jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Arnstein Arnebergs vei (Bærum)

Arnstein Arnebergs vei er en rundt 200 meter lang vei som går nordover fra Oksenøyveien og mot E18 (Drammensveien).
Veien har fått navn etter arkitekt Arnstein Arneberg som har tegnet Villa Helle som ligger rett øst for veien.
I veien er det et nyoppsatt boligprosjekt, Arneberg Hage, som stod ferdig i 2013. Et nytt prosjekt, Kilenåsen, er under bygging av Selvaag Bolig.


== Se også ==
Tilsvarende gatenavn i Oslo: Arnstein Arnebergs vei (Oslo)


== Referanser ==
Kvalvik (Lyngen)

Kvalvik (nordsamisk: Hoammaluokta, kvensk: Kolsevuopio) er et tettsted i Lyngen kommune i Troms. Bygda ligger på vestsiden av fjorden Lyngen, omtrent 7 kilometer sør for Lyngseidet og 7 kilometer nord for Furuflaten, like sør for utløpet til Kvalvikelva. Fylkesvei 868 går gjennom bygda.


== Referanser ==
Thomas Girtin

Thomas Girtin (født 18. februar 1775, død 9. november 1802) var en engelsk maler og grafiker. Sammen med vennen og rivalen J.M.W. Turner, spilte Girtin en sentral rolle for å etablere akvarellen som anerkjent kunstart.


== Biografi ==
Thomas Girtin ble født i Southwark, London, som sønn av en velstående børstemaker. Faren døde mens Thomas var liten, og moren giftet seg med en mønstertegner ved navn Vaughan. Han lærte tegning i skole hos Thomas Malton. Han kom så i lære hos Edward Dayes (1763–1804), en topografisk akvarellmaler. Syv års læretid var lenge, og visstnok preget av konflikter med mesteren, som ikke unnså seg for å gi Girtin nedsettende omtale etter hans tidlige død.
Som ungdom ble Girtin venn med Turner. Begge ble hyret tilå fargelegge gamle stikk med vannfarge. Han stilte jevnlig ut i Royal Academy fra 1794. Hans arkitektur- og landskapsskisser og akvareller vant anerkjennelse, og han ble støttet av Lady Sutherland, og samleren og mesenen Sir George Beaumont. Han gjorde flere reiser i England for å oppsøke landskaper han laget til bilder.
Han giftet seg med den 18-årige datteren til en gullsmed,  Mary Ann Borrett i 1800. Paret slo seg ned i Hyde Parkområdet, med en malekollega som nærmeste nabo. Han var forøvrig ofte gjest hos de velstilte på deres sommerresidenser. Vinteren 1801–1802 var han i Paris, og kom hjem med akvareller og  blyantskisser som ble til en serie stikk kalt: «Tyve utsikter over Paris og omgivelsene». Disse ble først utgitt etter hans død.
Våren og sommeren 1802 laget han et panoramabilde over London som var 18 fot høyt, og 108 fot i omkrets, Han døde i november samme år i sitt atelier. Dødsårsaken blir dels oppgitt som Astma, og dels «forbeininger av hjertet» .   
Hans tidlige bilder er preget av tidens tradisjonelle landskapsprospekter, men han frigjorde seg raskt fra dette, og anla en mer personlig stil. Denne ble så høyt verdsatt, at Turner senere sies å ha bemerket at «hvis Tom Girtin fortsatt hadde levd, ville jeg sultet».


=== Utstillinger ===
The British Museum og Victoria and Albert Museum har samlinger av hans verker.
I 2002 arrangerte Tate Britain utstillingen «Thomas Girtin: The Art of Watercolour», som tok sikte på å «reveal his technical genius».


