jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Enerhauggata (Oslo)

Enerhauggata (1-7, 2-4) er en gate på Enerhaugen i bydel Gamle Oslo. Den går fra Sørligata til Smedgata.
Enerhaugenområdet ble sanert og endret karakter dramatisk tidlig i 1960-årene. Før saneringen gikk veien ned til Enerhaugplassen, ved Åkebergveien.
Gaten er dominert av blokkbebyggelse (nr. 1-7 tilhører OBOS-borettslaget Enerhaugen). St. Hallvard katolske kirke ligger i nr. 4.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Enerhauggata». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 156. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (E)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Enerhaugkleiva (Oslo)

Enerhaugkleiva er en gate på Grønland i bydel Gamle Oslo. Den går som blindgate fra Grønlandsleiret mot Åkebergveien, mellom Grønland brannstasjon og Grønland kirke. Opprinnelig gikk den opp til Enerhaugplassen og Åkebergveien, der Enerhauggata og Smedgata gikk på den andre siden av plassen. Enerhaugen ble imidlertid sanert og endret karakter dramatisk tidlig i 1960-årene. Åkebergveiens løp ble ført videre vestover mot Grønlandsleiret, mens Enerhaugkleiva ble amputert.
4 er eneste gatenummer i bruk.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Enerhaugkleiva». Oslo byleksikon (5 utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 156. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
Oslo kommunes gateoversikt
Enerhaugplassen (Oslo)

Enerhaugplassen er en plass på Enerhaugen i bydel Gamle Oslo. Den ligger nedenfor Smedgata, på et høydedrag over Åkebergveien. Dagens plass er en liten rest av det som var.
Før saneringen på begynnelsen av 1960-tallet endte flere av gatene på Enerhaugen ved denne plassen. Flisberget og Enerhauggata kom vestfra og Langleiken (samt nevnte Smedgata) nordfra. På østsiden fortsatte Enerhauggatas løp ned mot Borggata og Åkebergveien. Der er det i dag en gangvei. Flere av de nevnte gatene forsvant ved saneringen, og Enerhauggatas løp ble lagt om.
Enerhaugen bad lå i sin tid i nr. 5. I dag er nr. 4 (en boliggård) eneste adresse i bruk.


== Referanser ==


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Enerhaugkleiva». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 156. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
Kart fra 1900 hos Oslo byarkiv (viser datidens gater tydeligere)
Eddaveien (Oslo)

Eddaveien (3-43, 6-46) er en vei på Holmen i bydel Vestre Aker i Oslo. Den er opprinnelig regulert til å gå vestover fra Holmenkollveien vest for Holmendammen og dreie nordover før den når Holmenkollveien igjen ved Gressbanen. I dag er imidlertid veien fysisk delt i to. Det nordligste stykket er lengst og går til et stykke sør for Sturlas vei, der veien går over til gangvei. Et stykke parallelt med Hemingveien er også gangvei. Den sørlige delen er en relativt kort blindvei inn til en husrekke (Holmenkollveien 32A-F).
Veinavnet ble vedtatt i 1952 og henspiller på den eldre og den yngre Edda.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Eddaveien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 145. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (E)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
DS «Nyhavn»

DS «Nyhavn» var et lasteskip bygget ved Bergen Mekaniske Verksted. Hun ble levert til D/S A/S Nyhavn ved Christian Haaland, Haugesund i oktober 1919. Skipet hadde flere navn og historien er noe uklar frem til krigsforlis i 1944.


== «Nyhavn» ==
1919: februar: Levert som «Nyhavn» for D/S A/S Nyhavn ved Christian Haaland, Haugesund.


== «Hadrian» ==
1933: Solgt til  A/S Hadrian ved Hilmar Reksten, Bergen. Omdøpt «Hadrian»
1940: juni: Internert sammen med 25 andre norske skip av Vichy-regimet i Dakar, Senegal
1941: Mannskapet flyttet over på det norske skipet MS «Duala»
1941: juli: Kaptein Bernt Breivik, maskinsjef Edvard Magnussen Njøten og matros Hugo Mattson rømmer til Freetown, Sierra Leone ombord MS «Lidvard»


== «Ste. Clemtime» ==
1941: juli: Beslaglagt av Vichy-regimet. Disponert av Soc.Nationale d'Affretements og omdøpt «Ste. Clemtime».


