jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Den tiburtinske sibylle

Den tiburtinske sibylle var en profetisk prestinne (sibylle). Hun er ikke med i den klassiske greske oppregning av ni sibyller, men ble tilføyet av romerne. Hennes sete var den gamle sabino-latinske byen Tibur (det moderne Tivoli).
Det fortelles om et mytisk møte der   Augustus spurte sibyllen om han burde tilbes som gud. Dette møtet er blitt et yndet motiv i kristen kunst. Nå er det ikke så klart hvorvist den sibyllen det gjelder, var den etruskiske sibylle i Tibur eller den greske i Cumae. Den kristne forfatter Lactantius nøler imidlertid ikke med å identifisere sibyllen med den tiburtinske sibylle. Han skriver en del om de hedenske sibyller, som kan tjene til å skjelne dem fra hverandre, eller forstå hvordan dette ble forstått blant  kristne på 300-tallet:

«Den tiburtinske sibylle, Albunea av navn, tilbes i Tibur som en gudinne,nær bredden av Anio, hvori hennes bilde skal ha blitt funnet, med en bok i hånden. Hennes orakulare svar overførte senatet til capitol». (Divine Institutes I.vi)
Det finnes en apokalyptisk psevdoprofeti som ettribueres til den tiburtinnske sibylle, forfattet ca 380 e.Kr., men med revisjoner og interpoleringer lagt til på senere tidspunkter. Frn hevdes å profetere at en siste keise, kalt Constans, skulle komme, og han skulle nedkjempe kristendommens fiender og innvarsle en tid med fred og stor velstand, og han skulle få slutt på hedensommen og omvende jødene. Etter å ha nedkjempet Gog og Magog skulle denne keiseren legge av sin krone og skjenke den til Gud. Dette skulle da utløse antikrists komme.
Ippolito d'Este nybygde Villa d'Este i Tibur/Tivoli fra 1550 og fremover, og forordnet forseggjorte murfresker i villaen som skulle gjenkalle den tiburtinske sibylle som profeterende Jesu fødsel til den klassiske verden.


== Referanser ==
T.A.G. Hungerford

Thomas Arthur Guy Hungerford (født 5. mai 1915 i Perth, død 20. juni 2011 i Perth) var en australsk journalist, diplomat og forfatter.Han tjenstegjorde i Australian Army i Stillhavet under annen verdenskrig og i okkupasjonsstyrkene i Japan 1946 to 1947; dette danner bakgrunnen for romanene Sowers of the Wind: A Novel of the Occupation of Japan (1949) og The Ridge and the River (1952). En annen sentral del av forfatterskapet er de tre novellesamlingene Stories From Suburban Road (1983), A Knockabout with a Slouch Hat (1985) og Red Rover All Over (1986) – alle med undertittelen «an autobiographical collection».Han ble Medlem av Order of Australia i 1987. Han har gitt navn til debutantprisen T.A.G. Hungerford Award.


== Referanser ==
Slaget ved Lagos

Slaget ved Lagos var et sjøslag mellom Storbritannia og Frankrike som fant sted 19. august 1759 under syvårskrigen utenfor kysten av Spania og Portugal og oppkalt etter Lagos i Portugal.


== Opptakt ==
Ministrene til kong Ludvig XV av Frankrike hadde planer om å invadere Storbritannia i 1759, under syvårskrigen. De hadde samlet en armé ved Vannes, sørøst i Bretagne og de hadde samlet transportmidler i de lukkede farvannene rundt Morbihan som er knyttet til Quiberonbukta. Planen til de franske ministrene var å samle 21 linjeskip ved Brest, kommandert av de Conflans og 12 skip som ble ført fra Toulon av de la Clue. Arméen skulle så føres over til den engelske eller skotske kysten, eskortert av disse linjeskipene.
Admiral Boscawen fikk oppgaven om å blokkere de la Clue ved Toulon. Med seg hadde han 14 linjeskip. Boscawen nådde fram 16. mai 1759. I begynnelsen av juli måtte han trekke seg tilbake til Gibraltar på grunn av mangel på vann og forsyninger, samt at noen av skipene hans var skadet av franske batterier. Han nådde havnen den 4. august. Den 5. august forlot de la Clue Toulon og 17. august passerte han Gibraltarstredet der han ble oppdaget fra Boscawens utkikksposter.


