jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Reg Parnell

Reginald Parnell (født 2. juli 1911 i Derby, død 7. januar 1964 i Derby) var en britisk racerfører og racingteamsjef fra Derby i England. Han deltok i syv løp i Formel 1-verdensmesterskapet.
Parnell hadde gode resultater som racerfører allerede før andre verdenskrig, og vant løp på mange nivå med forskjellige biler, blant annet en Bugatti. Han fortsatte sin racingkarriere etter krigen, og vant løp med en Maserati og en ERA. I 1950 deltok han i det aller første løpet i Formel 1-verdensmesterskapet, på Silverstone, hvor han kjørte en Alfa Romeo og kom i mål på tredjeplass. I sine øvrige deltakelser i Formel 1-mesterskapet kjørte han en gang for BRM, en gang i en Ferrari «Thinwall Special» eid av Tony Vandervell (som senere var sjef for Vanwall-teamet), en gang i en Cooper-Bristol, og to løp for Scuderia Ambrosiana-teamet, første gang i en Maserati og det andre i en Ferrari. Han kjørte og vant også Formel 1-løp utenom verdensmesterskapet, fram til han la opp som fører i 1957.
Parnell dannet sitt eget racingteam, Reg Parnell Racing, som deltok i Formel 1 på 1960-tallet. Han var også sjef for andre racingteam, blant annet Aston Martin-teamet som vant 24-timersløpet på Le Mans. Parnell døde av bukhinnebetennelse etter en blindtarmoperasjon tidlig i 1964. Parnells sønn Tim, som også var en racerfører, overtok deretter ledelsen av teamet.


== Resultater ==


=== Fullstendige Formel 1-resultater ===
(Forklaring) (Resultater i uthevet skrift indikerer pole position, resultater i kursiv indikerer raskeste runde)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Reg Parnell på Internet Movie Database 
(en) Reg Parnell på Discogs 
(en) Reg Parnell – racing-reference.info 
(en) Reg Parnell – Driver Database
Ingrid Thunem

Ingrid Thunem (født 17. juli 1989 i Nordfjordeid) er en norsk svømmer og aktivist for personer med funksjonsvariasjon. Hun konkurrerte for Tromsø Svømmeklubb, og ble i 2012 tatt ut til landslaget for funksjonshemmede. Hun var på landslaget fra 2012 til 2017.

I 2014, under deltakelse på 28th Internationale Deutsche Meisterschaft swimming competition i Berlin, satte Thunem fire verdensrekorder. Hun har også en sølv og en bronse fra IPC Swimming European Championships 2014 i Eindhoven.
Thunem har svømt i klassene S5, SB4, SM5, men rekvalifiserte seg i 2014 til klassene S1, SB1, SM1. Hun tok i 2012 tre uoffisielle verdensrekorder under Ishavssvøm stevnet i Tromsø i henholdsvis 50m crawl/fri, 100m crawl/fri og 200m crawl/fri. iTromsø kåret Thunem til årets idrettsutøver i 2015. Per 2019 holder hun 24 ulike verdensrekorder. Hun ble årets parautøver i Norsk svømmeforbund 2016.
Hun vokste opp i Nordfjordeid i Sogn og Fjordane og gikk på Eid videregående skole. 2010 fikk Thunem en progressiv nevrologisk sykdom som har utviklet seg gradvis. Hun kan kun bruke venstre hånd i noen grad, hun er avhengig av Brukerstyrt personlig assistanse for å leve et fritt og likestilt liv.  Thunem fikk sommeren 2017 en bachelorgrad i spesialpedagogikk ved Universitetet i Tromsø. Siden 2016 har Ingrid Thunem vært svært aktiv i arbeidet til Norges Handikapforbund Ungdom, der hun har ledet flere prosjekter med fokus på seksualitet og funksjonshemming. Hun har vært primus motor for et økt fokus på at personer med funksjonsnedsettelser også kan være skeive. I 2018 hadde NHFU for første gang en stor flåte under Oslo Pride. Hun er en dyktig foredragsholder som inspirerer med sitt banebrytende syn på likestilling av personer med nedsatt funksjonsevne og sitt normkritiske fokus.


== Meritter ==


== Se også ==
Den internasjonale paralympiske komité
Norges Svømmeforbund
Sarah Louise Rung


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Ingrid Thunem – swimrankings.net
Strømtransformator

Strømtransformator er en transformator som gir et fast forhold av strømmen som egentlig går i en leder. Strømtransformator blir typisk brukt for å begrense strømmen som går gjennom et måleapparat. 


