jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Faxonius alluvius

Faxonius alluvius er en art av slekten Faxonius av Cambaridae-familien av kreps innen underordenen eggbærereker som inngår i den store gruppen av såkalte tifotkrepser. Gruppen omfatter nordlige ferskvannskreps, og det som på engelsk kalles «Norway lobster» eller «crayfish». Den inneholder 2 anerkjente slekter samt alternativt en del usikre slekter. Det er mer enn 200 anerkjente arter (2013) men trolig minst 350 - 400 dersom man definerer inn nærmere angitte slekter til gruppen.
Utbredelsen er nordlig med forekomster i elver og innsjøer i Nord-Amerika og (en slekt) det østlige Asia fra Mandsjuria til Japan. En del arter av slekten Procambarus lever i tillegg til ferskvann også i brakkvann.


== Taksonomisk plassering ==
Taksonomien til storkreps er komplisert og under stadig revisjon. Det er generelt omstridt å fin-inndele organismer taksonomisk. En moderne oppdatering av systematikken gis her med basis i WoRMS-databasens systematikk fra 2017.. 

Rekke: krepsdyr (Crustacea) - 67 000 arter
KLASSE storkreps (Malacostraca) - +25 000 arter Latreille, 1802
Underklasse Eumalacostraca Grobben, 1892
Usikker overorden Eucarida Calman, 1904
Orden tifotkreps (Decapoda) - 2 700 slekter, 15 000 arter Latreille, 1802
Underorden eggbærereker (Pleocyemata)
Infraorden langhalekreps, kreps og hummere (Astacidea)
Overfamilie ferskvannskreps Astacoidea  Latreille, 1802
Familie Cambaridae  Hobbs, 1942
Slekt Faxonius Ortmann, 1905
Faxonius alluvius Simon & McMurray, 2014


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Faxonius alluvius – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Faxonius alluvius i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Faxonius alluvius hos ITIS
Faxonius castaneus

Faxonius castaneus er en art av slekten Faxonius av Cambaridae-familien av kreps innen underordenen eggbærereker som inngår i den store gruppen av såkalte tifotkrepser. Gruppen omfatter nordlige ferskvannskreps, og det som på engelsk kalles «Norway lobster» eller «crayfish». Den inneholder 2 anerkjente slekter samt alternativt en del usikre slekter. Det er mer enn 200 anerkjente arter (2013) men trolig minst 350 - 400 dersom man definerer inn nærmere angitte slekter til gruppen.
Utbredelsen er nordlig med forekomster i elver og innsjøer i Nord-Amerika og (en slekt) det østlige Asia fra Mandsjuria til Japan. En del arter av slekten Procambarus lever i tillegg til ferskvann også i brakkvann.


== Taksonomisk plassering ==
Taksonomien til storkreps er komplisert og under stadig revisjon. Det er generelt omstridt å fin-inndele organismer taksonomisk. En moderne oppdatering av systematikken gis her med basis i WoRMS-databasens systematikk fra 2017.. 

Rekke: krepsdyr (Crustacea) - 67 000 arter
KLASSE storkreps (Malacostraca) - +25 000 arter Latreille, 1802
Underklasse Eumalacostraca Grobben, 1892
Usikker overorden Eucarida Calman, 1904
Orden tifotkreps (Decapoda) - 2 700 slekter, 15 000 arter Latreille, 1802
Underorden eggbærereker (Pleocyemata)
Infraorden langhalekreps, kreps og hummere (Astacidea)
Overfamilie ferskvannskreps Astacoidea  Latreille, 1802
Familie Cambaridae  Hobbs, 1942
Slekt Faxonius Ortmann, 1905
Faxonius castaneus Johnson, 2010


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Faxonius castaneus – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Faxonius castaneus i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Faxonius castaneus hos ITIS
Sebastian Makonnen Kjølaas