== Slaget ==
Den britiske flåten la raskt til havs i to divisjoner med en avstand mellom seg på om lag en nautisk mil. Natten mellom 17. og 18. august mistet fem av skipene til de la Clue flaggskipet sitt av syne og de satte kurs mot Cádiz. De andre syv som var blitt forsinket i håp om å finne de fem andre skipene ble tatt igjen av Boscawen og angrepet om ettermiddagen den 18. august. Et skip, «Centaure» med 74 kanoner ble erobret etter å ha gitt tapper motstand som forårsaket at det britiske flaggskipet ble kraftig skadet. Boscawen flyttet så over til «Newark».
Natten til 19. august forandret to franske skip («Souverain» og «Guerrier») kurs mot vest og klarte å komme seg unna. De fire gjenværende skipene rømte nordover og inn i portugisisk farvann nær Lagos, der «Océan», flaggskipet til de la Clue,  og «Redoutable» ble drevet på grunn og ødelagt, mens «Téméraire» og «Modeste» ble kapret.


== Ettervirkning ==
De la Clue ble alvorlig skadet og ført i land i Portugal. De fem skipene i Cádiz ble blokkerte av nestkommanderende til Boscawen, admiral Broderick.
Selv om nederlaget til den franske skvadronen ødela en viktig del av planen om å invadere De britiske øyer, valgte franskmennene å gjennomføre angrepet. Planen ble omsider oppgitt i november same år etter at franskmennene tapte i slaget ved Quiberonbukta.
Etter å ha reparert skipene sine, ble flere av skipene til Boscawen sendt til flåten til admiral Hawke utenfor Ushant og fem av disse var med Hawke da han ødela Brest-flåten i slaget ved Quiberonbukta.


== Kilder ==
Beatson. Naval og Military Memoirs of Great Britain, vol. ii. p. 321 et seq.
Clowes, W.L. (ed.). The Royal Navy; A History, from the Earliest Times to the Present, Volume III. (London 1898).
Jenkins, E.H. A History of the French Navy (London 1973).
Marcus, G. Quiberon Bay; The Campaign in Home Waters, 1759 (London, 1960).
Troude. Batailles navales de la France, vol. i. p. 379 et seq.
Mary Durack

Mary Durack Miller (født 20. februar 1913 i Adelaide, død 16. desember 1994) var en australsk historiker og forfatter.Hun har skrevet om koloniseringen av Australia, med utgangspunkt i sin egen families historie. Hun har også skrevet med forståelse om aboriginerne; romanen Keep Him My Country (1955) skildrer forholdet mellom en hvit kvegfarmeier og en aboriginerkvinne. Sakprosaboka The Aborigines in Australian Literature (1978) var et pionerverk.Hun ble Dame Commander av Order of the British Empire i 1977 og medlem av Order of Australia i 1987. 


== Referanser ==
Lancia Astura

Lancia Astura (1931–39) er en stor luksuriøs bil fra italienske Lancia bygd i 2 900 eksemplarer.  Navnet kommer av festningsbyen Astura i Lazio, eventuelt elven Astura. Sammen med Lancia Artena erstattet den Lancia Lambda. Astura hadde smalvinklet (19 grader) V8 på 2.6 liter og 72 hk (serie I og II), senere 2.9 liter og 82 hk (serie III og IV). Lancia leverte kort og langt (corto e lungo) chassis og motor til diverse karosseribyggere.

		
		
		
		
		


== Referanser ==
Pembrolizumab

Pembrolizumab (tidligere  'MK-3475'  og  'lambrolizumab' , handelsnavn Keytruda) er et humanisert antistoff som brukes i kreftimmunterapi. Det retter seg mot den programmert celledød 1 (PD-1) reseptoren . Stoffet ble opprinnelig brukt i behandling av metastatisk melanom (føflekkreft med spredning)


== Historie ==
Pembrolizumab ble oppfunnet av Gregory Carven, Hans van Eenennaam og John Dulos på Organon Biosciences. MRC Technology humaniserte antistoffet pembrolizumab for Organon i 2016.
4. september 2014 godkjente Food and Drug Administration (FDA) pembrolizumab. Det er godkjent for bruk som oppfølgingsbehandling av ipilimumab eller etterbehandling med ipilimumab og en BRAF-hemmer hos pasienter med avansert melanom som har mutasjon på BRAF-genet. Det markedsføres av Merck.
Den 2. oktober 2015 godkjente FDA pembrolizumab for behandling av metastatisk ikke-småcellet lungekreft hos pasienter med tumorer som uttrykker PD-L1 og som har mislyktes med behandling av andre kjemoterapeutiske substanser.
I Norge ble pembrolizumab godkjent til behandling av lokalavansert og metastaserende føflekkreft (malignt melanom) av Beslutningsforum 25. november 2015.


