jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
The Variation of Animals and Plants under Domestication

The Variation of Animals and Plants under Domestication («Domestiserte dyrs og planters variasjon») er en bok som Charles Darwin ga ut i 1868. Den utdypa noen av temaene i hans hovedverk Artenes opprinnelse, nemlig variasjon, kunstig seleksjon og arv.
Målet med boka var ikke bare å dokumentere forekomsten av variasjon, men også å vise at variasjon er en prosess (heller enn en «feil») og å forklare årsakene og mekanismene til variasjon. Videre var det viktig for Darwin å vise parallellene mellom domestisering eller avl (dvs. kunstig seleksjon) og naturlig seleksjon, fordi effekten av kunstig seleksjon illustrerer virkningen av evolusjon. Når det gjaldt arv, la Darwin frem sine hypoteser om arvemekanismer («pangenese»-teorien). Siden de sistnevnte har vist seg å være feil, har boka i etterkant ofte blitt oversett. Den inneholder likevel mange viktige innsikter og god empirisk forskning, spesielt Darwins resultater fra flere tiårs dueavl. Darwin dokumenterte også at seleksjon på en bestemt egenskap kan føre til utilsikta endringer i andre egenskaper, et fenomen som i dag er kjent som pleiotropi.
Boka ble gitt ut på John Murrays forlag og bestod av to bind på hhv. 411 og 486 sider. Den noe reviderte andreutgaven av 1875 hadde 473 + 495 sider.


== Innhold ==
I bind I gjennomgås de ulike domestiserte dyre- og plantegruppene med tanke på antall raser, deres sannsynlige ville stamform(er) og deres egenskaper. Kapitlene omhandler hunder, katter (kap. 1), hester, esler (kap. 2), griser, kveg, sauer, geiter (kap. 3), kaniner (kap. 4), duer (kap. 5/6), hønsefugler (kap. 7), andefugler, gåsefugler, kanariirisker, gullfisk, honningbie, silkespinner (kap. 8), korn, grønnsaker (kap. 9), frukt, prydtrær og blomster (kap. 10). Det siste kapitlet i bind I omhandler uvanlige reproduksjonsmåter.
Bind II er viet de generelle og teoretiske aspektene ved domestisering. Her diskuteres arv (kap. 12–14), atavismer (kap. 13), kjønnsavhengig arv (kap. 14), krysning, inn- vs. utavl (kap. 15–19), kunstig seleksjon (kap. 20), naturlig seleksjon hos domestiserte dyr og planter (kap. 21), årsakene til variasjon (kap. 22/23) og lovmessigheter ved variasjon (kap. 24–26). Kapittel 27 er en presentasjon av Darwins teori om pangenese,  dvs. om arvelighetsmekanismene. Darwin betegna den som en «provisorisk hypotese», og ettertiden (dvs. den mendelske genetikken) har da også vist at han tok grundig feil på dette punktet. Verket avsluttes med et kapittel til generell diskusjon og syntese.


== Eksterne lenker ==
Fri fulltekstversjon av boka
Henrettelsesskuret

Henrettelsesskuret på Christianshavn (også kalt «skyteskuret») var det ene av de to steder hvor dødsdommene i det danske rettsoppgjøret etter okkupasjonen ble fullbyrdet i 1946–50. Det andre henrettelsesstedet var i Undallslund plantasje ved Viborg.
Henrettelsesskuret var et arkitekttegnet breddehus med betonggulv oppført i en av de fjernere deler av Holmen, på 2. Redan av Enveloppen ved Margretheholm. Originaltegningen, som finnes i Rigsarkivet, er benevnt «Pistolskydeplads. Skur til Skiver» (det vil si skyteskiver) men stedet var kun oppført til henrettelsene.Betonggulvet med avløpsrist kan stadig ses. Enveloppen er en del av Fristaden Christiania (Bådsmandsstrædes kaserne) under navnet Dyssen, og det historiske kruttmagasinet på 2. Redan kalles Aircondition. Betongfundamentet ligger for enden av bygningens vinkel, like på den østlige siden av stien. Et treskur, som er basert på samme tegninger, men oppført i 1980, står ved bygningen «Den kosmiske blomst» på Syddyssen, som er det historiske kruttmagasinet på 5. Redan.30 dødsdømte ble henrettet ved skytning her. Den seneste var Ib Birkedal Hansen den 20. juli 1950 kl. 01.00, som også var den siste som ble henrettet i Danmark. 16 andre ble henrettet i Undallslund.Stedet er ca. 1,5 kilometer nord for Københavns siste offisielle skarprettersted på Amager Fælled, som var i bruk fra 1806 til 1845. Det lå ved den Svenske Skanse, som veinavnet Ved Skansen i dag vitner om.