== Virkemåte ==

Som andre transformatorer har strømtransformatoren en primærvikling, en magnetisk kjerne og en sekundærvikling. Vekselstrøm kommer inn i primærviklingen, noe som setter opp et magnetfelt i kjernen og en strøm i sekundærviklingen. Strømmen som overføres er avhengig av forholdet mellom antall viklinger på primær- og sekundærsiden.


== Bruk ==
Strømtransformatorer brukes for måling og monitorering av strømnettet.


== Strømtransformator (kopling) ==
Alternativt kan en helt vanlig transformator brukes som strømtransformator i elektronikk. Den er da ikke en transformator for monitoreringsformål. Der er overveiende mere vanlig å se mere på spenningsforholdene ved bruk av en transformator, enn på strømforholdene. Til en strømtransformator sendes en elektrisk (varierende) strøm. Den transformerte strømmen kan da tas ut på den andre viklingen. Den andre viklingen må da være kortsluttet og utgangsstrømmen går gjennom kortslutningen. Utgangsstrømmen blir omvendt proporsjonal til tørnforholdet, 
  
    
      
        
          I
          
            
              u
              t
            
          
        
        =
        
          I
          
            
              i
              n
              n
            
          
        
        ⋅
        
          N
          
            p
          
        
        
          /
        
        
          N
          
            s
          
        
      
    
    {\textstyle I_{\mathrm {ut} }=I_{\mathrm {inn} }\cdot N_{p}/N_{s}}
  . Spenningene gis av impedansene på inn- og utgang.
Sergej Lanskoj

Se også Sergej Nikolajevitsj Lanskoj.Sergej Stepanovitsj Lanskoj (russisk: Сергей Степанович Ланской, født 23. desember 1787  i guvernementet Moskva, død 26. januar 1862 i St. Petersburg) var en russisk greve og statsmann.
Lanskoj var 1817-24 direktør for kommisjonen for statsgjeldens amortisering. Han ble i 1834 medlem av det keiserlige senat og 1850 av riksrådet. 
I 1855 ble han dessuten utnevnt til innenriksminister. På denne post fremmet han, godt hjulpet av dyktige medarbeidere som særlig N.A. Miljutin, for opphevelsen av livegenskapet i Russland. Han fratrådte i 1861 og fikk da grevelig verdighet.


== Litteratur ==
Hélène Carrère d'Encausse: Alexandre II de Russie Le printemps de Russie
Sergej Nikolajevitsj Lanskoj

Sergej Nikolajevitsj Lanskoj (russisk Сергей Николаевич Ланской; født 1774, død 7. mars 1814) var russisk generalløytnant som tjenestegjorde under tsar Aleksander I og særlig utmerket seg under Napoleonskrigene.


== Biografi ==
Lanskoj var av adelig herkomst fra Galitsj i det som nå er oblast Kostroma.
Han gikk tidlig inn i det militære. Den 16. april 1797 ble han fenrik, den 8. september 1798 løytnant og den 13. mars 1801 storfyrst Konstantins adjutant. Den 5. oktober 1801 ble han forfremmet til kaptein.
Lanskoj ble så i noen år satt til diplomatisk tjeneste, for det meste postert i Paris.  Den 14. august 1805 vendte han tilbake til det militær, med  oberstløytnants rang. Han utmerket seg under slaget ved Austerlitz og ble den 12. desember 1805 forfremmet til oberst. Deretter tjenestegjorde han i  den russisk-tyrkiske krig (1806–1812).
Den 3. august 1810 ble han generalmajor og kommandør for De hviterussiske husarer. Som dette tok han del i krigen mot franskmennene i 1812, og utmerket seg i  slaget ved Berezina og i slaget ved Katzbach. Den 15. september 1813 ble han generalløytnant.
Under Vinterfelttoget i 1814 i Frankrike kommanderte han det lette kavaleri i det russiske korps under general Sacken, særlig i slaget ved La Rothière og slaget ved Montmirail. 
I slaget ved Craonne fikk han sent på ettermiddagen i oppdrag å med sine husarer og dragoner å dekke det russiske infanteris retrett. Under de påfølgende kamper ble han dødelig såret.
Lanskoj etterlot seg det ønske å begraves i russisk jord. Hans husarer tok med hans levninger og begravde dem i Grodno (Гродно).