== Mekanisme ==
Pembrolizumab er et terapeutisk antistoff som blokkerer den hemmende liganden til  programmert celledød 1 reseptor. Denne reseptoren er ansvarlig for hemming av immunresponsen mot kreftceller. Normalt er denne effekten nødvendig for å unngå upassende overreaksjon, for eksempel en autoimmun sykdom hos friske individer. Hos kreftpasienters blokkerer antistoff denne reseptoren, mens Pembrolizumab gjenoppliver immunsystemet, slik at det blir mulig å målrette og ødelegge kreftceller. 


== Kliniske studier ==
Fra en stor klinisk fase I-studie i 2015 kom det frem en responsrate på 37-38% hos pasienter med avansert melanom og en samlet svarprosent på 26% hos pasienter som hadde progressiv sykdom etter behandling med ipilimumab.
I 2015 var også stoffet med i en kliniske fase II-studie for ikke-småcellet lungekreft hos pasienter med oligometastatisk sykdom.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
KEYTRUDA full prescribing information
Preet Bharara

Preetinder Singh «Preet» Bharara (født 1968) er en amerikansk jurist og tidligere embetsmann. Han var føderal anklager (U.S. attorney) i det føderale distriktet Southern District of New York, et embete han ble utnevnt til av USAs president Barack Obama i 2009. Han ble avskjediget av president Donald Trump i mars 2017.Bharara ble født i Punjab i India til en far som var sikh og en mor som var hindu. Han vokste opp en forstad i Monmouth County i New Jersey og gikk på skole i Tinton Falls i New Jersey, hvor han gikk ut som beste elev (valedictorian) i 1986. Han fikk sin bachelor of arts med magna cum laude fra Harvard College i 1990 og sin grad innen rettsvitenskap fra Columbia Law School i 1993, hvor han var redaksjonsmedlem i Columbia Law Review.


== Referanser ==
Wetar

Wetar (33 500 km²) er ei tropisk øy i Bandasjøen som tilhører Indonesia (Sørøst-Asia) og ligger i den indonesiske provinsen Maluku. Øya er størst blant Wetarøyene (også kalt Barat Dayayøene), som er en del av den større øygruppen Molukkene (tidligere kjent som Krydderøyene).
Øya har hovedsakelig løvskoger (tropisk og subtropisk tørr semi-eviggrønn bredbladet løvskog) og regnes med til økoregionen Wallacea. Man regner med at 2/3 av den opprinnelige skogen har blitt avvirket. Bare fragmenter av det naturlige habitatet er tilbake, og selv disse er truet. Faunaen består av en blanding av asiatiske og australasiatiske arter, inkludert en rekke endemiske eller nesten endemiske arter.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Wetar – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Edward Hawke

Edward Hawke (født 21. februar 1705 i London, død 17. oktober 1781 i Sunbury-on-Thames) var en britisk offiser i Royal Navy.
Han gikk inn i marinen i 1720, men var aldri ute for kamphandlinger før slaget ved Toulon i 1744. Under Den østerrikske arvefølgekrigen ble han forfremmet til kontreadmiral i 1747 og samme året kapret han seks skip fra en fransk 
skvadron i Biscayabukta under det andre slaget ved Kapp Finisterre. I Syvårskrigen erstattet Hawke admiral John Byng som kommandant i Middelhavet i 1756. 
Han blokkerte Rochefort i 1757 og i 1757 ledet han en blokade på Brest i seks måneder. Da flåten til Hawke ble drevet bort av en storm, benyttet den franske flåten muligheten og seilte fra havnen under Hubert de Brienne de Conflans. 20. november 1759 fulgte han de franske krigsskip og under et uvær vant han slaget ved Quiberonbukta, som sammen med seieren til Edward Boscawen ved Lagos fjernet franskmennene som en invasjonstrussel. 
Han pensjonerte seg og fikk æresgraden viseadmiral i Storbritannia i november 1765. Han ble adlet i desember 1766 og ble baron i 1776.