Sebastian Makonnen Kjølaas (født 1985 i Oslo) er en norsk billedkunstner. 
Han er utdannet ved Kunsthøgskolen i Oslo 2007-12.
Kjølaas har blant annet deltatt på Høstutstillingen i 2015 der han vant Norske Kunstforeningers debutantpris for arbeidene I’m So Oily / A Puzzle Building Muscle, Cyber-fun in the Algorithm Gravy / Powerhouse on the Rooftop og It’s Mega-personal / Training to Become a Train. Han er del av duoen Hjorth & Kjølaas, med billedkunstner Siri Hjorth.
Han var med på å starte to kunstnerdrevne visningsrom i Oslo i perioden 2009-13, GAGO (Galleri Godteri) og SALT. I 2018 deltok han på gruppeutstillingen Machines à penser på Fondazione Prada, Ca' Corner della Regina i Venezia, Italia, kuratert av Dieter Roelstraete.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Faxonius cyanodigitus

Faxonius cyanodigitus er en art av slekten Faxonius av Cambaridae-familien av kreps innen underordenen eggbærereker som inngår i den store gruppen av såkalte tifotkrepser. Gruppen omfatter nordlige ferskvannskreps, og det som på engelsk kalles «Norway lobster» eller «crayfish». Den inneholder 2 anerkjente slekter samt alternativt en del usikre slekter. Det er mer enn 200 anerkjente arter (2013) men trolig minst 350 - 400 dersom man definerer inn nærmere angitte slekter til gruppen.
Utbredelsen er nordlig med forekomster i elver og innsjøer i Nord-Amerika og (en slekt) det østlige Asia fra Mandsjuria til Japan. En del arter av slekten Procambarus lever i tillegg til ferskvann også i brakkvann.


== Taksonomisk plassering ==
Taksonomien til storkreps er komplisert og under stadig revisjon. Det er generelt omstridt å fin-inndele organismer taksonomisk. En moderne oppdatering av systematikken gis her med basis i WoRMS-databasens systematikk fra 2017.. 

Rekke: krepsdyr (Crustacea) - 67 000 arter
KLASSE storkreps (Malacostraca) - +25 000 arter Latreille, 1802
Underklasse Eumalacostraca Grobben, 1892
Usikker overorden Eucarida Calman, 1904
Orden tifotkreps (Decapoda) - 2 700 slekter, 15 000 arter Latreille, 1802
Underorden eggbærereker (Pleocyemata)
Infraorden langhalekreps, kreps og hummere (Astacidea)
Overfamilie ferskvannskreps Astacoidea  Latreille, 1802
Familie Cambaridae  Hobbs, 1942
Slekt Faxonius Ortmann, 1905
Faxonius cyanodigitus Johnson, 2010


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Faxonius cyanodigitus – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Faxonius cyanodigitus i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Faxonius cyanodigitus hos ITIS
L4

L4 er en familie av andre generasjons mikrokjerner. L4 har primært blitt brukt i Unix-lignende operativsystemer, men har også vært brukt i forskjellige andre operativsystemer.
Liksom sin forgjenger L3 ble den skapt av den tyske informatikeren Jochen Liedtke (1953–2001) som en respons på den dårlige ytelsen til tidligere mikrokjerner. Liedtke mente at en mikrokjerne som var konstruert fra starten av for høy ytelse, snarere enn andre målsetninger, ville produsere en mikrokjerne i praktisk bruk. Hans opprinnelige implementasjon i håndkodet Intel 80386 assemblerkode i 1993 skapte stor interesse i dataindustrien. Siden den gangen har L4 blitt plattformuavhengig og har fått forbedringer i datasikkerhet, isolasjon og robusthet.
Det har vært ulike nyimplementasjoner av den opprinnelige L4, deriblant L4Ka::Pistachio (det tekniske universitetet i Karlsruhe), L4/MIPS (University of New South Wales) og Fiasco (Technische Universität Dresden). Navnet L4 refererer derfor ikke lenger bare til den første implementasjonen, men til en familie av mikrokjerner.
En variant, OKL4 fra Open Kernel Labs, har blitt levert i milliarder av eksemplarer av mobilt utstyr.


== Referanser ==
Giulio Cesare Monteverdi

Giulio Cesare Monteverdi (1573–1630/1631) var en italiensk komponist og organist. Han var en yngre bror av komponisten Claudio Monteverdi.