== Referanser ==


== Litteratur ==
Государственный Эрмитаж. Западноевропейская живопись. Каталог / под ред. В.Ф. Левинсона-Лессинга; ред. А.Е. Кроль, К.М. Семенова. - 2-е издание, переработанное и дополненное. - Л.: Искусство, 1981. - Т. 2. - С. 258, кат.№ 7895. - 360 с.
Fabian Gottlieb von der Osten-Sacken

Fabian Gottlieb von der Osten-Sacken (russisk: Фабиан Вильгельмович Остен-Сакен; født 31. oktober (gammel stil: 20. oktober) 1752 i Reval, død 19. april (gammel stil: 7. april) 1837 i Kiev) var en russisk fyrste og feltmarskalk. 


== Referanser ==


== Litteratur ==
Osten-Sacken, 3. Fabian Gottlieb, furst von der i Nordisk familjebok (2. utgave, 1914)
Arkhangelsk–Astrakhan-linjen

Arkhangelsk–Astrakhan-linjen (forkortet «A–A-linjen») var det militære målet for Operasjon Barbarossa. Linjen er også kjent under navnet Volga–Arkhangelsk-linjen eller det sjeldnere navnet Volga–Arkhangelsk–Astrakhan-linjen.
Planen ble først nevnt i Førerdirektiv 21 («Sak Barbarossa») den 18. desember 1940. I direktivet ble de militære målene og vilkårene for en tysk invasjon av Sovjetunionen fremsatt og hvordan A-A-linjen skulle oppnås som et overordnet militært mål.Den hypotetiske A-A linjen-skulle strekke seg fra havnebyen Arkhangelsk ved Hvitehavet i det nordlige Russland, langs elven Volga til Astrakhan ved Det kaspiske hav i sør. Den tyske invasjonen feilet i å oppnå målene.
Størstedelen av Den røde armé skulle bli beseiret i et hurtig militært felttog vest for linjen, før vinteren startet. Den tyske hæren antok at majoriteten av de sovjetiske militære forsyningene og mesteparten av Sovjetunionens matproduksjon og ressurser lå i områdene vest for A-A linjen. Hvis linjen ble nådd ville Sovjetunionen miste 86 % av sine petroleumressurser. Avgrensingen av «A–A-linjen» som den endelige linjen som skulle oppnås var nøye planlagt av de militære planleggerne. Grunnen til at den militære fremrykningen skulle stoppe ved linjen var at det ble sett på som umulig å invadere alle de russiske områdene i en enkel militær kampanje på grunn av landets geografiske dimensjon. De gjenværende sovjetiske industrisenterne øst for linje skulle bombes fra luften av en stor luftstyrke.


== Se også ==
Operasjon Barbarossa


== Referanser ==
14. serierunde i Tippeligaen 2014

14. serierunde i Tippeligaen 2014 startet lørdag 5. juli klokken 15.30 med Molde mot Sogndal. Runden fortsatte med seks kamper søndag 6. juli. Strømsgodset mot Sandnes Ulf klokken 15.30, fire kamper klokken 18, og Rosenborg mot Haugesund klokken 19. Runden avsluttet mandag 7. juli med Odd mot Vålerenga klokken 19.