== Referanser ==
The Expression of the Emotions

The Expression of the Emotions in Man and Animals («Følelsesuttrykk hos mennesker og dyr») er en bok som Charles Darwin ga ut i 1872. Den beskriver og drøfter hvordan mennesker og dyr uttrykker følelser eller emosjoner og hvordan disse uttrykksformene utvikler seg (i løpet av livet) og kan ha evolvert (i løpet av geologisk tid). Darwin hadde opprinnelig planlagt å omtale temaet som ett kapittel i boka The Descent of Man (1871), men stoffet ble for omfangsrikt, og Darwin ga det altså ut som en egen bok året etter.
Darwin baserte seg på flere ulike typer data. Han hadde samla observasjoner av dyrisk adferd og selv utført slike studier; skrevet en dagbok om sin første sønns psykologiske utvikling; og innhenta krysskulturelle funn, bl.a. basert på et spørreskjema som han hadde sendt til tallrike kontakter i hele verden. Et av målene hans var gi en evolusjonær forklaring for ansiktsuttrykk. Hans teori var at ansiktsmusklene ikke hadde oppstått for å uttrykke emosjoner, men hadde fått denne funksjonen etter hvert gjennom en såkalt funksjonsveksel. Gjennom sammenligninger på tvers av kulturer og med dyr klarte Darwin å presentere overbevisende argumenter for at menneskelige ansiktsuttrykk ikke er ikke kulturelt variable vaner, men at de er medfødte adferdsmønstre.
Boka er etter dagens forståelse for antropomorf i sin omtale av dyr (dvs. dyrene menneskeliggjøres i for stor grad). På den andre siden har boka vært banebrytende som den første publikasjonen i evolusjonspsykologi. Darwins observasjoner av sin sønn utgjør dessuten en klassisk studie i utviklingspsykologi.


== Innhold ==
Boka består av 14 kapitler. De tre første gir en fremstilling av generelle grunnprinsipper for følelsesuttrykk. Kapittel 4 presenterer de ulike fysiologiske, motoriske og adferdsmessige mekanismene som dyr bruker for å uttrykke følelser. Kapittel 5 gir en oversikt over følelsesuttrykk hos domestiserte dyr samt primater. Det sistnevnte bygget på Darwins iakttagelser i Londons dyrehage. De følgende åtte kapitlene gjennomgår de viktigste emosjonene (eller grupper av beslekta emosjoner) hos mennesket. Gjennomgangen tar bl.a. opp hvilke muskler, kjertler osv. som er involvert i de ulike følelsesuttrykkene. På denne måten behandler Darwin gråt (kap. 6), redsel (kap. 7), glede (kap. 8), ettertenksomhet (kap. 9), sinne (kap. 10), vemmelse (kap. 11), overraskelse (kap. 12) og skam (kap. 13). Det siste kapitlet gir en oppsummering.


