jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Pitsunda

Pitsunda (abkhasisk: Пиҵунда; russisk: Пицунда; georgisk: ბიჭვინთა, Bitjvinta) er en kurby i distriktet Gagra i utbryterrepublikken Abkhasia i nordvestre Georgia. Småbyen ligger ved Svartehavets kyst, 25 kilometer sør for Gagra. Den hadde 11 000 innbyggere ifølge folketellingen i 1989, men dette tallet har sannsynligvis falt sterkt som følge av krigen på 1990-tallet.
Byen ble grunnlagt av grekerne på 400-tallet f.Kr. som en handelskoloni (Πιτυος; Pityous eller Pitiunt). Utgravninger i området har avdekket rester etter tre 300-tallskirker og et badehus med enestående mosaikkgulv. Av den tidligere havnen i den antikke byen gjenstår nå bare en innsjø inne i byen. Metropolitten av Pitsunda var til stede under kirkemøtet i Nikea i år 325. Sankt Johannes Chrysostomos ble landsforvist til byen og døde rett utenfor dens kyst i 407. På 500-tallet var byen et av de fremste politiske og religiøse senter i kongedømmet Egrisi (Lazica). Byen ble sete for en erkebiskop i 541. 
Byen ble på 700-tallet del av kongedømmet Abkhasia, og på 900-tallet av Georgia. På slutten av 900-tallet bygde kong Bagrat III en anseelig katedral i byen, og i den finnes det i dag spor av murmalinger fra 1200- og 1500-tallene. 
Byen var også sete for det georgisk-ortodokse katolikatet i Abkhasia til sent 1500-tall da området kom under osmansk overhøyhet. Fra 1200- til 1400-tallet fantes det der en genovesisk handelskoloni kalt Pezonda. 
I begynnelsen av 1800-tallet tilfalt byen Russland. Under Krimkrigen stod den 9. november 1853 utenfor dens kyster slaget ved Pitsunda.
Byen er i dag et turistby, gjerne besøkt av russere om sommeren.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Pitsunda – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Rohit Shetty

Rohit Shetty (født 14. mars 1973 i Mumbai i Maharashtra i India) er en indisk regissør og fotograf. Hans arbeid som regissør Golmaal, Golmaal Returns, All The Best: Fun Begins, Golmaal 3, Singham, Bol Bachchan og Chennai Express som har blitt mest kjente filmer i hans karrier. 


== Filmer regissert ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Rohit Shetty – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Rohit Shetty på Internet Movie Database 
(fr) Rohit Shetty på Allociné 
(en) Rohit Shetty på AllMovie 
(en) Rohit Shetty hos The Movie Database
Lefka Ori

Lefka Ori (gresk: Λευκά Όρη, «De hvite fjell») eller Madares (Μαδάρες, fra kretisk gresk μαδαρός i betydningen «uten dekke, skallet, bart for vegetasjon i høyt i fjellene») er en fjellkjede i vestlige Kreta i den regionale enheten Khaniá. Lefka Ori eller De hvite fjellene utgjør en stor del av vestlige Kreta og preger derfor dette området i stor grad. Fjellene består hovedsakelig av kalkstein som strekker seg fra lys grå til blåaktig eller svart farge. Navnet «De hvite fjellene» er avledet fra den varige hvite fargen på fjelltoppene og de hvite bergartene i kalksteinen om somrene.
Den høyeste toppen er Pachnes som er 2 453 meter høy og det er over 30 topper som er over 2 000 meter. Lefka Ori har rundt 50 kløfter, raviner eller trange daler, den mest kjente er Samariaravinen. Andre karakteristiske trekk er et antall platåer som finnes på høyder av 500 til 1 100 meter, slik som Askifou, Impros, Kallikratis, Anopolis og Omalos som alle er omgitt av fjell.
Pachnes (fra gresk πάχνη som betyr «morgendugg», men på kretisk gresk i betydningen «tåke») er den nest høyeste fjelltoppen på Kreta, etter Idafjellet (fra Ίδη som i gresk mytologi var datter av Melisseas, mytisk konge av Kreta), men også kjent som Psilorítis (fra gresk Ψηλός i betydningen «høy», men også fra greske όρος, det vil si «høyt fjell»), og den tiende i Hellas.