== Kampfakta ==
Lørdag 5. juli 2014

Søndag 6. juli 2014

Mandag 7. juli 2014
Gustav Paulsen

Gustav Paulsen A/S ble grunnlagt i 1899 av bokbinder Gustav Paulsen. 
Gustav Paulsen overtok virksomheten etter sin far Joh. G. Paulsen når han døde.Johan Gustav Paulsen fikk 11. mars 1883 borgerskap i Stavanger som handelsmann og hadde tittel bogbindermester.
Han hadde tatt utdannelse i utlandet og overtok forretningen etter sin far.
Han startet sin forretning i Vogedsmauet og hadde flere svenner i arbeid.
Han var kjent som en flink hånd- og pressforgyller.Gustav Paulsen var født 8. mars 1871, fikk svennebrev 19. oktober 1899 og borgerskap i Stavanger som handelsmann og bokbinder 20. oktober 1899.
Bedriften startet i leide lokaler i Laugmannsgt. 13 og kjøpte senere Nygt 9 som de flyttet inn i 1910. 
Opprinnelig var bedriften et bokbinderi med et beskjedent butikklokale for salg av papir og småartikler.Bedriften ble gjennom årene utvidet til å omfatte bokbinderi, boktrykkeri, linjerverksted, albumfabrikk og løsbladprotokoller. Den produserte fra rundt 1905 postkort med Stavanger-motiver.
Boktrykkeriet startet i 1918.
Firmaet spesialiserte seg på album og løsbladprotokoller.Sønnen til Gustav Paulsen, Olaf Paulsen , giftet seg i 1934 med Randi Larssen og de fikk datteren Anne Emilie 16.1.1935.
I 1938 ble firmaet aksjeselskap samtidig som Gustav Paulsens to sønner kom aktivt med i ledelsen.
Olaf Paulsen ble arrestert av tyskerne 1. oktober 1942, overført til Grini 2. november 1942 og til Sachsenhausen 27. februar 1943 hvor han ble til freden.
I hans fravær drev Randi Paulsen bedriften.I perioden 1945-1973 ble firmaet ledet av brødrene  Olav Paulsen og Henrik Paulsen og etter det av siviløkonom Bjørn Kalvig som disponent og sivilingeniør Gustav Paulsen.
I 1959 spesialiserte firmaet seg på formulartrykking.I 1986 ble navnet endret til DataTrykk - Gustav Paulsen as.
Det ble stiftet DataTrykk satellitter i flere norske byer. Oslo, Trondheim, Bergen, Tromsø osv.
Bedriftene var delvis franchise, delvis eid av moderbedriften.
I 1992 gikk moderfirmaet konkurs.


== Referanser ==
Schareholmane

Schareholmane er en mindre øygruppe beliggende ca 30 km syd av Negerpynten på Edgeøya, Svalbard, og regnes til øygruppen Tusenøyane. De består av tre mindre øyer og flere holmer. Øyene utgjør totalt anslagsvis 25 ha landareal, hvorav den største er Kvalbeinøya på ca 25 ha. Øyene er lave og flate, uten spesielle høydedrag. Høyeste punkt er på Skråholmen med 25 moh.
Øyene er gitt navn etter fangstmannen Christian Schare, som måtte overvintre sammen med fire kamerater på øyene 1833-34, hvorav en døde.
De tre øyene blant Schareholmane er:

Kvalbeinøya
Blokkøya
Havmerra med fire ubenevnte holmer.I tillegg holmene:

Skråholmen med to ubenevnte holmer 4 km mot nordøst.
Havsteinen 4 km mot nord.Avstanden til Brækmoholmane i nordøst er 10 km og til Tiholmane i vest ca 5 km.


== Eksterne lenker ==
Chr. Schares overvintring 1833-34
Schareholmane Stadnamn i norske polarområde, Norsk polarinstitutt
Kristian Nissen

Nils Kristian Nissen (født 1879, død 1968) var en norsk prest, embetsmann og forsker, særlig i samisk kultur og historie.
Han var sogneprest i Karasjok 1904, medlem av reinbeitekommisjonen 1909 – 1912, 1916 utnevnt til Statens inspektør for reindriften, 1926 domprost i Tromsø, 1936 sogneprest i Lier, 1951 tilsynsmann for Polhøgda. Nissen skrev om en lang rekke temaer innen samisk historie og samfunnsliv, i tillegg skrev han om andre temaer, slik som norsk karthistorie.
Kristian Nissen var sønn av Per Schjelderup Nissen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Digitalt tilgjengelig innhold hos Nasjonalbiblioteket: bøker av Kristian Nissen, arkiv etter Kristian Nissen
(no) Kristian Nissen i Norsk biografisk leksikon
Etnografisk Museum

Etnografisk Museum eller Universitetets Etnografiske Museum, var en egen museumsinstitusjon som besto fra 1857 til 1999. Nå er det en del av Kulturhistorisk museum, Universitetet i Oslo.
Opprinnelsen til Etnografisk Museum var at Universitetet i 1851 fikk en forespørsel om å skaffe samiske gjenstander til en utstilling i London. I bytte fikk Universitetet en del etnografika fra fjerne himmelstrøk. Disse, sammen med kopier av samiske gipshoder og en del andre gjenstander i Universitetets eie, ble utgangspunkt for en samling som åpnet for publikum i 1857. Dette var et av de første rene etnografiske museer i verden. I de første årene holdt museet til i noen loftsrom i de gamle universitetsbygningene på Karl Johan, men i 1904 flyttet Etnografisk Museum, sammen med Universitetets Oldsaksamling og Myntkabinettet, inn i det nybygde Historisk Museum i Frederiks gate 2. I 1999 ble de tre institusjonene slått sammen til én, under navnet Universitetets Kulturhistoriske museer. I 2004 ble navnet endret til Kulturhistorisk museum.
Blant museets bestyrere/professorer kan nevnes Yngvar Nielsen 1877 - 1916, Ole Solberg 1916 - 1946 og Gutorm Gjessing 1947 - 1973. 
Den samiske samlingen, som var museets utgangspunkt, ble i 1951 overført til Norsk Folkemuseum, med den begrunnelse at samene da ville bli mer "stilt på likefot" med den øvrige befolkningen i landet (Gjessing). 