== Liv og virke ==
Giulio Cesare Monteverdi var sønn av barbér og sårlege Baldassare Monteverdi (født rundt 1542) og Maddalena Zignani (død rundt 1576). Selv om familien levde i beskjedne kår, fikk de to eldste sønnene en grundig musikalsk utdanning hos Marcantonio Ingenieri, kapellmester ved katedralen i Cremona.
I 1602 var Giulio Monteverdi musico ved hoffet til  hertugen av Mantova og ble i 1609 utnevnt til kapellmester. I likhet med broren og andre kunstnere ved hoffet til Huset Gonzaga ble han oppsagt i 1612. Han ble deretter organist ved hovedkirka i Castelleone og i 1620 kapellmester ved Salò-domen.
De få verkene som er bevart etter Giulio Monteverdi, blant dem 25 motetter, viser noe påvirkning fra Claudio Monteverdi. Giulio fungerte som utgiver av Claudios trestemmige Scherzi musicali (1607) og publiserte to egne stykker i samlingen. I samme verk publiserte Giulio en presis klargjøring av Claudios forslag om å dele musikken i to retninger, den gamle renessansestilen (prima prattica) og den nye barokkstilen (seconda prattica). Claudio publiserte forslaget som et tilsvar til Giovanni Artusis angrep på ham og den nye musikkstilen han representerte.


== Referanser ==


== Kilder ==
Rodobaldo Tibaldi: «Giulio Cesare Monteverdi», treccani.it. (Dizionario Biografico degli Italiani - Volume 76 (2012)). 


== Eksterne lenker ==
(en) Giulio Cesare Monteverdi på MusicBrainz 
Monteverdi, Giulio Cesare, Grove Music Online
Roodenburgia schepmani

Roodenburgia schepmani er en bille av slekten Roodenburgia som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).


== Utseende ==
Middelsstore, slanke, mørkbrune trebukker med litt bronseaktig glans. Antennene er ganske tynne og litt kortere enn kroppen. Pronotum er uten tenner på sidene. Dekkvingene er tilsmalnende bakover, litt tilspissede.


== Levevis ==
Som de fleste andre trebukker borer larvene i ved.


== Utbredelse ==
Arten er utbredt i Papua Ny-Guinea.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
Underordenen Polyphaga Emery, 1886
Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
Overfamilien Chrysomeloidea Latreille, 1802 (=Phytophaga)
Familien trebukker, Cerambycidae Latreille, 1802
Underfamilien vedbukker, Lamiinae Latreille, 1825
Stammen Tmesisternini J. Thomson, 1860
Slekten Roodenburgia Withaar, 2015
Roodenburgia schepmani Withaar, 2015
Roodenburgia witjesi Withaar, 2015


== Kilder ==
Withaar, G., 2015. Roodenburgia, a new genus in the tribe Tmesisternini (Coleoptera: Cerambycidae, Lamiinae) with two new species. Suara Serangga Papua, 9 (2)]: 47- reference page
Longicorn ID - Tmesisternini
Liste over slektene
Katalog med utbredelsesdata


== Eksterne lenker ==
Bilder av artene (litt nede på siden)
Roodenburgia schepmani – detaljert informasjon på Wikispecies 
(en) Tmesisternini – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Roodenburgia witjesi

Roodenburgia witjesi er en bille av slekten Roodenburgia som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).


== Utseende ==
Middelsstore, slanke, mørkbrune trebukker med litt bronseaktig glans. Antennene er ganske tynne og litt kortere enn kroppen. Pronotum er uten tenner på sidene. Dekkvingene er tilsmalnende bakover, litt tilspissede.


== Levevis ==
Som de fleste andre trebukker borer larvene i ved.


== Utbredelse ==
Arten er utbredt i Papua Ny-Guinea.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
Underordenen Polyphaga Emery, 1886
Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
Overfamilien Chrysomeloidea Latreille, 1802 (=Phytophaga)
Familien trebukker, Cerambycidae Latreille, 1802
Underfamilien vedbukker, Lamiinae Latreille, 1825
Stammen Tmesisternini J. Thomson, 1860
Slekten Roodenburgia Withaar, 2015
Roodenburgia schepmani Withaar, 2015
Roodenburgia witjesi Withaar, 2015


== Kilder ==
Withaar, G., 2015. Roodenburgia, a new genus in the tribe Tmesisternini (Coleoptera: Cerambycidae, Lamiinae) with two new species. Suara Serangga Papua, 9 (2)]: 47- reference page
Longicorn ID - Tmesisternini
Liste over slektene
Katalog med utbredelsesdata