Det er kun noen få hovedveier som fører til De hvite fjellene. Fra nord går det veier til Omalos og til adkomsten til Samariaravinen, og veien til Khora Sfakion gjennom Askifouplatået i øst. Det er andre adkomster fra vest fra Sougia og Paleochora som fører til Omalos, foruten også adkomst fra nordøst fra Argyroupoli-Asi Ghonia og fra Plakias-Frangokastello langs sørkysten i øst. Det er også noen få mindre veier som fører oppover til høyere nivå.
Den sentrale og sørlige delen av Lefka Ori ligger på 1 800 meter og minner om et månelandskap. Det er teknisk sett kalt for en høydeørken. Det er unikt for den nordlige halvkule.
Det er fire hytter hvor man kan oppholde seg i Lefka Ori. Volikas ble bygd i 1958 og ligger over landsbyen Kampi Keramion på 1 450 meters høyde. Den kan ta imot opp til 30 personer. Kallergi ble bygget i 1970 og ligger på 1 650 meter og ta imot 45 personer. Den er lokalisert rundt 5 km fra Omalos. Tavris ble bygget i 1992 og er lokalisert i nærheten av Ammoudari, 7,5 km fra Askyfou, på en høyde av 1 200 meter, og kan ta imot opp til 45 personer. Siste, Svourichti, ble bygget i 1994 og er lokalisert rundt sju timer fra Anopolis på en høyde av  1 980 meter og kan ta imot 20 personer.
Lefka Ori har en rik historie som skjulested for opprørere og greske motstandsmenn under kreternes opprør og motstandskamp mot både venetiansk og senere osmansk undertrykkelse, og ikke minst under okkupasjonen av det nasjonalsosialistiske Tyskland under den andre verdenskrig (1941–1945).
I Lefka Ori er det også flere av Hellas' grotter som har en dybde på mer enn 1 km, eksempelvis Gourgouthakas- og Løvegrotten. De er også blant de dypeste grotter i hele verden.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Lefka Ori – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Greek Mountaineering Club of Chania
Medico

Medico (Telemedical Maritime Assistance Services - TMAS) er en maritim tjeneste for formidling av legeråd som alle skipsfartsnasjoner gjennom ILO er pålagt å drifte.Den norske tjenesten heter Radio Medico Norway (RMN) og er en del av den operative virksomheten ved Norsk Senter for Maritim Medisin (NSMM).


== Referanser ==
Vestfinmarken fogderi

Vestfinmarken fogderi eller Altens fogderie var en administrativ enhet (fogderi) i Norge fra 1668 til slutten av 1600-tallet, og fra 1816 til 1853, som i geografisk utbredelse tilsvarer dagens Vest-Finnmark.
Fra etableringen av Vardøhus amt i 1668 var amtet delt i Vestfinmarkens og Østfinmarkens fogderier, men disse ble mot slutten av 1600-tallet slått sammen til Vardøhus fogderi (senere Finmarkens fogderi), slik at hele amtet var kun ét fogderi.
Ved kgl. resolusjon ble Finmarkens fogderi i 1816 atter delt i to, og Vestfinmarkens og Østfinmarkens ble igjen etablert som egne fogderier. Grensen mellom disse gikk ved Sværholthalvøya. Etter delingen fikk fogderiene i Finnmark den særegenhet at de også inkluderte sorenskriverembetet, som i landets øvrige deler var egne embeter.
Denne inndelingen vedvarte til 1853 da begge fogderiene ble splittet opp ytterligere, Vestfinmarkens til Alten og Hammerfest fogderier, Østfinmarkens til Tanen og Varanger fogderier. Karasjok som tidligere lå under Vestfinmarkens ble samtidig overført til Tanen.
Fra 1917 benevnt Alta fogderi.