== Litteratur ==
Yngvar Nielsen: Universitetets ethnografiske samlinger 1857 - 1907. Christiania 1907, Fabritius
Yngvar Nielsen: Universitetets lappiske samlinger 1857 - 1911. Christiania 1911, Fabritius
Gutorm Gjessing og Marie Krekling Johannessen: De hundre år - Universitetets Etnografiske Museums historie 1857 - 1957. Oslo 1957.
Welle-Strand, Erling (1916-2013) (1974). Museums in Norway. Oslo: Royal Ministry of Foreign Affairs. ISBN 8271770039.
Aleksandr Lanskoj

Aleksander Dmitrijevitsj Lanskoj, kalt Sasjenka, (født 8. mars 1758 i Smolensk, død 25. juni 1784 i Tsarskoje Selo) var en av Katarina den stores elskere.
Lanskoj ble Potemkins adjutant i 1779, og ble presentert for Katarina av Grigorij Potemkin i 1780. Etter å ha blitt vurdert av Anna Protasova ble han siden generaladjutant og keiserinnens elsker.
Lanskoj ble beskrevet som harmonisk og oppriktig forelsket i Katarina, og deres relasjon skal ha vært gjensidig lykkelig og harmonisk. Han blandet seg ikke inn i  politikk, bad ikke om gaver, tok ikke i mot bestikkelser og var heller ikke sjalu. Han deltok gjerne i hennes kulturelle interesser. I 1782 samarbeidet han (skjønt uten fremgang) med Potemkin for å få fjernet Grigorij Orlov fra hoffet.
Som den eneste av favorittene tok hans familie avstand fra ham på grunn av hans stilling.
Han døde av difteri i juni 1784. Ryktene gikk da om at han hadde dødd av svekket helse på grunn av for mye potensmiddel.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Marie Tetzlaff: Katarina den Stora (1997)
Henri Troyat:  Catherine II
Effector Kielce

Effector Kielce er en polsk volleyballklubb. Nordmannen Andreas Takvam spilte for klubben fra 2014 til 2016.. Den polske ligaen regnes som en av de tøffeste ligaene i verden, og inneholder flere enorme internasjonale volleyballprofiler. Klubben, som har spilt på toppnivå i Polen siden 2010, ble stiftet i 2007 under navnet Fart Kielce, og holder til i Kielce i Polen.


== Trenere ==


== Eksterne lenker ==
Artikkelen har ingen egenskaper for offisielle lenker i Wikidata
Grigorij Orlov

Grigorij Grigorjevitsj Orlov (russisk: Григорий Григорьевич Орлов, født 6. oktober 1734 i Moskva, død 13. april 1783 i Moskva) var en russisk adelsmann. 


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Han var sønn av Grigorij Ivanovitsj Orlov, som var guvernør i Novgorod, og hans hustru Ljukeria Ivanovna Zinowiev (Лукерья Ивановна Зиновьева), og bror til Aleksej Grigorjevitsj Orlov. 


=== Offiser ===
Orlov valgte den militære karrièreveien. Han var kadett i St. Petersburg og deltok i syvårskrigen der han ble såret. Mens han så tjenestegjorde som offiser i St. Petersburg tildro han seg den fremtidige keiserinne Katarina den stores oppmerksomhet. Han kom til å etterfølge Stanislaus Poniatowski som hennes elsker og var sammen med sine brødre drivende bak det palasskupp som førte henne til makten.Han fikk penger, titler og makt takket være Katarina og var også far til hennes sønn Aleksej Grigorjevitsj Bobrinskij, som familien Bobrinskij nedstammer fra. Han ble i 1762 likesom med sine brødre greve og i 1766 generalfelttøymester,  og ble i 1772 opphøyd, på Katarinas initiativ, til tysk riksfyrstelig rang.Noen tid nærte han håp om å bli Katarinas gemal, men denne plan støtte på motstand i det høyere aristokrati, som ble ledet av Panin.Han engasjerte seg for de livegnes leveforhold og deltok i den store kommisjon som Katarina opprettet.Han deltok uten fremgang som fredsforhandler under krigen mot Det ottomanske rike. Da han vendte tilbake til St. Petersburg var hans plass blitt overtatt av Grigorij Potemkin. I 1772 mottok han imidlertid blant andre gaver det prektige marmorpalasset i St. Petersburg. Samme år skaffet Katarina ham den berømte Orlov-diamanten, som bærer hans navn og som senere skulle pryde den russiske tsarens septer. 
Han giftet seg med sin søsterdatter, men fikk ingen barn med henne.
Han reiste utenlands, men vendte tilbake noen måneder før han døde. Den siste tiden var han sinnssyk.