== Galleri ==
Kronologisk:

		
		
		
		
		
		
		
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Thomas Girtin – kategori av bilder, video eller lyd på Commons (no) Thomas Girtin i Store norske leksikon
Prints & People: A Social History of Printed Pictures, an exhibition catalog from The Metropolitan Museum of Art (fully available online as PDF), which contains material on Thomas Girtin (see index)
The 261 works of Girtin (or Girtin/Turner) at Tate Britain
25 paintings at Museum Syndicate
Viksøy

Viksøy (offisielt Vikso) er en øy i Sund kommune sør på Sotra. Øya ligger sørvest for Tofterøy, adskilt av det trange sundet Hummelsundet.


== Navn ==
Historisk finnes det mange forskjellige stavemåter av navnet på øya. Vikso, Viksøyna, Vigsøen, Viksø og Wixoen er noen av disse. Navneformen Vikso ble fastsatt i 2001, da formene Viksø og Viksøyna ble avslått. Lokalt benyttes navnet Viksøy både på losstasjonen og øya; dette navnet benyttes også på skilting langs offentlige veier.


== Broforbindelse ==
Viksøy har aldri hatt egen skole og barna måtte krysse sundet for å komme til Tofterøy skule. Det var ingen organisert båttransport over sundet og folket var dermed prisgitt at det fantes båtfører i Hummelsundet som kunne gi dem skyss. Først i 1929 ble det bygget bro over sundet.


== Losdrift ==
Øyas plassering ytterst i Korsfjorden gjorde at den var ideell for losdrift. På 1700- og 1800-tallet måtte losene speide etter båter som trengte loshjelp inn til Bergen, og ro om kapp for å få oppdraget. Dette var et farefullt yrke, og flere av losmennene fra Viksøy omkom.Selv om det allerede i 1720 ble etablert felles losvesen  i farvannet mellom Bømlo og Telavåg var losvirksomheten dårlig organisert og de forskjellige losstasjonene konkurrerte seg imellom om oppdragene. I 1891 kolliderte losbåten «Stolmaskøyta» med englandsbåten «Ragnvald Jarl» og mannskapet på tre omkom. Fem år senere forliste nok en losbåt fra Kalve. Disse to hendelsene ble avgjørende for at Korsfjorden felleslosing ble opprettet 1. januar 1901 som et samarbeid mellom losstasjonene på Golten, Vardøy, Viksøy, Bakkasund, Stolmen og Brandasund. Strekningen ble da samlet under Viksøy loskrets som samtidig fikk førsterett på alle losoppdrag.Allerede i 1883 fikk Viksøy losstasjon telefon som første sted i Sund kommune etter finansiering fra skipsreder Peter Gabriel Halvorsen som ønsket av losstasjonen skulle rapportere inn til Bergen når båtene fra Newcastle passerte.Først på 1930-tallet kom de første motordrevne losbåtene i drift, da i kombinasjon med seil. I 1934 fikk losen Johannes Evensen Hummelsund oppdraget å lose Adolf Hitler på tur i Hardangerfjorden. Hummelsund ble senere ordfører i Sund kommune.
Da Norge i 1940 ble involvert i andre verdenskrig ble losstasjonen på Viksøy satt under kontroll av den tyske okkupasjonsmakten, men losene nektet å ta oppdrag for tyske krigsskip. I 1941 ble også losbåtene «Korsfjord I» og «Johan Orlin» konfiskert av tyskerne, og virksomheten lå brakk frem til frigjøringen i 1945. «Korsfjord I» var da forsvunnet i løpet av krigen, antagelig havarert i Hustadvika, mens «Johan Orlin» ble tilbakeført med betydelige skader. Båten ble derfor sendt til reparasjon hos på Kleppevik og satt tilbake i losdrift i 1946. I mellomtiden hadde man bygget ny kai og vakthytte på Viksøy. I 1967 ble fasilitetene forbedret ved at det ble bygget et eget losvakthus hvor loser og losgutter kunne bo mens de var på vakt.I 2004 ble det reist et minnesmerke ved den gamle losstasjonen på Viksøy til minne om dem som mistet livet på sjøen.