== Herreder mot slutten av 1800-tallet ==
Alten fogderi:

Kautokeino
Alta
Talvik
LoppaHammerfest fogderi:

Hasvik
Sørøysund (Hammerfest landsogn)
Kvalsund
Måsøy
Kjelvik
KistrandKarasjok ble utskilt fra Kistrand herred i 1873 og innlemmet i Tanen fogderi.
Johannes Sponland

Johannes Sponland (født 27. april 1881 i Hemne, død 5. mai 1962 i Ålesund) var en norsk fotograf. Han etablerte seg i Ålesund etter bybrannen i 1904. Han videreførte arkivet etter fotograf Ekroll Stamsvig (1877-1958). Sponland ble en dyktig, populær og svært produktiv fotograf. Hele 14 ansatte arbeidet i firmaet i en tid da varesortimentet var heller lite. Aktiviteten på fagoppdrag, framkalling og kopiering av amatørfilm var derimot omfattende. I årene 1917–1920 hadde han over 5 000 oppdrag årlig. (Fotografene i dag har knapt 500).
Aalesunds Museum eier Sponlandarkivet. FylkesFOTOarkivet i Møre og Romsdal har digitalisert 45 000 Sponlandbilder som er søkbare på nett under arkivnr. AM-95003.
Sponland var den yngste og ble snart den ledenede av sine samtidige kollegaer Sigvald Moa (1879–1938), Enok O. Simonnæs (1856–1947) og Herman Julius Haagensen (1855–1937)


== Referanser ==


== Litteratur ==
Kjell Skorgevik: Fotografer i Ålesund i glassplatenes tid', 1985,  Aalesunds Museum skrift nr. 15.


== Eksterne lenker ==
FylkesFOTOarkivet
Østfinmarken fogderi

Østfinnmarken fogderi eller Tanens fogderie var et fogderi i Vardøhus amt frem til 1680, da det ble slått sammen med Vestfinnmarken fogderi til Finnmarken fogderi. Vardøhus amt endret navn til Finnmarkens amt i 1787. I 1816 ble Finnmarkens fogderi igjen delt i Østfinnmarken og Vestfinnmarken fogderier. Grensen mellom disse gikk ved Sværholthalvøya. Etter delingen fikk fogderiene i Finnmark den særegenhet at de også inkluderte sorenskriverembetet, som i landets øvrige deler var egne embeter.
Østfinnmarken fogderi tilsvarte i hovedtrekk det nåværende distriktet Øst-Finnmark. I 1853 ble Østfinnmarken fogderi delt opp i Tanen fogderi og Varanger fogderi. Karasjok ble utskilt fra Kistrand herred og overført fra Vestfinnmarken fogderi til Tanen fogderi. Fra Varanger ble til sist også Vardø fogderi utskilt i 1868.
Fra 1917 benevnt Tana fogderi.


== Herreder mot slutten av 1800-tallet ==
Tanen fogderi:

Karasjok
Lebesby
Tana
NessebyVaranger fogderi:

Nord-Varanger (Vadsø landsogn)
Sør-VarangerVardø fogderi:

Båtsfjord (Vardø landsogn).
Philip Barker

Philip Barker eller Phillip Barker er navnet til flere personer:

Philip Barker Webb (1793–1854), engelsk botaniker
Philip A. Barker (1920–2001), britisk arkeolog
M. A. R. Barker (Phillip Barker, 1929–2012), amerikansk professor i urdu og sørøstasiatiske studier
Phil Barker (født 1932), britisk krigsspilldesinger og pioner, medgrunnlegger av Wargames Research Group
Phillip Barker (filmregissør) (født 1955), canadisk filmregissør
Philip A. Barker

Philip Arthur Barker (født 22. august 1920, død 2001) var en engelsk arkeolog som er mest kjent for sitt arbeid med utgravningsmetodikk.
Barker forlot skolen uten noe vitnemål, og tjenestegjorde i Royal Air Force under andre verdenskrig før han startet på lærerstudiene. Han ble interessert i arkeologi og ble senere en akademiker ved University of Birmingham. I mange år var han arkeolog ved Worcester Cathedral.
I løpet av 1970- og 1980-tallet var Philip Barker med på å etablere Rescue, the British Archaeological Trust og Institute of Field Archaeologists samt påtok han seg utgravningsarbeider i Wroxeter og Hen Domen.
Barker skrev en utførlig guide til feltarkeologi, Techniques of Archaeological Excavation i 1977 og den trykkes fortsatt opp.