== Referanser ==


== Kilder ==
Black, Jeremy (1992). British Lives: William Pitt. Cambridge University Press. ISBN 978-0521391160. 
Browning, Reed (1994). The War of the Austrian Succession. ISBN 978-0750905787. 
Brumwell, Stephen. Paths of Glory: James Wolfe. Utgiver:Hambledon. 2006. ISBN 978-1847252081. 
Chesneau, Roger; Kolesnik, Eugene M. (red.). Conway's All The World's Fighting. 
Corbett, Julian Stafford (1907). England in the Seven Years War: A Study in Combined Operations. 
Dull, Jonathan R. (2005). The French Navy and the Seven Years' War. University of Nebraska. ISBN 978-0803260245. 
Duthy, John (1839). Sketches of Hampshire: Embracing the Architectural Antiquities, Topography, Etc. Jacob & Johnson. 
Heathcote, Tony (2002). The British Admirals of the Fleet 1734 – 1995. Pen & Sword. ISBN 0-85052-835-6. 
Lavery, Brian (2003). The Ship of the Line - Volume 1: The development of the battlefleet 1650-1850. Conway Maritime Press. ISBN 0-85177-252-8. 
Lewis, Charles L. Famous old-world sea fighters. 1929. ISBN 978-1163137468. 
McLynn, Frank (2005). 1759: The Year Britain Became Master of the World. Pimlico. ISBN 978-0099526391. 
Pope, Dudley (2002). At 12 Mr Byng Was Shot. Phoenix Press. ISBN 978-0436377495. 
Rodger, N.A.M. (2006). Command of the Ocean: A Naval History of Britain, 1649-1815. Penguin Books. ISBN 978-0713994117. 
Whiteley, Peter (1996). Lord North: The Prime Minister Who Lost America. Hambledon Press. ISBN 978-1852851453.
Den agrippinske sibylle

Den agrippinske sibylle (latin: Sibylla Agrippina) er en sibylle som sammen med den europeiske sibylle ble tilføyd i middelalderen til de ti oldtidens sibyller oppregnet av Lactantius. Dermed ble det en tallmessig parallell mellom Det gamle testamentes tolv mindre profeter og de kvinnelige profetinner som man mente hadde forkynt en gudsforvantning inn i de førkristne hedenske samfunn.Til tross for at det knyttes indirekte til antikkens sibylletradisjon har den agrippinske sibylle på ingen måte noe utgangspunkt i klassisk mytologi i antikken. 


== Referanser ==
Den europeiske sibylle

Den europeiske sibylle (latinsk: Sibilla europa) er en sibylle som sammen med den agrippinske sibylle ble tilføyd i middelalderen til de ti oldtidens sibyller oppregnet av Lactantius. Dermed ble det en tallmessig parallell mellom Det gamle testamentes tolv mindre profeter og de kvinnelige profetinner som man mente hadde forkynt en gudsforvantning inn i de førkristne hedenske samfunn.Til tross for at det knyttes indirekte til antikkens sibylletradisjon har den europeiske sibylle på ingen måte noe utgangspunkt i klassisk mytologi i antikken.


== Referanser ==
Ung sigøynerkvinne

Ung sigøynerkvinne (latvisk: Jaunā čigāniete) er et maleri fra 1870 av den livonske maler Kārlis Jēkabs Vilhelms Hūns (Karl Jacob Wilhelm Huhn). 
Bildet forestiller en ung, løst kledt kvinne som med en hevet tamburin forsøker å fange en mynt. Etter deltakelse i Paris Salon i 1870, reiste Hūns til Normandie og deretter til Belgia, hvor man mener at han malte den unge kvinnen.Bildet tilhører Latvias nasjonale kunstmuseum i Riga.


== Referanser ==
Spøkelset på Bragehus

Spøkelset på Bragehus (svensk: Spöket på Bragehus) er en svensk filmkomedie fra 1936, i regi av Ragnar Arvedson og norske Tancred Ibsen. 
Manuset ble skrevet av Arvedson og Börje Larsson. Det bygde på nordmannen Ove Ansteinssons skuespill Hansen, som ble uroppført på Centralteatret i Oslo 30. desember 1928. Han skrev det under psevdonymet Fritz Spassvogel.


== Handling ==
Slottet Bragehus skal arves av unge Adrienne Brage. Bygningen trenger en real opprustning og forvalteren Einar Hård ansettes til oppgaven. Einar interesserer seg for Adrienne, men dette blir ikke tolerert av de tre damene som fremdeles eier slottet (og som er i slekt med Adrienne). Einar blir til et slikt besvær at damene beslutter seg for å skremme ham bort ved hjelp av spøkerier, da han passende nok valgte å husere i «Spøkelsesfløyen».