== Referanser ==
Glenn Ringtved

Glenn Ringtved (født 1968 i Hørsholm) er en dansk forfatter av barne- og ungdomslitteratur. Han debuterte med romanen Benny Bøf-fugl og andre historier fra Cirkus Bambino i 1995.Ringtved er særlig kjent for «Dreamteam-serien» som han også ble nominert til ORLA-prisen for i 2007. Flere av bøkene er oversatt til norsk.


== Priser og utmerkelser (utvalg) ==
2017 American Librabry Association - Batchelder Award2014 – Gyldendals Barnebokpris
2013 – Kulturdepartementets forfatterpris for barne- og ungdomsbøker
2013 – Skriver-prisen for romanen En god dreng
2004 – Gyldendals boklegat for barnebokforfattere


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Hannes Pétursson

Hannes Pétursson (født 14. desember 1931) er en islandsk forfatter. Han har skrevet en rekke diktsamlinger og andre verk og har mottatt en rekke priser. Han er en av de mest oversatte islandske forfattere. Han mottok den tyske Henrik Steffens-prisen i 1975 og and den Islandske Litteraturprisen for diktsamlingen Eldhylur i 1993.


== Liv ==
Hannes ble født i Sauðárkrókur og gikk på skole i Reykjavík. Han var 23 år gammel da han publiserte sin første diktsamling Kvæðabók som fikk gode anmeldelser. Han fullførte en grad i islandske studier og filologi ved Universitetet på Island i 1959 og jobbet for Bókaútgáfa Menningarsjóðs (et kulturforlag) mellom 1959 og 1976 . I 1966 hadde han etablert seg som en av Islands fremste poeter.
Hannes har skrevet diktsamlinger, fiksjon, noveller og reiseskildringer, en biografi om dikteren Steingrímur Thorsteinsson, et oppslagsverk om litteratur og mange oversettelser. Han er æresskald på Island og hans poesi er oversatt til 12 språk. 


== Referanser ==
Kirsten Flagstads pris

Kirsten Flagstads pris deles ut til fremragende norske sangere av Flagstadselskapet. Flagstadselskapet ble stiftet av Torstein Gunnarson og Øystein Gaukstad i forbindelse med Kirsten Flagstads 80-årsdag i 1975, for å spre kunnskap om Kirsten Flagstads kunst og holde hennes navn levende.


== Mottakere ==
1991 Bodil Arnesen, sopran
1992 Njål Sparbo, bassbaryton
1993 Ragnhild Heiland Sørensen, sopran
1995 Linda Øvrebø, sopran
1997 Arild Helleland, tenor
1997 Ingjerd Oda Mantor, sopran
2002 Toril Carlsen, sopran
2004 Turid Karlsen, sopran
2006 Itziar Martinez Galdos, sopran
2007 Ingebjørg Kosmo, mezzosopran
2009 Ingunn Kilen, mezzosopran
2011 Yngve Søberg, bassbaryton
2013 Rachel Willis-Sørensen, sopran
2015 Lise Davidsen, sopran
2020 Elisabeth Teige, sopran


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Flagstadselskapets hjemmeside
Georg Kolbe-museet

Georg Kolbe-museet er et museum i Westend i Berlin. Museet holder til i det tidligere bolig- og atelierhuset til den tyske billedhuggeren Georg Kolbe (1877–1947).
I museet finnes verker av Georg Kolbe og dessuten en samling av skulpturer overveiende fra den første halvdel av 1900-tallet, med verker av blant andre Richard Scheibe, Rudolf Belling, Hermann Blumenthal, August Gaul og Gerhard Marcks. 
Museet eies av Georg Kolbe-stiftelsen som ble grunnlagt i 1949 for å bevare arven etter Kolbe og gjøre den tilgjengelig for et offentlig publikum.
Bygningen ble oppført i perioden 1928 til 1929 av Ernst Rentsch og Paul Linder. 


== Bildegalleri ==

		
		
		


== Georg-Kolbe-Hain ==
Langs Heerstrasse, ikke langt fra museet finnes Georg-Kolbe-Hain (Georg Kolbe-lunden) som er et offentlig grøntområde med flere av Kolbes skulpturer utplassert.