== «Norda VI» ==
1942: november: Rekvirert av den tyske kriegsmarine og disponert av Mittelmeer Reederei Gmbh. Omdøpt «Norda VI»
1944: januar: Disponert av Schwarzmeer Schiffahrts Gmbh., Tyskland.
1944: februar: Omdøpt «Helga»
1944: februar: Omdøpt «Hagen»
1944: 11. mai. Senket av russiske fly utenfor Chersones, Krim halvøya under evakueringen av Sevastopol i Svartehavet


== Kilder ==
«Nyhavn» www.sjohistorie.no
«Hadrian» www.warsailors.com


== Eksterne lenker ==
(no) DS «Nyhavn» – Krigsseilerregisteret
Lokomotivmands Tidende

Lokomotivmands Tidende er et norsk fagforeningsblad, organ for Norsk Lokomotivmannsforbund. Bladet har kommet ut i mer enn hundre år, og kommer per 2020 med ti nummer i året.
Det konkrete initiativet til å starte bladet kom på forbundets årsmøte i 1905, der styret ble pålagt å utrede spørsmålet før neste årsmøte. I praksis var det to problemer man måtte løse, bladets økonomi og tilgangen på stoff. Før årsmøtet i 1906 hadde man inngått en avtale med det etablerte bladet Jernbaneavisen: Lokomotivførerne skulle tegne minst 300 abonnenter på avisen, som til gjengjeld skulle stå for den praktiske utgivelsen av Lokomotivmands Tidende. Derved sikret man seg både at lokomotivførerne fikk lesestoff og at forbundet ble økonomisk skadeløs. Basert på denne avtalen forelå første nummer av Lokomotivmands Tidende i august 1906.
I 1908 var økonomien og forutsetningene bedre. Nå ble det uten mye diskusjon besluttet at lokomotivførerforundet skulle overta ansvaret for bladet, og at det skulle ha egen redaktør. Formannen i lokførernes Trondheimsavdeling, Thorvald Nordahl ble valgt til redaktørvervet.
Den første tiden kom bladet månedlig, men fra 1911 trappet man opp utgivelsestakten og ga ut Lokomotivmands Tidende to ganger i måneden. Etter andre verdenskrig la man igjen om til månedlig utgivelsestakt, dels på grunn av papirrasjoneringen. Til gjengjeld endret man format til standard bladformat, og økte etter hvert sidetallet.
Med unntak av et opphold under den tyske okkupasjonen har bladet kommet regelmessig. To ganger har det imidlertid blitt foreslått å legge det ned. På landsmøtet i 1930 ble det foreslått å avvikle bladet, i forbindelse med samlingsbestrebelsene som pågikk mellom Jernbaneforbundet og Lokmannsforbundet. 31 stemte for nedleggelse, bare 16 imot. Men siden nedleggingsforslaget krevde to tredjedels flertall kunne bladet fortsette å komme ut. Også et annet forslag om å nedlegge bladet ble avvist. Denne gangen ønsket noen å erstatte det med kjøpt spalteplass i Socialdemokraten.
Etter at NLFs formannsverv ble en fastlønnet stilling har redaktøransvaret stort sett inngått i formannsjobben, og per 2020 står forbundsleder Rolf Jørgensen som redaktør. Innholdet i bladet er i stor grad skrevet av forbundets medlemmer.


== Kilder ==
Side 173-176, Olaf Ingebretsen: Først i sporet gjennom 100 år. Norsk lokomotivmannsforbund 1893-1993, Notabene Forlag, Oslo 1993


== Eksterne lenker ==
Lokomotivmands Tidende på NLFs nettsider
Egnehjemveien (Oslo)

Egnehjemveien (1-43, 2-44) er en vei i Ekebergskrenten i bydel Gamle Oslo. Den går inn fra Ryenbergveien (der veien egentlig kan sies å slutte, siden vi finner de høyeste veinummerne i denne enden). Lenger opp i åsen deler veiløpet seg, idet én del skrår nedover skrenten til Ribbunggata, mens den andre går vestover og så over i Erlings gate i en sving.Veien het tidligere Slitungs gate, men fikk i 1911 navn etter Egne hjem-kolonien i området, en rekke småhus som ble oppført for arbeidere og funksjonærer. De inngår i Arctanderbyen, landets første hageby.