== Referanser ==


== Kilder ==
Chris Musson and Charles Hill. Philip Barker 1920–2001. Council for British Archaeology, Wales. Online Information for Archaeology in Wales, Newsletter No. 21, Spring 2001. (Via Wayback.)
Philip Barker: An archaeologist inspired by art av Robert Higham.


== Eksterne lenker ==
(en) Verk av eller om Philip A. Barker i bibliotekene i (WorldCatkatalog)
Graeme Barker

Graeme W. W. Barker, FBA (født 23. oktober 1946) er en britisk arkeolog kjent for sitt arbeide innen italiensk bronsealder, Romerrikets okkupasjon av Libya og landskapsarkeologi.
Barker ble utdannet ved St John's College, Cambridge. Han begynte å undervise i arkeologi ved University of Sheffield i 1972, før han ble sjef for British School at Rome i 1984.
Graeme Barker ble i 1988 utnevnt til Arkeologiprofessor i Department of Archaeology ved University of Leicester, som ble til School of Archaeological Studies i 1990 og deretter til School of Archaeology and Ancient History i 2001. Barker ble valgt til Disney Professor of Archaeology ved University of Cambridge i 2004.
I 2005 vant Barker, sammen med Israel Finkelstein, Dan David-prisen. Han er også Fellow of the British Academy.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Graeme Barker's home page
2005 Dan David Prize laureate
University of Cambridge press release
Saint-Nicolas (Belgia)

Saint-Nicolas er en kommune i provinsen Liège i Belgia. Kommunen består av tre delkommuner: Saint-Nicolas, Montegnée og Tilleur. Saint-Nicolas er med sine 6,84 km³ den minste kommunen i Vallonia, men også den tettest befolkede. 


== Kjente personer fra Saint-Nicolas ==
Sandra Kim, sanger


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Saint-Nicolas, Liège – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Byer og kommuner i Belgia
Karl W. Butzer

Karl W. Butzer (født 19. august 1934 i Mülheim an der Ruhr i Tyskland, død 4. mai 2016 i Austin i USA) var en amerikansk geograf, kulturell økologiker og miljøarkeolog. Han ble født i Tyskland 19. august 1934. Mens han enda var et barn emigrerte hans familie først til England, og senere til Canada. Han fikk en mastergrad innen meteorologi og geografi ved McGill Universitetet, og en doktorgrad i fysikalsk geografi fra Universitetet i Bonn i Tyskland.
Fra 1959 til 1966 underviste han ved Universitetet i Wisconsin-Madinson. Dette ble etterfulgt av en periode i ETH i Zürich, Sveits. Etterpå begynte han å undervise ved Universitetet i Chicago helt til 1984. Etter det begynte han å jobbe ved Miljø- og geografidepartementet ved Universitetet i Austin, Texas.


== Merknader ==
2009: Melvin G. Marcus Distinguished Career Award - Geomorphology Speciality Group of the Assocation of American Geographers
Busk Medal of the Royal Geographical Society
Fryxell Medal of the Society of American Archaeology
1986: Archaeological Geology Award
2002: Preston E. James Eminent Latin Americanist Career Award
1996: medlem av, National Academy of Sciences
Medlem av, American Academy of Arts and Sciences