== Eksterne lenker ==
Museets internettside
Opplysninger om museet på Berlins liste over kulturminner Arkivert 11. november 2013 hos Wayback Machine.
Oslo Bokbinderforening

Oslo Bokbinderforening, stiftet som Bogbindersvendenes Syge- og Hjælpefond i Christiania i 1832, men regner sin stiftelse som fagforening fra 17. mars 1890 da svennene gjorde den til redskap for sine interessekrav. Gikk i 1. oktober 1922 sammen med Eske- og posearbeidernes forening.


== Litteratur ==
Johan Medby: Faget og Vi 1898-1948, Oslo 1950
Hannes Hafstein

Hannes Þórður Pétursson Hafstein (født  4. desember 1861 på gården Möðruvellir i Hörgárdalur på Island, død 13. desember 1922 i Reykjavík var en islandsk politiker og forfatter. Han var Islands første statsminister. I 1880 ble han uteksaminert fra den islandske videregående skole og i 1886 tok han juridisk embetseksamen ved Københavns Universitet.
Fra 1890 til 1896 var Hannes Hafstein regnskapsfører i Landsbanki.
Han ble foreslått som  den første ministeren for Island den 31. januar 1904, og han tiltrådte den 1. februar 1904. Han tjenestegjorde i stillingen frem til 31. mars 1909. I 1909 ble han direktør i Íslandsbanka. 
I 1912 ble han valgt til president i Alltinget for å bli minister for Island for andre gang fra 24. juli 1912 og han var i vervet frem  til 21. juli 1914. Da gikk ha tilbake til stillingen som banksjef.
Han var medlem av Alltinget fra 1900 til 1901, fra 1903 til 1915 og fra 1916 til 1922. Selv om han var valgt frem til 1922 deltok han på sin siste møte der i 1917. Han ble tvunget til å fratre på grunn av sviktene helse.
Hannes Hafsteinn døde i Reykjavik 13. desember 1922. I 1931 ble en statue av Hannes Hafstein laget av skulptør av Einar Jónsson avduket i Reykjavik.


== Referanser ==


== Kilder ==
Alltinget sin offisielle nettside (islandsk)
Fjellsebra

Fjellsebra eller bergsebra (Equus zebra) er store hovdyr som tilhører hestefamilien. Fjellsebraene er endemiske for det sørvestre Angola, Namibia og Sør-Afrika. Arten eksisterer i kraft av to allopatriske underarter, nemlig Hartmanns fjellsebra (E. z. hartmannae) og Kapp fjellsebra (E. z. zebra).
Fjellsebraen er den minste av de tre sebraartene. Voksne fjellsebraer blir omkring 110–150 cm i skulderhøyde og veier typisk cirka 240–372 kg. Kapp fjellsebraen er den fysisk minste av underartene, og derfor også den minste sebraen. Hartmanns fjellsebra har tynne sorte og brede hvite striper, mens Kapp fjellsebra har tynne hvite og noe bredere sorte striper. Nakkestripene sitter tettere enn hos steppesebraen, og de horisontale stripene på bakparten er bredere. Ingen av dem har striper i buken.
Fjellsebraer er mest aktive på morgenkvisten og sent på ettermiddagen, til solnedgang. Som oftest drikker dyra en til to ganger daglig. De lever i små flokker, som gjerne består av en voksen hingst og en til fem hopper med eventuelle føll. Dietten består for det meste av gress, selv om disse dyra av og til også beiter på løv og bark.
Kapp fjellsebra finnes kun i Sør-Afrika, mens Hartmanns fjellsebra finnes i det sørvestre Afrika og nord til de mest sørvestre områdene i Angola.

