etter å ha fått meldinger om at Peter I hadde dratt nordover for vinteren, vendte de tilbake til Tbilisi i november. 
I desember 1722 erobret den russiske arméen og marinen, under generalmajor Mikhail Matjusjkin, Rasht og i juli 1723 Baku. Suksessen til russerne og den tyrkiske invasjonen av de persiske områdene i Sør-Kaukasus våren 1723, tvang Tahmasp II til å undertegne en fredsavtale i St. Petersburg, hvor han overga Derbent, Baku, og de persiske provinsene Sjirvan, Gilan, Mazandaran og Astrabad til russerne den 12. september 1723. 
I 1735, like før den russisk-tyrkiske krigen, ga tsarinne Anna Ioannovna alle de annekterte områdene tilbake til Persia som et vilkår for å opprette en allianse med perserne mot Det osmanske riket.


== Kilder ==
Great Soviet Encyclopedia (russisk)
The Armenian Rebellion of the 1720s and the Threat of Genocidal Reprisal
Huiguan

Huìguān (kinesisk: 慧觀, med etternavnet 崔 (Cuī), født i Qinghe 淸河 i Shandong) var en kinesisk munk som levde i det 4. - 5. århundre under det nordlige og sørlige Liang.
I 401 ble han elev av Kumārajīva og dro deretter sørover sammen med Buddhabhadra for å studere sammen med Huiyan.
Han ble senere kjent for sine argumenter mot Daoshengs teorier om plutselig opplysning. Han var også en av de tidlige tilhengere av læren om taksonomi doktrinær (教判), hvor Buddhas lære ble delt inn i de fem tidsperioder (五時).
Hans bøker omfatter Fahua zongyao xu (法華宗要序), Xiuxingdi bujing guanxu (修行地不淨觀序), Shengmanjing xu (勝鬘經序), Bianzong lun (辯宗論) og Dunwu jianwu yi (頓悟漸悟義). Sammen med Huiyuan og Xie Lingyun deltok han i oversettelsen av den sørlige versjonen av Mahāyāna mahāparanirvāna sūtraen.
Han døde omkring midten av det femte århundre i en alder av 71 ved Daochang tempelete (道場寺) i Yangdu (楊都).
Valdemar den unge

Valdemar den unge (født ca. 1209, død 28. november 1231) var dansk medkonge i årene 1215–1231.
Han var eneste barn av Valdemar Seier og dronning Dagmars ekteskap, og allerede seks år gammel tok faren ham som medkonge. I 1218 ble han også kronet i Slesvig.Under en jakt på Lyø i det Sydfynske Øhav, ble Valdemar og faren tatt til fange av grev Henrik av Schwerin (ca. 1155–1228). 3 år senere slapp de begge ut igjen. 
I 1229 giftet Valdemar seg med den portugisiske kongedatter Eleonore, en brordatter til Valdemar Seiers annen kone Berengária. Eleonore døde i barselseng i allerede i 1231, deres barn ble kun et halvt år gammelt. Selv døde Valdemar av et vådeskudd under en jakt på Refsnæs i 1231. Forfatter, filolog og prest Laurids Olufsen Kock (ca. 1634–1691) skrev visen «Jagten paa Refsnæs» til minne om hendelsen.Paret er begravet i St. Bendts kirke i Ringsted på Sjælland.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Valdemar III den unge, gravsted.dk. Besøkt 2. mai2016
Provinskongress

Provinskongress var navnet gitt flere av de utenomrettslige forsamlinger etablert i enkelte av De tretten kolonier, tidlig i den amerikanske revolusjon.


== Provinskongresser i USA ==
Georgia provinskongress
Massachusetts provinskongress
New Hampshire provinskongress
New Jersey provinskongress
New York provinskongress, ved White Plains.
North Carolina provinskongress
Pennsylvania provinskongress
South Carolina provinskongress


== Se også ==
Annapolis Convention (1774–1776) i Maryland
Den kontinentale kongress
Virginia Conventions


== Referanser ==
Grant Stein

Grant J. R. Stein er en caymansk økonom og jurist, som siden juli 2015 har vært sentralbanksjef i Caymanøyenes sentralbank (CIMA).


== Utdanning og yrkeskarriere ==
Stein er utdannet innen økonomi (B.Com.) og jus (LL.B.) ved Edinburgh University i perioden 1971 til 1976. 
Han drev privat advokatpraksis i firmaet Shepherd & Wedderburn i Skottland, før han i 1980 flyttet til Caymanøyene i 1980 og begynte i firmaet Walkers. Der ble han partner i 1984 og senior partner i 1999. Han ble senere også styreformann, en stilling han hadde fram til juni 2012 da han sluttet i Walkers. Han var med og etablerte International Financial Centres Forum, der han var styreformann fra 2012 til 2014. 
Den 21. juli 2015 ble han utnevnt til sentralbanksjef, og overtok da etter George McCarthy. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Presentasjon hos sentralbanken
Eli Anne Dvergsdal

Eli Anne Dvergsdal (født 19. november 1991 i Skei i Jølster) er en norsk friidrettsutøver, motbakkeløper og fotballspiller. Dvergsdal løper for det internasjonale Team Salomon, og har representert Gneist Friidrett, IL Gular og Varegg Fleridrett som løper og IL Sandviken, Åsane Fotball Damer og Kaupanger IL som fotballspiller. I 2019 vant hun det prestisjetunge fjellmaratonet Zegama Aizkorri i Baskerland, Spania.


== Medaljer i norske mesterskap ==


== Se også ==
NM i motbakkeløp


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Eli Anne Dvergsdal – Soccerdonna 
(en) Eli Anne Dvergsdal – World Athletics 
(en) Eli Anne Dvergsdal – TheSports.org 
(en) Eli Anne Dvergsdal – International Trail-Running Association 
(en) Eli Anne Dvergsdal – ARRS
Dimitar Radev

Dimitar Radev (født 12. juli 1956 i Plovdiv) er en bulgarsk økonom, som siden juli 2015 har vært sentralbanksjef i Bulgarias nasjonalbank (BNB).


== Utdanning og yrkeskarriere ==
Radev har en mastergrad i samfunnsøkonomi fra University of National and World Economy i Sofia, og har et fellowship ved Georgetown University i Washington. 
Fra 1980 til 1992 hadde han ulike stillinger innen politikken, bl.a. avdelingsleder i finansdepartementet, kabinettet (Council of Ministers) og finans- og planleggingsdepartementet. Fra 1992 til 2001 var han visefinansminister i seks bulgarske regjeringer på rad. Deretter var han assistent for administrerende direktør i Det internasjonale pengefondet (IMF) i to år, fram til 2003, før han jobbet videre i IMF, som rådgiver innen offentlig finans. I 2006 ble han seniorøkonom i IMF, i avdelingen for finanspolitikk (Fiscal Affairs Department). 
Den 15. juli 2015 ble han utnevnt til Bulgarias sentralbanksjef, og han overtok da etter Ivan Iskrov, som hadde sittet siden 2003. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Presentasjon hos sentralbanken