== Rolleliste (i utvalg) ==
Adolf Jahr - Einar Hård, forvalteren på Bragehus
Annalisa Ericson - Adrienne Brage
Tollie Zellman - Agate Brage
Eric Abrahamsson - Johan Eriksson, tjener
Einar Axelsson - Arnell, godseieren på Berga
Gerda Björne - Beat-Sophie Brage
Märtha Lindlöf - Constance Brage
Olof Sandborg - Häradshövding Dyhlén
Ragnar Widestedt - Landsfiskal
John Ericsson - Befalingsmann
Anders Frithiof - Rik bonde
Torsten Hillberg - Rik bonde
Hugo Björne - «Vandreren»
Erik Johansson - Gårdsgutt
Siri Olson - Tjenestepike
Britta Estelle - En ung Agate Brage


== Eksterne lenker ==
(en) Spøkelset på Bragehus på Internet Movie Database 
(no) Spøkelset på Bragehus hos Filmfront 
(sv) Spøkelset på Bragehus i Svensk Filmdatabas
Tasman Bay

Tasman Bay / Te Tai-o-Aorere er en bred, triangulær bukt i den nordlige enden av Sørøya på New Zealand. Bukta er om lag 75 kilometer tvers over på det bredeste punktet (mellom Separation Point og D'Urville Island), og 56 kilometer dyp. Kystlinjen er ca. 120 kilometer lang, og det er en rekke mindre bukter på denne strekningen. Vest for Tasman Bay finnes den noe mindre bukta Golden Bay, og i øst ria-området Marlborough Sounds. I den vestlige enden av bukta ligger Abel Tasman nasjonalpark.  
Den innerste delen av bukta er grunn, mindre enn 40 meter dyp. Dybden øker til ca. 90 meter lenger ute i bukta. Tasman Bay ble antagelig skapt i en istid tidlig i pleistocen, da havnivået var lavere og tykke lag med grus ble avsatt i området.
Tasman Bay ble oppdaget av Abel Tasman  i 1642, men ble ikke navngitt. Kaptein James Cook kom i 1770 og ga Golden Bay og Tasman Bay navnet Blind Bay. På Cooks andre reise i 1773 skilte han mellom de to buktene, og ga Tasman Bay navnet Blind Bay. Golden Bay fikk navnet Murderer's Bay. D'Urville ga bukta navnet Tasman Bay i 1827, oppkalt etter den europeiske oppdageren. 1. august 2014 ble buktas offisielle navn endret til Tasman Bay / Te Tai-o-Aorere etter en overenskomst med maoriene. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Tasman Bay – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Badende gutter

Badende gutter (latvisk: Peldētāji zēni) er et maleri fra 1900 av den kurlandskfødte kunstner Jānis Valters (senere Johann Walter-Kurau). 
Bildet forestiller tre gutter ved badestranden i solskinn. Valters malte adskillige bilder med lignende motiv i perioden 1900–1926.Maleriet tilhører Latvias nasjonale kunstmuseum i Riga.


== Referanser ==
Ove Ansteinsson

Ove Arthur Ansteinsson (født 1884 i Risør og oppvokst i Vallset og Hamar, død 1942) var en norsk journalist og forfatter.
Ansteinsson debuterte som forfatter med en samling friske småfortellinger, Hedemarksfolk, i 1909, men allerede i 1901 fikk han sine første noveller publisert i Oplandenes avis. Han var redaktør for avisa Akershus, Lillestrøm (1915-1919) og Østerdalens Avis, Elverum (1919-1922) 
Blant øvrige verker kan nevnes: Ener Tuve (1910), Broder Nikolai og to andre (1911), Svartskogen (1913), Smaahistorier (1914), Plankegjærdet (1921), Hu Dagmar (1925), Gullfjellet (1927) og Broder Nicolai (1935). Den svenske filmen Spøkelset på Bragehus (1936) er basert på hans skuespill Hansen (1928).


== Kilder ==
Ove Ansteinsson i Kvennstuguteatret


== Eksterne lenker ==
(en) Ove Ansteinsson på Internet Movie Database 
(no) Ove Ansteinsson hos Sceneweb
Pike i folkedrakt

Pike i folkedrakt (latvisk: Meitene tautas tērpā) er et maleri fra 1930 av den latviske maleren Jānis Tīdemanis. Bildet forestiller en ung pike med fletter i en stilisert folkedrakt med sterke farver på mørk bakgrunn. 
Maleriet tilhører Latvias nasjonale kunstmuseum i Riga.