		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) fjellsebra i Encyclopedia of Life 
(en) fjellsebra i Global Biodiversity Information Facility 
(en) fjellsebra hos Fossilworks 
(en) fjellsebra hos ITIS 
(en) fjellsebra hos NCBI 
(en) Kategori:Equus zebra – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Equus zebra – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Equus zebra – detaljert informasjon på Wikispecies
Oslo Litograf- og Kjemigrafforening

Oslo Litograf- og Kjemigrafforening - stiftet 1892 som Den Litografiske Forening. Den Kjemigrafiske Forening ble stiftet i 1903 og oppløst igjen samme år. Stiftet på nytt i 1904. Slått sammen med Den Litografiske Forening i 1911. Den Kjemigrafiske Forening opprettet på nytt i 1919 som avdeling innen Norsk Litografisk Forbund.
De to foreningene ble slått sammen til Oslo Litograf- og Kjemigrafforening i 1967. Foreningen gikk inn i Oslo Grafiske Fagforening i 1983.


== Referanser ==
Norsk Boktrykkalender

Norsk Boktrykkalender ble utgitt av Den Typografiske Forening - gjennom Den Typografiske Forenings Fagkomité. Første utgave, for 1918, kom ut høsten 1917. Første årgang ble trykket i to opplag. Kalenderen ble utgitt nesten hvert år til og med 1970. Den endret navn til Norsk Grafisk Årbok fra 1971-utgaven. Den utkom til og med utgaven for 1973–1974.


== Utgitte kalendre ==
Kalenderen kom ikke ut for årene 1926–1928: 
1918, 1919, 1920, 1921, 1922, 1923, 1924, 1925, 1929, 1930, 1931, 1932, 1933, 1934, 1935, 1936, 1937, 1938, 1939, 1940 (viet Boktrykkerkunsten femhundre år 1440 - 1940), 1941, 1942, 1943, 1944, 1945, 1946, 1947, 1948, 1949, 1950, 1951, 1952, 1953, 1954, 1955, 1956, 1957, 1958, 1959, 1960, 1961, 1962, 1963, 1964, 1965, 1966, 1967, 1968, 1969, 1970, 1971, 1972,1973–1974.
Paul Sandby

Paul Sandby (født 1725 i Nottingham, død 9. november 1809) var en engelsk kartograf som ble landskapstegner og maler i akvarell. Sammen med broren Thomas Sandby var han en av medstifterne til the Royal Academy i 1768.


== Liv og virke ==
Han ble født i Nottingham, og kom til tegnerommene til Board of Ordnance i Tower of London tidlig på 1740-tallet, og ble utsendt til de skotske høylandene som sjefstegner. Oppdraget var å kartbelegge høylandene best mulig. Under utføring av oppdraget, som også omfattet tegning av nye broer og forsvarsverker, begynte han å lage akvareller som blant annet dokumenterte endringene etter 1745-opprøret. Han laget også skisser av folkeliv, som hengningen av falskneren John Young i 1751,. Ryktet om evnene hans spredde seg raskt.
Deretter slo han seg sammen med broren for å lage landskapsprospekter av kongelige eiendommer som Windsor (Der er over 500 bilder i den kongelige samlingen.). Han ble også anerkjent av sine samtidige kunstnere. Thomas Gainsborough hevdet at dersom en ønsket «virkelige oversikter over naturen i dette landet, var det ingen som gjorde det bedre enn Sandby som ofte brukte sin blyant til slikt» Han tegnet også noen karikaturer for å drive ap med William Hogarth.I 1768 ble han utnevnt til sjefstegner på det kongelige militærakademiet i Woolwich, en stilling han beholdt til 1799.Han bereiste Wales i 1770, og senere i (1773) med Sir Joseph Banks, noe som etterhvert resulterte i en serie på 48 aquatinter, av walisiske landskaper etter bestilling av Banks.
Han døde i London i 1809 og fikk til minneord at han var «the father of modern landscape painting in watercolors».