== Fotnoter ==


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Egnehjemveien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 146. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
Oslo kommunes bydelsoversikt
Marina Grande

Marina Grande er  Capris viktigste havn som ligger nord for selve byen Capri og ved foten av Monte Solaro


== Historie ==
Marina Piccola som ligger på øyas sydside var tidligere hovedhavnen. Den ble brukt av keiserne Augustus og Tiberius. Som gammel fiskehavn,  brukte romerne Marina Grande under keiser Augustus tid og bygde Palazzo a Mare like ved.. Tiberius forsterket Marina Grande. Capri var også første sted i Campania hvor Grekerne landet og  Capris kvinner fremdeles sies å ha " greske trekk". I det sjette århundre døde biskop Costanzo nær  Marina Grande og ble øyas  Skytshelgen; Chiesa di San Costanzo ligger mellem Marina Grande og Anacaprii.


== Geografi ==
Marina Grande ligger på øyas norlige side. Reise mellem  Marina Piccola og Marina Grande betyr at en må siirkle rundt circling Faraglioni -  stacks. Før  1928 måtte en landsette båter direkte i bukten, men den har siden blitt utviklet til en havn og et feriested med en notabel strand som er den største på øya.. En liten plass ligger over havnen, omgitt av Capris karakteristiske hus typiske med terrasser og balkonger, åpne gallerier og mangefargede fasader opplyst av "Pompeian red", som er en av de mest  intense farger langs hele den Neapolitanske kyst.t." Havnen er også karakteristisk med sine bratte terraserte skråninger med middelhavsflora. En korintisk søyle ligger på en høy sokkel ved vestsiden av havnen, et minne om det romerske nærvær i området..


== Transport ==
Det er båtforbindelse mellem Marina Grande, Napoli og Sorrento på fastlandet, og også ekskursjoner for besøk i  Den blå grotte. En kabelbane, operert av  SIPPIC, forbinder havnen med Capri by, dens øvre holdeplass er i byens sentrum, Piazzetta;. Det er også bussforbindese til Anacapri. I 2012 kostet en enveisbillett med kabelbanen til Capri by 1,50€ (euro).


== Turisme ==
Notable hoteller omfatter Villa Marina Capri, Hotel Excelsior Parco Capri, Relais Maresca, og Hotel Bristol. Ristorante Pizzeria Lo Zodiaco ligger ved strandkanten
En årlig  festival til ære for Madonna della Libera arrangeres i Marina Grande i midten av september.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Marina Grande
Ferry Time table Naples - Capri and other harbours
Marina Grande di Capri A cluster of colorful houses, home to Capri's fishermen, and the island's biggest beach.
Eftasåsen (Oslo)

Eftasåsen (1-83, 2-68) er en vei på Oppsal i bydel Østensjø i Oslo. Den går mellom Vilbergveien og Hellerudveien.
Navnet ble vedtatt i 1955. Det er et gammelt lokalnavn på området, som har ettermiddagssol.
Blant bebyggelsen er firemannsboliger og rekkehus i OBOS-borettslagene Eftasåsen (fra 1950-årene) og Bjartkollen (fra 1960-årene).