== Eksterne lenker ==
Bilder av artene (litt nede på siden)
Roodenburgia witjesi – detaljert informasjon på Wikispecies 
(en) Tmesisternini – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Suolojohka (Sør-Varanger)

Suolojohka (nordsamisk) er ei elv i Sør-Varanger kommune i Finnmark. Den er ei tilløpselv til Gallokelva. Elva har utspring sør for fjellet Várdoaivi og renner i hovedsakelig østlig retning. Elvas løp består av en rekke mindre innsjøer, hvorav den største er Holmvatnet (Suolojávri), med korte elvestrekninger mellom. Den munner ut sørvest i Gállotjávri og er 21,7 kilometer lang.


== Fotnoter ==


== Referanser ==
1. etappe av Arctic Race of Norway 2013

1. etappe av Arctic Race of Norway 2013 gikk fra og til Bodø den 8. august 2013 og var 192,5 km lang.


== Rute og referat ==

Åpningsetappen hadde start og målgang i Bodø og var på 192,5 kilometer. Etappen startet like ved småbåthavna i Bodø Sentrum og gikk som en sløyfe rundt Skjerstadfjorden og tilbake til Bodø. Første innlagte spurt på oppløpet i Fauske og videre mot Rognan, hvor andre innlagte spurt lå. Bodø-etappen hadde en 10 kilometer lang stigning med 6 prosent i snitt, og en høyde opp til 500 meter. Målgang i Bodø og siste avgjørende spurt ved kommunehuset. 
Nederlenderen Kenny van Hummel fra Vacansoleil-DCM tok seieren i en massespurt, foran lagkameraten Barry Markus og tyske Rüdiger Selig fra Katjusja som begge passerte Thor Hushovd helt på slutten.


== Resultater ==


== Øvrige stillinger etter etappen ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) 1. etappe av Arctic Race of Norway 2013 - ProCyclingStats 
(en) 1. etappe av Arctic Race of Norway 2013 – Cycling Archives
2. etappe av Arctic Race of Norway 2013

2. etappe av Arctic Race of Norway 2013 gikk fra og til Svolvær den 9. august 2013 og var 156,5 km lang.


== Rute og referat ==

2. etappe hadde start og målgang i Svolvær og tok rytterne 156 kilometer rundt om i Lofoten. Alle ble fraktet med rutefly fra Bodø før den flateste og mest spektakulære etappen. Rytterne startet ut fra Svolvær sentrum mot vest og gikk som en sløyfe langs sørkysten av Austvågøya og Vestvågøya. Her passerte rytterne Vikingmuseet og Borge. Første innlagte spurt kom på veien inn til Leknes og også en stigning med innlagt klatrepoeng. Etappen gikk så tilbake til Svolvær, med en avsluttende runde inne i sentrum.
Thor Hushovd fra BMC fikk revansje fra åpningsetappen og vant massespurten foran belgiske Tom Van Asbroeck fra Topsport Vlaanderen-Baloise og østerrikeren Marco Haller fra Katjusja. Seiersherren fra 1. etappe, Kenny van Hummel fra Vacansoleil-DCM endte på 4.-plass og måtte gi fra seg ledertrøyen i rittet til Hushovd.


== Resultater ==


== Øvrige stillinger etter etappen ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) 2. etappe av Arctic Race of Norway 2013 - ProCyclingStats 
(en) 2. etappe av Arctic Race of Norway 2013 – Cycling Archives
3. etappe av Arctic Race of Norway 2013

3. etappe av Arctic Race of Norway 2013 gikk fra Svolvær til Stokmarknes den 10. august 2013 og var 201,5 km lang.


== Rute og referat ==

Tredje etappe startet i sentrum av Svolvær og gikk 201,5 kilometer over Hinnøya via Sortland til Stokmarknes.
Den første innlagte klatreprisen startet under havnivå i den undersjøiske Sløverfjordtunnelen, med et klatrepunkt på fem meter over havnivå. Den siste delen av etappen gikk forbi Raftsundet i et flatere, grønnere og mer bebodd landskap innover til Sortland sentrum, der den innlagt spurten fant sted. Derfra gikk den siste og avgjørende ferden innover mot Stokmarknes og målgang rett nedenfor Nordlandssykehuset Vesterålen.
Det tyske stortalentet Nikias Arndt fra Argos-Shimano tok sin første proffseier og vant massespurten i Stokmarknes foran nederlenderne Kenny van Hummel og Barry Markus fra Vacansoleil-DCM. Van Hummel, som vant åpningsetappen, tok dermed tilbake ledertrøyen fra BMCs Thor Hushovd som ikke fikk noen bonuspoeng med sin 5.-plass på etappen.