== Galleri ==

		
		


== Referanser ==


== Litteratur ==
Julian Faigan, Paul Sandby RA. The Collection in the City of Hamilton Art Gallery (University of Melbourne MA Thesis, 1984).
L. Herrmann. Paul and Thomas Sandby (Batsford, 1986).
Andrew Wilton & Anne Lyles. The Great Age of British Watercolours (1750–1880) (Prestel, 1993). ISBN 3-7913-1254-5
Anne Lyles & Robin Hamlyn. British watercolours from the Oppé Collection (Tate Gallery Publishing, 1997). ISBN 1-85437-240-8
Michael Charlesworth, Landscape and Vision (Ashgate, 2008), kapittel 1. ISBN 9780754656647
Michael Charlesworth, Thomas Sandby climbs the Hoober Stand, «Art History», 19 årgang, nr.2, (1996)


== Eksterne lenker ==
(en) Paul Sandby – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(no) Paul Sandby i Store norske leksikon
Paul Sandby online (artcyclopedia.com).
Picturing Britain: Paul Sandby (1731-1809) (''Daily Telegraph'' - 27. juli 2009).
Paul Sandby, Unlikely Founder of Dazzling School of European Art, Souren Melikian, New York Times, 16. april 2010
A detailed Paul Sandby biography Edited by Charles Holme. Text by Alexander J Finberg & E A Taylor. The Development of British Landscape Painting in Water-colours.
Connected Histories: British History Sources, 1500-1900 Denne nettjenesten drives av JISC og gir forskere en søkemulighet i historiske kilder på nett. Lenken gir tilgang til primærkilder som omtaler Paul Sandby.
Melicertus kerathurus

Melicertus kerathurus er en rekeart. Den ble tidligere kalt Penaeus kerathurus.
Hannene kan bli opptil 180 mm lange og hunnene 225 mm. Vanlig lengde er 110–140 mm (hanner) og 130–170 mm (hunner). Den lever på bløt bunn i havet og elvemunninger på dypde 0–90 m. Utbredelsen omfatter hele Middelhavet og det østlige Atlanterhavet fra Den engelske kanal til Angola. 
Arten blir fisket overalt i Middelhavet på grunn av den store størrelsen og den utmerkede smaken. Det drives også et beskjedent fiske langs den vestafrikanske kysten. I 2011 var den globale fangsten 6 168 tonn.


== Eksterne lenker ==
(en) Melicertus kerathurus – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Melicertus kerathurus i Encyclopedia of Life 
(en) Melicertus kerathurus i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Melicertus kerathurus hos ITIS 
(en) Kategori:Melicertus kerathurus – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Penaeus kerathurus i FAO FishFinder
Floreni

Floreni er en landsby i kommunen Sculeni i distriktet Ungheni i Moldova.
Landsbyen ligger vest i Moldova, nær elven Prut og grensen til Romania. Ved landsbyen ligger et mindre vann, Lac Floreni.
Floreni hadde ved folketellingen i 2004 til sammen 336 innbyggere.


== Referanser ==
San Juanico-broen

San Juanico-broen er del av pan-filippinske hovedvei og strekker seg fra Samar til Leyte over San Juanico-stredet på Filippinene. Den lengste delen er en stål girder viaduct bygget på stålforsterkede pirer, og dets hovedspenn er en bueformed fagverksbro-design. Med en total lengde på 2,16 kilometer (1,34 mi), er det den lengste broen på Filippinene over havvann. Den er betraktet som en av de vakreste designede broene på Filippinene. Candaba Viaduct i Pampanga som er en del av nordre Luzon Expressway er lengre, men siden det er en bro som går over land og noen småbekker, myr, er denne mer imponerende.


== Galleri ==

		


== Se også ==
Liste over broer i verden etter lengde


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) San Juanico Bridge – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
More photos and information on the San Juanico Bridge
Leyte Local Government Unit
Crossing the San Juanico Bridge
San Juanico Bridge: Linking Leyte and Samar, Connecting Luzon and Mindanao Arkivert 26. august 2013 hos Wayback Machine.
Hanna Birna Kristjánsdóttir

Hanna Birna Kristjánsdóttir (12. oktober 1966) er en islandsk politiker, som representerer Sjálfstæðisflokkurinn. Hun er innenriksminister etter å ha blitt valgt inn på Alltinget. Hun var Reykjavíks borgermester fra 21. august 2008 til 15. juni 2010.
Hanna har en Bachelor i statsvitenskap fra Universitetet på Island i 1991, og en Master i internasjonal og europeisk politikk fra Edinburgh University (1993).