== Referanser ==


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Einar Høigårds vei». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 147. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (E)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Einar Høigårds vei (Oslo)

Einar Høigårds vei (19-25; ingen partallsadresser) er en vei på Tåsen i bydel Nordre Aker i Oslo. Den går som blindvei sørvestover fra Maridalsveien. Den var opprinnelig gårdsvei til Bakkehaugen.
Veien fikk navn i 1987 etter lektor Einar Musæus Høigård (1907–43), som var aktiv i motstandsbevegelsen og tok sitt eget liv under forhør, etter at han var arrestert for å prøve å flykte til Sverige.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Einar Høigårds vei». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 147. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (E)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Einar Skjæraasens vei (Oslo)

Einar Skjæraasens vei (1-21, 2-32) er en vei på Midtstuen i bydel Vestre Aker i Oslo. Den går som blindvei nordover der Ankerveien møter Frognerseterveien.
Veien fikk navn i 1968 etter dikteren Einar Skjæraasen.
Blant bebyggelsen kan nevnes Midtstuen skole i nr. 21.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Einar Skjæraasens vei». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 147. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (E)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Lachmanns vei (Oslo)

Lachmanns vei (1-75, 2-88) er en vei på Kjelsås i bydel Nordre Aker i Oslo. Den går fra Grefsenkollveien nordover til omtrent der bebyggelsen slutter, før den dreier vest og sør ned bakkene og ender i Midtoddveien.
Veien fikk navn i 1920 etter Andreas Lachmann (1685–1752), som eide Vestre Grefsen gård.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Lachmanns vei». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 324. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
Oslo kommunes bydelsoversikt
Stedlig representant

Stedlig representant er en tittel som brukes bl.a. av bistandsorganisasjoner, som NORAD, Kirkens nødhjelp og andre om  den utsendte representanten, og leder for virksomheten i  bistandslandet. I enkelte bistandsland er NORADs stedlige representant også ambassadør.


== Referanser ==
Aigine

Aigine (gresk: Αἴγινα) var i henhold til gresk mytologi en nymfe fra den greske øya som bærer hennes navn, Aigina (dagens Egina), som lå i Saroniabukta mellom Attika og Peloponnes. Det arkaiske Afaiatempelet for «den usynlige gudinne» på øya ble senere underordnet kulten til Aigine. Navnet Afaia (Ἀφαῖα) kan bli forstått som en hyllest til Aigine som gir en epitet, eller som en dublett for gudinnen.
Via navnet Aigine er hun som en geitnymfe, slik som med kretiske Amaltheia (en geit som ga melk til den nyfødte Zevs, men i andre myter også en gudinne), fikk hun en ny identitet på det greske fastlandet som datter av elveguden Asopos og nymfen Metope. Av de mange døtrene til Asopos og Metope ble mange av dem forført eller voldtatt av Apollon eller Zevs. Aigine fødte minst to barn: Menoitios med Aktor, konge i Fokis, og Aiakos med Zevs som far. Begge sønnene ble konger; Menoitios ble konge av Opous, en by i Opuntian (Østlige Lokris) og ble regnet blant argonautene. Hans sønn var Patroklos, fetter av helten Akilles, og hans nærmeste våpenbror. Sønnen ble gjort til gud, Aiakos, var konge av Aigina, og var kjent for å ha gitt hjelp til Apollon og Poseidon i byggingen av murene i Troja. Gjennom ham ble Aigine stammor til Akilles, som var sønn av Pelevs, sønnesønn av Aiakos.


== Bortførelse av Aigine ==
Det ble sagt at Zevs tok formen av en ørn og bortførte Aigine, førte henne til en øy i nærheten av Attika, den gang hetende Oenone; og ble siden kjent ved hennes navn. Aigines far, Asopos, jaget etter dem. Hans leting førte ham til Korint hvor Sisyfos var konge. Denne informerte ham om å ha sett en stor fugl frakte en ung kvinne av sted til en nærliggende øy. Således forfulgte Asopos dem, men Zevs kastet sine lyn og tvang Asopos tilbake i vannene. Aigine fødte til sist sin sønn Aiakos som ble konge av øya som nå bar hennes navn.


== Maurmenneskene ==
Da byen Aigina på øya av samme navn ble avbefolket av en pest som Zevs' sjalu hustru Hera hadde sendt som hevn over ektemannens utroskap med nymfen, sendte Aiakos sine bønner til Zevs. Zevs svarte at hans folk ville telle som maur på hans hellige eik, og maurene ble forvandlet til mennesker, myrmidonerne, og Aiakos fikk et nytt folk å være konge over. Disse myrmidonerne ble siden ledet av helten Akilles, sønnesønn av Aiakos, i kamp mot byen av Troja, slik som beskrevet av Homer i Iliaden.