== Utgaver ==
Bokas første utgave i 1872 var på 374 sider. En annen utgave ble publisert posthumt i 1890 av Charles Darwins sønn Francis. Den inneholdt noen tilføyelser og kommentarer basert på Darwins notater, og var på 394 sider. Begge utgivelsene ble besørget av John Murray.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Fri fulltekstversjon av boka
Insectivorous Plants

Insectivorous Plants («Insektetende planter») er en bok som Charles Darwin ga ut i 1875. Den dokumenterer at noen planter (kjøttetende planter) kan fange insekter eller andre små dyr og kan ta opp dyrisk næring gjennom bladene. Boka kom ut på John Murrays forlag og hadde 462 sider. Den reviderte andre utgaven (1888) var på 377 sider.
Boka var den første av Darwins tre bøker om plantenes «adferd». De andre var Climbing Plants (1875) og Movement in Plants (1880).


== Innhold ==
Bokens elleve første kapitler handler om rundsoldugg (Drosera rotundiflora) og eksperimentene som Darwin utførte på denne arten. Han viste at solduggplanten fanger insekter med et klebrig sekret og blader som ruller seg sammen rundt byttet, at den er ytterst følsom, at den responderer mer på dyr enn rent mekaniske stimuli, og at den foretrekker nitrogenrike substanser. Det siste fikk Darwin til å undersøke om planten også kan fordøye insekter, og han kunne bekrefte at planten skiller ut et fordøyelsesenzym. Det følgende kapitlet sammenligner resultatene med flere andre solduggartene (Drosera spp.), som alle lever i næringsfattig myr og fanger insekter.
Kapittel 13 er viet venusfluefanger (Dionaea muscipula) og hvordan denne fanger og fordøyer insekter. Det følger et kapittel om Aldrovanda vesiculosa, som fanger krepsdyr og insektlarver under vann. I kapittel 15 omtaler Darwin noen flere arter av solduggfamilien (Droseraceae), prøver å rekonstruere gruppens fylogeni (stamtre) og når og hvordan deres særtrekk har oppstått.
Resten av boken handler om kjøttetende planter i blærerotfamilien (Lentibulariaceae), noe som viser at slik «adferd» har evolvert flere ganger. Tettegras (Pinguicula spp., kap. 16) fanger insekter på samme måte som soldugg. Blærerot (Utricularia spp., kap 17/18) er en vannplante som fanger krepsdyr i små blærer, der de ikke fordøyes, men simpelthen forråtner, hvorpå planten kan ta opp nedbrytingsproduktene.


== Eksterne lenker ==
Fri fulltekstversjon av boka
Landsforræderloven

Landsforræderloven, også kalt Landssvigerloven, (formelt navn Lov om Tillæg til Lov om Rettens Pleje vedrørende Behandling af Sager angaaende Forræderi og anden landsskadelig Virksomhed m.v.) var en særlov vedtatt av Folketinget som ledd i rettsoppgjøret etter annen verdenskrig, som midlertidig gjeninnførte dødsstraff i Danmark for forbrytelser av landsskadelig karakter begått under den tyske okkupasjonen. Loven ble således innført med tilbakevirkende kraft, hvilket er et særsyn i dansk politisk historie.
Som følge av loven ble det fra 1945 til 1950 avsagt 102 dødsdommer, hvorav 46 ble fullbyrdet ved skytning. Henrettelsene fant sted i Undallslund plantasje ved Viborg, og i henrettelsesskuret,  i en av de fjernere deler av Bådsmandsstrædes kaserne, på 2. Redan av Enveloppen ved Margretheholm, på Amager ved København.


== Eksterne lenker ==
Landsforræderloven
HIPO

HIPO (av tysk Hilfspolizei, hjelpepoliti) var et dansk uniformert korps som fungerte som tysk hjelpepoliti i 1944–45.
Korpsets medlemmer var primært rekruttert fra etterretningsavdelingen i Schalburgkorpset. HIPOs to ledere var begge tidligere politimenn, først Oktavius Norreen, senere Erik V. Petersen. Sistnevnte ble likvidert i april 1945.
Den under krigen beryktede Lorenzen-gruppen var en underavdeling av HIPO, med betegnelsen avdeling 9c.