== Referanser ==
Domar

Domar (gammelnorsk: Dómarr) var en mytisk konge i Uppsala i Svitjod (Sverige) av Ynglingeætten. Navnet betyr «dommer». Domar er omtalt i kildene Ynglingatal av skalden Tjodolv den kvinværske, Historia Norvegiæ og i Ynglingesagaen av Snorre Sturlason som sønn av den mytiske kong Domalde og tipp-tipp-oldebarn av guden Yngve-Frøy. Hans eksistens er høyst tvilsom. Ynglingatal og de senere nedskrivinger har primært hatt som formål å legitimere Ynglingeætten og Harald Hårfagres slekt gjennom å legge fram deres ættlinjer direkte tilbake til de norrøne gudene.
Domar var gift med Drott som var datter av kong Danp (Rigs sønn) og søster av kong Dan den storlåtne som Danmark er oppkalt etter. Domar og Drott fikk sønnen Dyggve. Domar styrte lenge og det var gode år og fred i landet under hans styre. Han døde sottedød i Uppsala og ble ført til Fyrisvollene hvor liket ble brent. I Tjodolvs dikt Ynglingatal heter det om Domar:

Ofte før
jeg hørte etter
hos gamle menn
om fyrstens gravferd;
om hvor Domar
de bar på bål,
til høyt tordnende
Halvs bane;
nå vet jeg det:
brant verkbiten
Fjolnes ætling
ved Fyrisån.Sønnen Dyggve tok over arven og riket etter far sin da han var død.


== Referanser ==
Lars Emil Haugen

Lars Emil Haugen (født 13. juli 1992) er en norsk skytter fra Meråker.
Han er den første og eneste vernepliktige som har vunnet militært NM i skyting. Dette skjedde under Landsskytterstevnet på Oppdal i 2013. Han representerte da HMKG, der han var inne til førstegangstjeneste i musikktroppen. Han skyter til daglig for Stordalen skytterlag i Meråker.Haugen var medlem av Meråker kommunestyre for Senterpartiet fra 2011 til 2019. Haugen spiller også i et band som kaller seg Ska-Frika, der spiller han barytonsaksofon. 


== Referanser ==
Steppesebra

Steppesebra (Equus quagga, tidligere Equus burchelli) er store hovdyr som tilhører hestefamilien. Steppesebraene er utbredt sør for Sahara i Afrika, fra Sør-Sudan og det sørlige Etiopia og sørover i Øst-Afrika til det sørvestre Afrika og Sør-Afrika. To underarter anerkjennes, hvorav den ene døde ut mot slutten av 1800-tallet. I tillegg kommer et antall lokale varianter, som mange tidligere regnet som egne underarter. Steppesebra er den mest tallrike av sebraartene.
Steppesebra kjennetegnes av et mer variert stripemønster enn fjellsebraen. Stripemønsteret dekker også delvis hele buken. De horisontale stripene på bakparten er dessuten smalere enn hos fjellsebraen. De ulike variantene av vanlig sebra varierer dessuten noe i stripemønsteret. Den nå utdødde kvaggaen hadde bare striper på framparten.


== Underarter ==

		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) steppesebra i Encyclopedia of Life 
(en) steppesebra i Global Biodiversity Information Facility 
(en) steppesebra hos Fossilworks 
(en) steppesebra hos ITIS 
(en) Kategori:Equus quagga – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Equus quagga – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Equus quagga – detaljert informasjon på Wikispecies
Filosofiåret 1838

Filosofiåret 1838 er en oversikt over hendelser, utgivelser og personer med tilknytning til filosofi i 1838.


== Hendelser ==


== Publiseringer ==


== Fødsler ==


== Dødsfall ==

		
		
		
		


== Referanser ==