== I vitenskapen ==
91 Aegina er en hovedbelteasteroide som er blitt navngitt etter nymfen. Den ble oppdaget i 1866 ved Observatoire de Marseille i Frankrike.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Graves, Robert (1955, 1960): The Greek Myths, 66.b.1; 67.f; 138.b.
Hamilton, Edith (1940, 1942): Mythology,  Mentor


== Eksterne lenker ==
Escher-Bürkli, Jakob (1893): «Aigina 2» i: Paulys Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft (RE). Bind I,1, Stuttgart, s. 968.
«Aigina», Theoi Project
«Aegina», Wiktionary
Strømmen gamle bru

Strømmen gamle bru er ei fagverksbru i Båtsfjord bygget i 1929. Den er plassert rundt 15 m vest for Strømmen bru på Fiskeværvegen og brukes som gangbru.
Brua ble fredet av Riksantikvaren 17. april 2008.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
«Strømmen gamle bru». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Ragnvald Kranz

Ragnvald William Kranz (født 2. mars 1904 i Kristiania, død 26. februar 1985 i Oslo) var en norsk NS-mann og medlem av statspolitiet under andre verdenskrig. 
Kranz hadde bakgrunn i politiet og var før krigen politibetjent i Aker. Han meldte seg inn i Nasjonal Samling i 1940.Ved landssvikoppgjøret ble han blant annet tiltalt for medvirkning til internering og deportasjon av norske jøder. Det ble nedlagt påstand om dødsstraff, men lagmannsretten dømte ham til livsvarig tvangsarbeid (dommen ble stadfestet av Høyesterett). Kranz foresto transport av mannlige jøder fra Berg interneringsleir til Akershuskaia og DS «Donau». Han ble også tiltalt for å ha medvirket til henrettelse av to personer som var blitt dømt av Politiets særdomstol. Ved straffeutmålingen ble det lagt vekt på Kranz' mishandling av fanger. Han ble frifunnet for henrettelsen av Knut Mathiesen, men i skjerpende retning ble det tatt hensyn til at han hadde stilt seg til disposisjon for fienden. Kranz ledet henrettelsen av Thoralf Andersen og Willy Saltnes.Kranz ble løslatt fra Bjørkelangen tvangsarbeidsleir 11. juni 1954.I 1954 byttet han etternavn til Arildset.


== Referanser ==
Ulsholtveien (Oslo)

Ulsholtveien (1–37, 2–78) er en vei på Furuset i bydel Alna i Oslo. Den går mellom Lønneveien og Grorudveien. Den midtre delen er gangvei.
Veien fikk navn i 1917 etter gården Ulsholt.
Mye av bebyggelsen inngår i OBOS-borettslag. 
I nr. 31 drev metodistkirkene i mange år barnehjem og barnehage. Huset ble helt ombygget i 2013-17 og på tomten ble det bygget 36 førstehjemsboliger for ungdom i regi av eieren, Stiftelsen Betanien. Haugen/Zohar Arkitekter og Dronninga landskap vant konkurransen om prosjektet. De nye boligene har passivstandard og rundt dem er det bygget hage med dyrking, og ved inngangen er sykkelpaviljong med verksted og sykkelpool. Boligene vant Arkitekturprisen 2017, som utdeles av arkitektorganisasjonene, og fikk hedrende omtale ved utdelingen av Oslo kommunes pris for god byarkitektur 2017.Furuset kirke har adresse Ulsholtveien 37. Kurland gård (også kalt Nordre Furuset) lå i nr. 64, men ble revet etter en brann i 2009. I nr. 70 var det tidligere arbeiderboliger.