== Litteratur ==
Matthias Bath: Danebrog gegen Hakenkreuz. Wachholz, 2011, ISBN 978-3-529-02817-5.
Erik Haaest: Hipofolk Lorenzen-gruppen – Danske Terrorister i Nazitiden. Documentas 2007.


== Eksterne lenker ==
HIPO www.historie-online.dk
The Movements and Habits of Climbing Plants

The Movements and Habits of Climbing Plants («Klatreplanters bevegelser og vekstformer») er en av Charles Darwins bøker. Den ble først utgitt som en tidsskriftartikkel i 1865 («On the movements and habits of climbing plants», Journal of the Linnean Society of London, Botany, bind 9, side 1–118). Den første bokutgaven (betegnet som 2. utgave) kom ut i 1875 på John Murrays forlag og var på 208 sider.
Boka beskriver de ulike organene og bevegelsene klatreplanter «klatrer» med, og den er en av Darwins tre bøker om plantenes «adferd» (i tillegg til Insectivorous Plants, 1875, og Movement in Plants, 1880). Han antok at planter som slynger seg rundt andre planter er den evolusjonært sett opprinnelige klatremåten, som så ble forfinet i flere ulike plantegrupper (kapittel 1). Noen planter holder seg fast med bladene, som kan være mer eller mindre spesialiserte for formålet, men alltid er veldig følsomme for berøring (kap. 2). Ytterlige spesialiseringer er klatretråder, som det igjen fins mange ulike varianter av, inkludert tråder som trekker planten opp etter seg (kap. 3/4). Til slutt nevnes diverse sjeldnere måter å klatre på (f.eks. ved hjelp av røtter og klebrige sekreter; kap. 5).


== Eksterne lenker ==
Fri fulltekstversjon av boka
Artikkelen fra 1865 i Journal of the Linnean Society of London (krever abonnement)
Bill de Blasio

Bill de Blasio (født Warren Wilhelm 8. mai 1961 i New York City i USA) er en amerikansk lokalpolitiker som siden 2010 har vært «public advocate» i New York by. Fra 1. januar 2014 er han borgermester i samme by, etter at han vant borgermestervalget 5. november 2013 med 73,3 % av stemmene mot republikaneren Joe Lhotas 24,3 %. Bill de Blasio ble gjenvalgt i 2017.

Han var Demokratenes kandidat i byens borgermestervalg i 2013, etter å ha fått litt over 40 % av stemmene i primærvalget. De Blasios valgkamp fikk kritikk av sittende borgermester Michael Bloomberg, som mente den var rasistisk fordi de Blasios bietniske familie har spilt en viktig rolle i valgkampen. Valgkampen til de Blasio har hovedsakelig vært en anti-Bloomberg-kampanje, som særlig har vært kritisk til «stopp og kroppsvisitasjon»-programmet.Han representerte deler av i bydelen Brooklyn i New Yorks bystyre fra 2002 til 2009.
16. mai 2019 kunngjorde han at han vil stille til primærvalgene for å bli Det demokratiske partiets presidentkandidat i 2020. På grunn av manglende oppslutning trakk han kandidaturet 20. september samme år.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Bill de Blasio – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
The Power of Movement in Plants

The Power of Movement in Plants («Bevegelsesevnen hos planter») er en bok som Charles Darwin ga ut i 1880. Boka ble skrevet i samarbeid med Charles' sønn Francis Darwin og var på 592 sider. Den er den siste av hans tre bøker om plantenes «adferd» (i tillegg til Insectivorous Plants og Climbing Plants, 1875). Den er mer teknisk og fysiologisk enn de tidligere bøkene, fordi Darwin ville forklare hvordan planter kan utføre og styre sine bevegelser. Han viste at voksende planteceller utvides ujevnt, noe som fører til en spontan, sirklende bevegelse. Denne bevegelsen kan så styres ved en rekke ulike stimuli, som planten klarer å oppfatte. Således kan celler sanse retningen av bl.a. sollyset, tyngdekraften, fuktighet eller berøring, og enten vokse imot eller bort fra disse stimuli. Boken har vært en viktig inspirasjonskilde for senere plantefysiologer.