== Referanser ==


== Litteratur ==
A. Malecka: «Did Orlov buy the Orlov», i Gems & Jewellery: The Gemmological Association of Great Britain, 23(6), 2014, 10-12.
Нефедов А: «Отрада» графов Орловых // Памятники Отечества. Подмосковье. № 31. — М., 1994.
E. Palmer E. Peter III. Der Prinz von Holstein. — Sutton, Germany, 2005. — ISBN 3-89702-788-7.
Гатчина при Григории Орлове. 1765—1783 годы // Дворец и парк Гатчины в документах, письмах и воспоминаниях. XVIII век / Сост. А. Н. Спащанского, А. Н. Фарафоновой, С. Ю. Явушкина. — СПб.: Издательство Сергея Ходова, 2006. — С. 18—95. — 288 с. — 2000 экз. — ISBN 978-5-98456-027-6.
Бурлаков А. В. Любимая роща графа Орлова // Легенды и были Старой Гатчины. — Гатчина: Типография «Латона», 2006. — С. 22—27. — 89 с. — 500 экз.
Родионова Т. Ф. Г. Г. Орлов — владелец Гатчины // Гатчина: Страницы истории. — 2. — С. 8—11.
Первушина Е. В. Григорий Орлов // Гатчина. — СПб.: Паритет, 2009. — С. 186—199. — 320 с. — 3000 экз. — ISBN 978-5-93437-346-8.
Спащанский А. Н. Григорий Орлов и Гатчина. — СПб.: Коло, 2010. — 256 с. — 1200 экз. — ISBN 978-5-901841-6 7-9.
Разумовская Е. А. Братья Орловы. — Р. н/Д.: Феникс, 2011. — 221 с. — 2000 экз. — ISBN 978-5-222-17557-6.
«Bella og Hanna. M.L. Nathansons ældste døtre»

«Bella og Hanna. M.L. Nathansons ældste døtre» er et oljemaleri fra 1820 av den danske maleren Christoffer Wilhelm Eckersberg. Maleriet er utført på lerret og måler 125 × 85,5 cm. Det tilhører Statens Museum for Kunst og er stilt ut i museets avdeling for gullaldermalerier i København.Maleriet var et bestillingsverk fra handelsmannen Mendel Levin Nathanson som var en av dem som støttet Eckersberg økonomisk. Nathanson hadde bestilt to store familieportretter, hvorav dette var det ene. Betillingen medførte at Eckersberg fikk økonomisk mulighet til å gifte seg.Eckersberg har plassert Bella og Hanna i et nærmest nakent rom hvor et bord med et fuglebur er de mest fremtredende elementene. Farvene på kvinnenes kjoler står godt til farveskalaen i selve rommet. Hanna er malt i grønn kjole, sittende i profil, med blikket mot buret hvor det er en grønn papegøye. Den høyre hånden er løftet og på vei mot fugleburet. Søsteren Bella er malt en face, stående, og hun holder den ene hånden løst på stolen hvor søsteren sitter, i den andre holder hun et strikketøy. Hun ser direkte på beskueren med alvorlig ansikt.
Bella var den eldste av søstrene, hun var født i 1801 og var dermed 19 år på det tidspunkt maleriet ble utført, Hanna var født i 1803 og var 17
år.Ifølge Kasper Monrad på Statens Museum for Kunst kan man tolke maleriet symbolsk på grunn av papegøyen. Den ble gjerne oppfattet som et symbol på god oppdragelse fordi den er dyktig til å etterligne stemmer, og det kunne passe når det gjelder to unge kvinner fra borgerskapet, sier Monrad. Fuglen som sitter i buret kan samtidig være et symbol på den livsituasjonen de to unge kvinnene er i, de er ugifte og lever i en beskyttet tilværelse mens de venter på  - og kanskje lengter etter - å komme ut i livet.


== Referanser ==