== Referanser ==


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Ulsholtveien». Oslo byleksikon (5 utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 598. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
Oslo kommunes gateoversikt
Lokalhistoriewiki
Blindernveien (Oslo)

Blindernveien (3–9, 2–12) er en vei på Blindern i bydel St. Hanshaugen i Oslo. Den går fra Kirkeveien vis-à-vis Ullevålsveien og til Blindern stasjon på Sognsvannsbanen. Opprinnelig gikk den videre til Slemdalsveien ved Vinderen, men da bomringen kom på plass rundt 1990, ble veien sperret for gjennomfartstrafikk like vest for trikkesporet. I forbindelse med at Sognsvannsbanen er lagt om til metrostandard i 1993, kom det gangbro over trikkelinjen. Vestre del av veien endret navn til Rasmus Winderens vei i 1994.
Veien har navn etter Blindern-gårdene, hvorav Nedre Blindern gård (i nr. 19) fortsatt står og er prestegård i Vestre Aker. Da navnet ble offisielt vedtatt i 1907, hadde det vært i bruk en stund.
Veien går gjennom deler av universitetsområdet og er omgitt av bygninger knyttet til teologisk fakultet og matematisk-naturvitenskapelig fakultet. I enden mot Kirkeveien er det dessuten flere boligblokker, f.eks. i nr. 2-4 (oppført 1958–59, ark. Sverre Poulsen). Nr. 3 er den gamle hovedbygningen på Knaben løkke, oppført i 1850-årene.
Blindernveien skole, en skole for barn med språkvansker og sammensatte lærevansker, ligger i nummer 8


== Kilder ==
Oslo byleksikon


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (B)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Kupa

Kupa (kroatisk: Kupa; slovensk: Kolpa; tysk: Kulpa) er en sideelv til Sava fra høyre side. Elven er 297 kilometer lang, hvorav 118 kilometer utgjør grense mellom Kroatia i sør og Slovenia i nord. 
Kupa er den tredje lengste elven i Kroatia etter Sava og Drava, og dermed lengre enn Donau på kroatisk territorium. Kupa er den tredje største sideelven til Sava etter Drina og Bosna, men den største av Savas sideelver i Kroatia.Elvens kilde finnes i landskapet Gorski kotar i den kroatiske nasjonalparken Risnjak, nordøst for Rijeka. Etter få kilometer i nordlig retning, ved sammenløpet med elven Čabranka, vender Kupa mot øst og blir grenseelv mellom Kroatia i sør og Slovenia i nord. Kupa fortsetter som grenseelv til den når broen ved Kamanje på kroatisk side. Deretter renner elven videre på kroatisk territorium. Kupa passerer byen Karlovac og munner ut i Sava ved Sisak. De eneste vannkraftverket langs elven er oppført ved Ozalj. 
Bortsett fra en strekning på fem kilometer før utløpet i Sava er elven ikke farbar. I Sisak hvor elven renner inn i Sava, er det anlagt en havn, som idag nærmest ikke er trafikkert.Kupa har flommet over en rekke ganger; de største flommene fant sted i 1939, 1966, 1972, 1974, 1996 og 1998.Det øvre elveløpet regnes som rent og elven (som slovensk) ble i 2010 utpekt av Europakommisjonens program EDEN (European Destinations of ExcelleNse) som et anbefalt, ikke-tradisjonelt reisemål.


== Bildegalleri ==

		
		
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Kupa – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Rundtjernveien (Oslo)

Rundtjernveien (1-63, 2-74) er en vei på Hellerud i bydel Alna i Oslo. Den er i dag delt opp i flere deler. Første del går østover fra en rundkjøring ved Tvetenveien vis-à-vis Hellerudstubben og ender som blindvei med gangveiforbindelse til Hellerudveien. Et lite stykke på vestsiden av Hellerudveien er avstengt med bom. Hoveddelen av veien går østover fra Hellerudveien og snirkler seg gjennom villa- og rekkehusstrøk mot Østmarka til forbi Krokstien. Det er skogsveiforbindelse innover i marka.
Veien fikk navn i 1933 etter innsjøen Rundtjern, som ligger på 225 moh. litt vest for sørenden av Lutvann.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Rundtjernveien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 473. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (R)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Djeveldalsbrua

Djeveldalsbrua er ei sprengverkbru i Junkerdalen i Saltdal bygget i 1887. Den er synlig fra Riksvei 77, men er idag ikke i bruk.
Brua ble fredet av Riksantikvaren 17. april 2008.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
«Djeveldalsbrua». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.