== Eksterne lenker ==
Fri fulltekstversjon av boka
Lorenzen-gruppen

Lorenzen-gruppen var en dansk paramilitær gruppe underordnet HIPO. Den var aktiv fra desember 1944 til mai 1945.
Lorenzen-gruppen er oppkalt etter dens stifter Jørgen Lorenzen, som i 1944 tok tjeneste i det tyske etterretningspolitiet. Her ble han underlagt det danske HIPO-korpset som avdeling 9c. Han fikk en væpnet gruppe under seg med ordre om å bekjempe motstandsbevegelsen.
Gruppen stod for anholdelser av 6–800 mistenkte motstandsfolk. Den benyttet seg ofte av tortur og henrettelser.
Under okkupasjonen ble Lorenzen-gruppen søkt likvidert av den danske motstandsbevegelsen.
Etter den tyske hærens kapitulasjon den 4. mai 1945 flyktet 19 av gruppens medlemmer til et sommerhus i Asserbo. Her ble de oppdaget av danske motstandsgrupper, og det kom til ildkamp. Lorenzen-gruppen var velbevæpnet med «19 Maskinpistoler, 11 alm. Pistoler, 125 Lt. Benzin, uanede Mængder Ammunition samt et meget stort Forraad af Fødevarer.». Tilfeldigvis var den motstandsgruppe fra Frederiksværk som hadde bygget en hjemmelavet panservogn i nærheten på en annen aksjon. V3-panservognen ble satt inn mot Lorenzen-gruppen, og etter en salve med maskingeværet stoppet all motstand. Etter aksjonen lå restene av gruppen i sommerhuset: to var drept, en var såret i underlivet og hadde begått selvmord, mens fem andre var hardt såret. De overlevende ble arrestert og ført til København.
Ti av gruppens medlemmer ble etter krigen idømt dødsstraff, deriblant lederen Jørgen Lorenzen, som ble henrettet 10. mai 1949 kl. 10. Seks av dødsdommene ble dog redusert til livsvarig fengsel. Det siste av gruppens medlemmer ble løslatt i 1959.
Kun få av Lorenzen-gruppens medlemmer var medlemmer av det danske nazistiske parti Danmarks Nationalsocialistiske Arbejderparti, og ingen av dem utviste noen særlig interesse for politikk. De kom fra alle samfunnslag og utgjorde et representativt utsnitt av den danske befolkningen.Den kontroversielle journalisten Erik Haaest utgav i 2007 boken Hipofolk, som skulle være den første i en trilogi av bøker om Lorenzen-gruppen. Haaest mottok statsstøtte til utarbeidelsen av første og annet bind i serien. Annet bind om Anna Lund Lorenzen utkom i 2007. Men etter en artikkel i Information 18. juli 2007 som avslørte at Haaest i 1970-årene hadde utgitt en avis som inneholdt artikler som sådde tvil om riktigheten av Holocaust og Anne Franks dagbøker, nektet forlaget Documentas, som hadde utgitt de første to bøkene, å utgi den tredje om Jørgen Lorenzen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Hjemmesiden Danskere i tysk tjeneste har en liste over gruppens medlemmer og resultatet af retsopgøret efter krigen.
Skaft

Et skaft er den delen av et redskap som er beregnet på å holde i. Redskaper som spade, hakke, hammer og slegge har skaft. Det kan også børster og gryter ha.