== Publikasjoner (utvalg) ==
Environment and Archaeology: An Ecological Approach to Prehistory (1964)
Early Hydraulic Civilization in Egypt: A Study in Cultural Ecology (1976)
Dimensions of Human Geography: Essays on Some Familiar and Neglected Themes (1978)
Archaeology as Human Ecology: Method and Theory for a Contextual Approach (1982)
"Cattle and Sheep from Old to New Spain: Historical Antecendets," Annals of the Association of American Geographers 78: 29-56. (1988)
"The Classical Tradition of Agronomic Science: Perspectives on Carolingian Agriculture and Agronomy," In: P.L. Butzer D. Lohrmann (red.), Science in Western and eastern Civilization in Carolingian Times, pp. 539–596


== Referanser ==
Soumagne

Soumagne er en kommune i provinsen Liège i Belgia. Kommunen består av seks delkommuner: Soumagne, Ayeneux, Micheroux, Évegnée-Tignée, Cerexhe-Heuseux og Melen. Soumagnetunnelen (en del av Belgias høyhastighetsbane (HSL 3)) er Belgias lengste jernbanetunnel, på  6505 meter, forbinner den Ayeneux i øst med Vaux-sous-Chèvremont (Vesdre) i vest.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Soumagne – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Byer og kommuner i Belgia
Sprimont

Sprimont er en kommune i provinsen Liège i Belgia. Kommunen består av fem delkommuner: Sprimont, Dolembreux, Gomzé-Andoumont, Rouvreux og Louveigné.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(fr) Offisielt nettsted 
(en) Sprimont – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Byer og kommuner i Belgia
Herman Bagger

Herman Bagger (født 20. juli 1800 i Lemvig, Ringkøbing i Jylland, død 24. november 1880 i Porsgrunn) var en dansk-norsk redaktør og politiker som var en ivrig talsmann for bøndenes interesser.


== Biografi ==
Han var sønn nr. to av distriktskirurg i Lemvig Eggert Christian Bagger (1768–1812) og Claudiana Margaretha Borgen (1774–1838). Faren druknet på vei til et sykebesøk i 1812. Herman ble jurist ved Københavns Universitet med eksamen fra 1820. I 1829 kom han til Skien, hvor han ble gift med Marthe Elise Winther (1802–1870) fra Follaug i Gjerpen. Med henne fikk han fem barn. Han arbeidet en tid som avismann i Bratsberg Amtstidende, for deretter å starte en ny avis Skiensposten. Han returnerte imidlertid snart til Amtstidende igjen.


== Skattesaken ==
Amtmannenn i Bratsberg hadde på dette tidspunkt ustendt en bestemmelse om en ny, stor skatt som skulle innkreves i hele amtet. Bagger var blitt ordfører i Gjerpen, og han oppfordret i avisen alle til å gjøre som de selv syntes hva innbetaling av denne nye skatt angikk – han oppfordret med andre ord til skattesvik. Bratsberg Amtsting vedtok at Bagger skulle for retten, hvor han fikk en mulkt på 50 spesiedaler. Dommen vakte oppstand i Telemark, og saken gikk siden til Høyesterett, hvor han ble frikjent. Saken gikk dog videre igjen til kongen, og han bestemte i 1840 at Bagger skulle betale en ny mulkt.Ved årsskiftet 1844, grunnla han en ny avis Bratsberg Amts Correspondent (senere Correspondenten), som han drev frem til 1874, hvoretter han flyttet til Langesund. Han representerte Skien på Stortinget i årene 1848, 1851, 1854, 1862-1863, 1864, 1868-1869. I Skien var han også ordfører i flere år.


== Ettermæle ==
Han ble stemplet som radikaler, og som en forkjemper for et bredt folkestyre. Etter hvert ble han dog mere konservativ. Herman Baggers gate i Skien er oppkalt etter ham.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Herman Bagger hos Norsk senter for forskningsdata
Den lille hvite hesten