== Referanser ==
Slaget ved Restigouche

Slaget ved Restigouche var et sjøslag som ble utkjempet under den franske og indianske krigen på Restigouche River mellom britiske Royal Navy og en liten flotilje av franske marinefartøy. De franske fartøyene ble sendt for å støtte Ny-Frankrike etter at Quebec falt. Forsyninger var særdeles viktige fordi Frankrike styrte koloniene sine slik at de var helt avhengige av produkter og varer fra hjemlandet. Tapet i slaget ved Restigouche gjorde at forsyningene ikke kom frem til soldatene og markerte slutten på det franske forsøket på å holde på koloniene sine i Nord-Amerika. 


== Se også ==
Slaget ved Sainte-Foy


== Kilder ==
Parks Canada: Battle of the Restigouche National Historic Site .Brosjyre 2003
Slaget ved Beauport

Slaget ved Beauport, også kjent som Slaget ved Montmorency, ble utkjempet 31. juli 1759, var en viktig trefning mellom britiske og franske styrker under Syvårskrigen (også kalt den franske og indianske krigen) i den franske provinsen Canada. Angrepet ble utført av britene mot den franske forsvarslinjen ved Beauport, om lag fem kilometer øst for of Quebec. De britiske soldatene under general James Wolfe trakk seg tilbake med et tap på 443 mann. 
Franskmennene feiret seieren, men general Montcalm var mer lunken og skrev til Bourlamaque at han mente angrepet bare var en forsmak på det som måtte komme, og at de ikke hadde noe annet valg enn å vente. Angrepet kom til slutt, den 13. september da britene gikk i land vest for Quebec og slo franskmennene på Abrahamslettene i slaget som krevde livet til både Montcalm og Wolfe.


== Kilder ==
Stacey, Charles Perry (1959). Quebec, 1759: The Siege and The Battle, Toronto: MacMillan
Mann går inn i et rom

Mann går inn i et rom (latvisk: Cilvēks, kas ieiet istabā) er et kubistisk maleri fra 1927 av den latviske, polskfødte kunstneren Niklāvs Strunke (1894-1966). Bildet forestiller en mann som går gjennom en dør, ved siden av ham ses et lite bord og en lyskilde i et halvtomt rom. 
Maleriet tilhører Latvias nasjonale kunstmuseum i Riga.


== Referanser ==
Louis-Joseph de Montcalm

Louis-Joseph de Montcalm var kommandant for de franske styrkene i Nord-Amerika under Syvårskrigen eller den franske og indianske krigen, som krigsskueplassen i Nord-Amerika også ble kalt. 
Montcalm ble født nær Nîmes i Frankrike i en adelsfamilie og gikk tidlig inn i militæret. Han var i tjeneste under den polske arvefølgekrigen og Den østerrikske arvefølgekrigen  hvor han utmerket seg og ble forfremmet til brigadesjef. I 1756 sendte kong Ludvig XV han til Ny-Frankrike for å lede forsvaret mot britene under Syvårskrigen. Montcalm oppnådde en del suksess i 1756 og 1757, men britene mobiliserte store tropper mot Ny-Frankrike i 1758-1759, og det endte med at Montcalm ble slått og mistet livet i Quebec og at franskmennene i 1760 mistet Ny-Frankrike. 
Montcalm var en kontroversiell person og avgjørelsene hans ved Quebec har blitt kritisert av militærhistorikere. 


== Minnesmerke ==

Fire fartøy i den franske marinen har blitt oppkalte etter ham opp gjennom årene, den siste en F70 fregatt fra 1975. 


== Referanser ==


== Litteratur ==
Anderson, Fred (2005). The War that made America. New York: Viking. ISBN 0-670-03454-1. 
Casgrain, Henri Raymond (1905). Wolfe and Montcalm. Morang. OCLC 192112046. 
Chartrand, René (2000). Ticonderoga 1758: Montcalm's Victory Against All Odds. Oxford: Osprey Publishing. ISBN 1-84176-093-5. 
Sommervogel, Carlos (1872). Comme on servait autrefois: le marquis de Montcalm, le maréchal de Bellefonds (fransk). J. Albanel. OCLC 25446420.