== Resultater ==


== Øvrige stillinger etter etappen ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) 3. etappe av Arctic Race of Norway 2013 - ProCyclingStats 
(en) 3. etappe av Arctic Race of Norway 2013 – Cycling Archives
4. etappe av Arctic Race of Norway 2013

4. etappe av Arctic Race of Norway 2013 gikk fra Sortland til Harstad den 11. august 2013 og var 155 km lang.


== Rute ==


== Referat ==

Rittets siste etappe startet i Sortland og tok rytterne 155 kilometer langs Tjeldsundet med målgang i Harstad.
De første klatrepoengene ble tildelt i Lødingen. Rytterne tok seg deretter videre til den innlagte spurten ved Kongsvik, før en ny bakkespurt ble avholdt rett før Tjeldsundbrua. Etappen ble avsluttet med fem innlagte runder à 6,3 kilometer i sentrum av Harstad, med en 4,3 prosent stigning 800 meter før målstreken.
Rittets ambassadør og hjemmefavoritt Thor Hushovd fra BMC vant den siste etappen foran tyskerne Paul Martens og Nikias Arndt fra henholdsvis Belkin og Argos-Shimano. Bonussekundene sikret samtidig Hushovd sammenlagtseieren ettersom lederen før etappen, Kenny van Hummel fra Vacansoleil-DCM, ble nummer fem i massespurten.


== Resultater ==
For øvrige resultater, se rittartikkelen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) 4. etappe av Arctic Race of Norway 2013 - ProCyclingStats 
(en) 4. etappe av Arctic Race of Norway 2013 – Cycling Archives
Brotsverk mot mennesket

Brotsverk mot mennesket , (originaltittel: Le chagrin et la pitié) er en fransk dokumentar regissert av Marcel Ophüls i to deler fra 1969 som omhandler fransk kollaborasjon med de tyske okkupasjonsmaktene under andre verdenskrig.


== Handling ==
Filmen inneholder blant annet et utvidet intervju med Pierre Mendès France. Han ble fengslet av franske myndigheter, på grunn av anklager om desertering etter å ha forlatt Frankrike om bord SS Le Masilia, i et forsøk på å slutte seg til en militære enhet som hadde flyttet til Marokko. 
Men Mendès klarer snart å stikke av fra fengsel i Frankrike, for å slutte seg til Charles de Gaulle sine styrker som opererte fra England under andre verdenskrig. Senere tjente Mendès som statsminister i Frankrike i åtte måneder, i 1954 og 1955. Filmen kretser også rundt journalist Christian de la Mazière. Mendès var en fransk jøde og politisk skikkelse som sluttet seg til en motstandsbevegelse. Men la Mazière, en aristokrat som omfavnet fascismen, var en av 7 000 franske ungdommer som vervet seg til å slåss på østfronten iført tyske uniformer.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Brotsverk mot mennesket på Internet Movie Database 
(sv) Brotsverk mot mennesket i Svensk Filmdatabas 
(fr) Brotsverk mot mennesket på Allociné 
(nl) Brotsverk mot mennesket på MovieMeter 
(en) Brotsverk mot mennesket på AllMovie 
(en) Brotsverk mot mennesket på Rotten Tomatoes
Lelio Colista

Lelio Colista (1629–1680) var en italiensk komponist og luttenist.