Den lille hvite hesten (engelsk: The Little White Horse) er en barnebok fra 1946  av den britiske forfatteren Elizabeth Goudge. Boka ble tildelt Carnegie Medal in Literature da den utkom. Den handler om Maria Merryweather som blir foreldreløs i en alder av 13, og flytter til sin voksne fetter på Moonacre Manor.
Handlingen er lagt til 1842. Maria oppdager at herregården er hjemsøkt av gamle forbannelser, og at det er hennes oppgave, som «Måneprinsessen», å lege disse sårene. Her oppdager hun en magisk verden, med en løve, en enhjørning og andre fabeldyr.Boka nevnes ofte som en favorittbok, blant annet av J.K. Rowling.Boka utkom på norsk i 1949, oversatt av Anders Hagerup. Den er filmet to ganger, som BBC-serien Moonacre i 1994 og som The Secret of Moonacre i 2009. Dakota Blue Richards spilte hovedrollen i 2009-filmen.


== Referanser ==
Trooz

Trooz er en kommune i provinsen Liège i Belgia. Kommunen består av tre delkommuner: Forêt, Fraipont og Nessonvaux. Elva Vesdre renner gjennom kommunen. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Trooz – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Byer og kommuner i Belgia
Visé

Visé (nederlandsk: Wezet) er en kommune og by i provinsen Liège i Belgia. Kommunen består av seks delkommuner: Visé (Wezet), Lanaye (Ternaaien), Lixhe (Lieze), Richelle, Argenteau og Cheratte. Kommunen ligger langs begge sidene av elva Meuse (Maas) mellom Maastricht i Nederland og Liège i Belgia. I 2012 gikk den 2. etappen av sykkelrittet Tour de France fra Visé.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Visé – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Visé – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Byer og kommuner i Belgia
John Howard Marsden

John Howard Marsden (født 7. mai 1803, død 24. januar 1891) var en engelsk antikvar, sogneprest og den første Disney Professor of Archaeology ved University of Cambridge.
Marsden ble utdannet ved Manchester Grammar School og St John's College, Cambridge, uteksaminert med en første-klasse i klassike «tripos» i 1826. Han ble prest. I 1851 ble han valgt som den første Disney Professor of Archaeology, og innehadde denne posten inntil 1865.


== Referanser ==
John Marsden

John Marsden er navnet til flere personer:

John Marsden (fotballspiller) (født 1992), engelsk fotballspiller
John Marsden (advokat) (1942–2006), australsk advokat
John Marsden (roer) (1915–2004), engelsk roer, etterretningsoffiser og lærer
John Marsden (forfatter) (født 1950), australsk forfatter av barne- og ungdomsbøker
John Howard Marsden (1803–1870), engelsk sogneprest og arkeolog
Dr. John Marsden, programleder for Body Hits
Lånerne

Lånerne (engelsk: The Borrowers) er en barnebok fra 1952  av den britiske forfatteren Mary Norton. Boka ble tildelt Carnegie Medal in Literature da den utkom. Den er den første i en serie av fire bøker som utkom fra 1952 til 1961 og en femte bok i 1982.
Hovedpersonene er de tre lånerne i Familien Clock: far Pod, mor Homily og datteren Arietty/Arietta. De er små menneskelignende vesen som lever i sprekkene i huset. De baserer sin tilværelse på å låne små ting som blir borte for menneskene. Slike ting som er små for menneskene, kan være store for Lånerne. Historien bygger på den måten ut et munnhell om hvor det blir av stoppenåler, løse sokker og knapper. Bøkene er beskrevet som en blanding av realisme, humor og fantasy, som «typiske eksempler på 1950-ernes engelske underfundige børnelitteratur.» Bøkenes suksess forklares både med sjarmen ved lilleputtverdenen, og med de gjenkjennelige pubertetsfrustrasjonene som Arrietty gjennomgår. Familien Clock/Klokkerne har fått sitt navn fordi de bor under klokka i forstua. Tidligere bodde det flere familier i huset, men de har flyttet etterhvert som de har blitt sett av menneskene. Også familien Clock må flytte, og den første boka ender med at de blir jaget hjemmefra. I den fjerde av bøkene finner familien endelig et trygt hjem.. Hovedpersonen Arietty er ei jente på 13–14 år, og bryter mønster når hun, som jente, ber om å få følge med faren på innsamling. Hennes vennskap med den 10 år gamle, navnløse menneskegutten er først en trussel mot lånernes leveform, men viser seg etterhvert å komme til nytte. 
Boka utkom på norsk i 1961, oversatt av Eugenie Winther, og i ny oversettelse i 1981 av Siri Ness. Fortsettelsene Lånerne flytter ut, Lånerne til sjøs og Lånerne til værs utkom 1982–1984, også oversatt av Siri Ness. Den femte boka The Borrowers Avenged er ikke oversatt.
Bøkene er filmet flere ganger, både for kino og som tv-serie.. En av de siste filmatiseringene er Arriettas hemmelige verden (2010), hvor Hayao Miyazaki sto for manus. Fortellingene er også dramatisert for scenen. Fortellingen er også dramatisert som hørespill for Lørdagsbarnetimen i NRK; Helge Andersens dramatisering vant EBUs Prix Eks. Aequo i 2004.