== Eksterne lenker ==
Søk etter Skaft i Bokmålsordboka og Nynorskordboka eller i Det Norske Akademis ordbok
Birkedal-gruppen

Birkedal-gruppen var en avdeling under det tyske Gestapo i Danmark. Gruppen besto av en tettere indre del med direkte tilknytning til det tyske politiet og videre ut i et større nett av løsere tilknyttede agenter og angivere. Kjernepersonen var Ib Birkedal Hansen.
Birkedal-gruppen var notorisk brutal til det ytterste. Mord, tortur og vold var standardverktøyet for denne gruppen av hovedsakelig politiutddannede.
Blant gruppens faste medlemmer ble mange likvidert, dødsdømt eller dømt til livslange straffer.Det bemerkes blant annet at de fleste medlemmene hverken var aktive nazister eller kjent som ideologisk motiverte antisemitter, tysk-nasjonale eller lignende. Gruppen beskrives generelt og Birkedal selv inngående i verket Birkedal av Peter Øvig Knudsen.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Birkedal av Peter Øvig Knudsen. 3. opplag utkommet på danske Gyldendal 2008.
Almanet
Peter-gruppen

Peter-gruppen var en terrorgruppe som ble opprettet ved slutten av 1943 under okkupasjonen av Danmark av den tyske okkupasjonsmakten, og som øvet kontrasabotasje – såkalt Schalburgtage – som svar på motstandsbevegelsens sabotasjeaksjoner. Peter-gruppen var oppkalt etter den tyske gruppelederen Otto Schwerdts dekknavn: Peter Schäfer. Peter-gruppen ble etter krigen kjent som Brøndum-banden, etter et av de ledende danske medlemmer, Henning Brøndum, hvis dramatiske utmeldinger vakte stor oppsikt under rettsforfølgelsen av gruppen.
Ideen bak kontrasabotasjen var å fjerne motstandsbevegelsens oppslutning i samfunnet ved å følge enhver sabotasjehandling opp med kontrasabotasje på bygninger og institusjoner av allmenn interesse som utfluktsmål m.m. Flere filmselskaper ble sprengt fordi at danskene boikottet de kinematografene som viste tysk film.
Den 10. januar 1944 utførte Peter-gruppen sabotasje mot Studenterforeningens bygning på Vestre Boulevard (nå H.C. Andersens Boulevard) i København, hvor skadene ble oppgjort til 120 000 kroner. Øvrige aksjoner i januar 1944: 11. januar: garasjeanlegg, Enghavevej 31, 14 000 kr. 17. januar: Hellerup Is, Onsgårdsvej 3, 138 000 kr. 25. januar: Danske Studenters Roklub, Strandvænget. Hellerup Roklub, 227 000 kr. Mordforsøk på grev Brockenhuus-Schack 31. januar og mord på politibetjent Falkenaa samme dag. Det var Peter-gruppens resultater i den første måneden.
Fra den 31. desember 1943 til 4. mai 1945 utførte gruppen 94 drap, 25 drapsforsøk, åtte togattentater (som kostet 26 menneskeliv), 157 sprengninger av bygninger etc. med skader for cirka 100 000 000 kroner. I alt cirka 160 drepte, et stort antall sårede og mange invaliditeter.
En av gruppens mest oppsiktsvekkende aksjoner fant sted så sent som 22. februar 1945, da gruppen med sprengninger og fosforbomber ødela store deler av Guldsmedgade i Aarhus. Bombene var innstilt forskutt til stor fare for dem som deltok i redningsarbeidet. Syv mennesker døde som følge av eksplosjonene og de etterfølgende brannene. Dessuten myrdet gruppen et forbipasserende vitne.
En av de mest aktive i Peter-gruppen var den århusianske malersvennen Kai Henning Bothildsen Nielsen, som sto i spissen for aksjonen i Århus. Bothilsen Nielsen ble etter krigen sammen med seks jevnaldrende medskyldige dømt til døden og i en alder av 27 år henrettet (skutt) i København natten mellom den 8. og 9. mai 1947.
Peter-gruppen besto i begynnelsen av 13 mann, herav seks dansker. Lønnen var først 35 kroner og senere 50 kroner om dagen. Medlemmene måtte selv betale reiseomkostninger. De anvendte våpen og sprengstoffer var engelske og amerikanske materialer som var falt i tyskernes hender.
John Murray (forlag)