== Liv og virke ==
Colista var sønn av Pietro Colista og Margherita Riveri de Honorantis. Faren hadde høytstående poster i Vatikanet, som jurist og som skriver i Vatikanbiblioteket. Lelio vokste opp i et kulturelt stimulerende miljø og fikk tidlig en førsteklasses utdanning ved jesuittenes Seminario Romano der han knyttet kontakter med bl.a. Athanasius Kircher.
Allerede som trettiåring var Colista godt plassert i den lønnsomme posten som custode delle pitture ved det pavelige kapell, en post han beholdt livet ut. Det er grunn til å gå ut fra at han hadde en rang i Vatikanhierarkiet som overgikk de fleste instrumentalister i Roma. 
Et pussig faktum er at tross Colistas udiskutable musikalske ferdigheter ser det ut til at han ble fullstendig ignorert av sine samtidige musikerkolleger og falt i fullstendig glemsel etter sin død. Colistas samtidige, Antimo Liberati (1617-1692), som var kantor ved det pavelige kapell fra 1661, nevner eksempelvis ikke Colista med ett eneste ord i noen av sine skrifter.
I 1664 ledsaget Colista kardinal Flavio Chigi på en diplomatisk reise til Paris der Colista sammen med Bernardo Pasquini holdt konserter for Ludvig XIV. Konsertene var en stor suksess, noe som ikke var selvsagt på en tid med stor fransk motvilje mot italiensk musikk. 
Lelio Colista behersket en rekke instrumenter, framfor alt gitar, lutt og teorbe. Han skrev hovedsakelig instrumentalmusikk og var den første i Roma som komponerte kirkesonater for to fioliner og generalbass, selv betegnet han disse stykkene som «symphonie». Til tross for at han nøt stor anseelse som lutt- og gitarvirtuos, fikk han ikke utgitt noen av sine sonater i sin levetid. Det ser ut til at han falt i glemsel umiddelbart etter sin død: da forleggeren Giacomo Monti  i 1680 publiserte Colistas sonater Sinfonie a tre var han ikke i stand til å navngi komponisten, men påførte komposisjonen del sig. N. N. Romano («av en ukjent herre fra Roma»).
I 1694 æret  Henry Purcell Colistas ferdigheter i kontrapunkt. Purcell og Corellis triosonater er influert av Colista. I England var Colistas verk forholdsvis populære også etter Purcells død. I 1708 oppførte Thomas Dean med ensemble "«a full piece of the famous Signior Colista»". 
Colista var en etterspurt lærer, men av hans mange elever er bare Gaspar Sanz og Daniel Eberlin kjent ved navn.


== Verk i utvalg ==


== Referanser ==


== Kilder ==
Alberto Iesuè: «Lelio Colista», treccani.it. Dizionario Biografico degli Italiani - Volume 26 (1982). 


== Litteratur ==
Helene Wessely: «Lelio Colista, ein römischer Meister vor Corelli; Leben und Umwelt.», Verlag H. Böhlaus Nachf., Kommissionsverlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, 1961.
Peter Allsop in The Italian Sonata, From Its Origins Until Corelli ISBN 0-19-816229-4 (en)


== Eksterne lenker ==
(en) Lelio Colista på Discogs 
(en) Lelio Colista på MusicBrainz 
(en) Fritt tilgjengelige noter av Lelio Colista i International Music Score Library Project
Emma Lindman

Emma Lindman (født 24. januar 1996) er en golfspiller fra Åland. Hennes fremste internasjonale meritt er gull indviduelt i De internasjonale øylekene 2017 på Gotland.


== Idrettskarriere ==
Harris kom på fjerdeplass individuelt i De internasjonale øylekene 2015, og Åland kom på sjuendeplass i lagkonkurransen. 
I De internasjonale øylekene 2017 vant hun kvinneklassen individuelt. Åland deltok ikke i lagkonkurransen dette året.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Profil hos European Golf Rankings
Profil hos De internasjonale øylekene 2017
Profil hos De internasjonale øylekene 2015
Flora Keites

Flora Keites (født 2. juni 2000) er en golfspiller fra Jersey. Hun har to indviduelle sølvmedaljer fra De internasjonale øylekene.


== Idrettskarriere ==
Keites kom på andreplass individuelt i De internasjonale øylekene 2015, bak Aimee Ponte fra Guernsey. Jersey vant lagkonkurransen i disse øylekene. 
I De internasjonale øylekene 2017 kom hun igjen på andreplass i kvinneklassen individuelt, denne gangen slått av Emma Lindman. Jersey fikk bronse i lagkonkurransen dette året.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Profil hos European Golf Rankings
Profil hos De internasjonale øylekene 2017
Profil hos De internasjonale øylekene 2015