== Referanser ==
Baugeid Dagsdatter

Baugeid (på latin, Begeda, født på 1100-tallet, formentlig på Bratsberg gård) var en av de tidlige abbedisser i Gimsøy kloster i Skien.Baugeid var datter av høvding i Grenland Dag Eilivsson og Ragnhild Skoftesdatter Giske. Da Dag vendte tilbake etter tokt på Vesterøyene og Jorsalferd, lot han oppføre Kryptkirken på Kapitelberget. Han grunnla også et benediktinerkloster for nonner, hvor datteren Baugeid omsider ble abbedisse. Klosteret ble snart en dominerende faktor i Skiensområdet, og abbedissen kan ha fått god hjelp til driften fra sin familie, ikke minst fra sin mektige bror Gregorius Dagsson, som senere også ble gravlagt her.Tre kirker hørte til klosteret: Kryptkirken, Hakastein kirke på Faret samt selve Klosterkirken, hvilket gjorde at nonneklosteret også ble et senter for kirkelig virksomhet og kulturell påvirkning. På 1500-tallet ble klosteret bortforlent, og etter reformasjonen ble det nedlagt.


== Ettermæle ==
Baugeid er tradisjonelt blitt kreditert for å være Gimsøys første abbedisse, hvilket det ikke er belegg for i kildene. 
Hun har fått oppkalt Baugeids gate etter seg i Gjemsøområdet i Skien, samt logen Baugeid Dagsdatter. Hans Cappelen som eide Gjemsø kloster  hadde et skip som var oppkalt etter den latiniserte form av Baugeid; Begeda.


== Referanser ==
Léonard de Hodémont

Léonard (Collet) de Hodémont (ca. 1575 – 1636) var en komponist fra Fyrstbispedømmet Liège.


== Liv og virke ==
Léonard de Hodémont fikk musikkutdanning ved hjembyens Cathédrale Notre-Dame-et-Saint-Lambert og fra 1595 ved universitetet i Leuven. I 1612 ble han kannik ved Lambertuskatedralen, fra 26. oktober 1616 korleder (Maître de chant), en post han hadde til 25. februar 1633.
Hodémont skrev hovedsakelig kirkemusikk, men også en del verdslig musikk. Stilen hans viser av han var åpen for den nye barokke musikkstilen som var i sin emning i Italia. Hodémont fikk en pregende innflytelse på Fyrstbispedømmet Lièges musikk tidlig på 1600-tallet, spesielt på yngre komponister i miljøet rundt katedralen, som Lambert Pietkin og Henri Dumont, som senere ble kapellmester hos kong Ludvig XIV av Frankrike.


== Verk i utvalg ==
Armonica recreatione (trestemmige villaneller),  (Antwerpen, 1625)
Sacri concentus, en- til femstemmige motetter,  (Liège, 1630)
Salve regina, i «Grand livre de choeur de Saint-Lambert»
3 Ecce panis angelorum, bevart Lambertuskatedralens 2. korbok
14 librorum antiphonarium de Sancti Lamberti, 1629


== Referanser ==