John Murray er et engelsk forlag som ble grunnlagt i 1768. 
Etter å ha blitt leda av sju generasjoner med John Murray-er (1745–1793, 1778–1843, 1808–1892, 1851–1928, 1884–1967, 1909–1993, 1941–), ble forlaget i 2002 solgt til Hodder Headline, som i 2004 ble kjøpt av Lagardère-gruppen. I denne inngår John Murray i dag i forlaget Hachette.
Forlaget er mest kjent for utgivelsen av reiseskildringer og betegnes som oppfinner av reisehåndboka som sjanger (sammen med Karl Baedeker i Tyskland). John Murray kan sies å ha etablert begrepet severdighet. I tillegg har forlaget publisert en rekke vitenskapelige bøker. Blant forfatterne som ble gitt ut av John Murray, er Jane Austen, George Gordon Byron, Charles Darwin, Arthur Conan Doyle, Johann Wolfgang von Goethe, David Livingstone, Charles Lyell, Herman Melville og Edward Whymper.


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) John Murray Publishers – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Storelimosen naturreservat

Storelimosen naturreservat er et tidligere verneområde vest for Ørje i Marker kommune, nær grensa mot Indre Østfold og Rakkestad ved Stange varde. Området strekker seg nord-syd ca. 230 meter over havet, og består hovedsakelig av minerogen myr. Her er også elementer av strengmyr, noe som ellers er vanlig 500 - 800 moh. Her møtes alpine strengmyrer med de kystbundne floraelementene. Opptreden av dvergbjørk sammen med sydlige arter som klokkelyng og rome er interessante trekk ved myrkomplekset.
Området ble i 2013 utvidet og slått sammen med Svenken i Rakkestad til Fjella naturreservat.


== Referanser ==
Sør-Afrika under VM i friidrett 2011

Sør-Afrika deltok under VM i friidrett 2011 (utendørs) fra 17. august til 4. september 2011 i Daegu i Sør-Korea, og tok fire medaljer under mesterskapet.


== Medaljevinnere ==
Medaljevinner som løp innledende heat uten å løpe finalen.


== Eksterne lenker ==
Daegu 2011 – offisielt nettsted (engelsk)
Det internasjonale friidrettsforbundet
Ludwig Riess

Ludwig Rieß [Riess] (født 1. desember 1861 i Deutsch Krone i Tyskland; død 27. desember 1928 i Springfield i Ohio i USA) var en tysk historiker og en ledende kjenner av engelsk historie.
I 1885 promoverte i Berlin om Geschichte des Wahlrechts zum englischen Parlament im Mittelalter.
I 1887 flyttet han til Japan og underviste ved Universitetet i Tokyo. I 1902 vendte han hjem til Tyskland og underviste ved Universitetet i Berlin. Han publiserte om Storbritannias og Japans historie.
Rieß gjelder som disippel av Leopold von Ranke.


== Verker ==
Geschichte des Wahlrechts zum englischen Parliament, 1885
Lectures in English constitutional history, 1891
Geschichte der Insel Formosa, 1897
Allerei aus Japan, 2 Vols., 1904-1908
Historik, 1912
Die Entwicklung des modernen Japans, 1914
Neubearbeitung von Webers Weltgeschichte, Bd. 1–4, 1919–1922
Englische Geschichte, hauptsächlich in neuester Zeit, 1926
Die Ursachen der Vertreibung der Portugiesen aus Japan, 1614-1639


== Litteratur ==
Muramatsu, Teijirô: Westerners in the Modernization of Japan. Translated by Lynne E. Riggs and Manabu Takechi. Tokyo: Hitachi, 1995.