jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Krigslist

Krigslist (også kjent under det franske begrepet ruse de guerre) er en type militære operasjoner som har til hensikt å forlede fienden fra å skaffe en taktisk eller strategisk fordel.
Krigslist er uttrykkelig tillatt etter artikkel 37 nr. 2 i første tilleggsprotokoll av 1977 til Genèvekonvensjonene, som definerer krigslist som «handlinger som tar sikte på å forlede en motstander eller få ham til å opptre overilet, men … som ikke er svikaktige da de ikke tilsikter å vinne motstanderens tillit». Krigslist må avgrenses mot svik, som er forbudt etter internasjonal humanitærrett.
Typiske eksempler på krigslist er bruk av kamuflasje, lokkefeller eller misvisende opplysninger. En vanlig form for krigslist er å anvende attrapper av krigsmateriell for å enten trekke til seg, eller avskrekke fra, et fiendtlig angrep. En annen er å spre falske underrettelser i form av ordre eller rapporter.
Perfiditet, det vil si å anvende vold mens man er maskert som såret eller fredelig, er forbudt ifølge krigens regler og regnes ikke som egentlig krigslist.Falsk flagg, det vil si bæring av en fremmed makts flagg, uniformer eller andre kjennetegn, er en kontroversiell form for krigslist.


== Se også ==
Psykologisk krigføring


== Referanser ==
Mahafalyanus

Mahafalyanus er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til underfamilien oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).


== Utseende ==
En middelsstor (12-15 millimeter), avlang, brun oldenborre. Forkroppen er tett kledt med lyse hår. "Snuten" (clypeus) er avrundet. Antennene består av ti ledd, de sju ytterste danner en vifte der det innerste bladet er kortere enn de andre.


== Utbredelse ==
Slekten er utbredt på det sørlige Madagaskar.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
Familien skarabider (Scarabaeidae) Latreille, 1806
Underfamilien oldenborrer, (Melolonthinae) Samouelle, 1819
Stammen Tanyproctini Erichson, 1847 (eventuelt Pachydeminae)
Slekten Mahafalyanus Lacroix, 1993
Mahafalyanus clementi Lacroix, 1993


== Kilder ==
hannetons.fr - beskrivelse av slekten (på fransk)


== Eksterne lenker ==
(en) Mahafalyanus i Global Biodiversity Information Facility 
Mahafalyanus clementi – detaljert informasjon på Wikispecies
Griveaudella

Griveaudella er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til underfamilien oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).


== Utseende ==
En middelsstor (12-15 millimeter), avlang, blank, brunlig oldenborre. Forkroppen er rødbrun, dekkvingene gulbrune, oversiden uten påfallende hår. "Snuten" (clypeus) er V-formet innskåret i midten. Antennene er ti-leddet med en sju-leddet vifte av lange blader, det innerste bladet noe kortere enn de andre. Pronotum har rundede sider, er svært blankt, bakerst så bredt som de parallellsidige dekkvingene. Beina er gulbrune, ikke spesielt kraftige.


== Utbredelse ==
Slekten er utbredt på Madagaskar.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
Familien skarabider (Scarabaeidae) Latreille, 1806
Underfamilien oldenborrer, (Melolonthinae) Samouelle, 1819
Stammen Tanyproctini Erichson, 1847 (eventuelt Pachydeminae)
Slekten Griveaudella Lacroix, 1993
Griveaudella testacea Lacroix, 1993


== Kilder ==
hannetons.fr - beskrivelse av slekten (på fransk)


== Eksterne lenker ==
(en) Griveaudella i Global Biodiversity Information Facility 
Griveaudella testacea – detaljert informasjon på Wikispecies
Debutina

Debutina er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til underfamilien oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).


== Utseende ==
Middelsstore (12-16 millimeter), avlange, blanke, gulbrune oldenborrer. "Snuten" (clypeus) er kort og avrundet trapesformet, det er en skarp tverrkjøl mellom snuten og pannen. Antennene er ti-leddete med en seks-leddet vifte. Pronotum har avrundede sider, ofte med en kremgul stripe langs ytterkanten. Dekkvingene er parallellsidige.


== Utbredelse ==
Slekten er utbredt på Madagaskar.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
Familien skarabider (Scarabaeidae) Latreille, 1806
Underfamilien oldenborrer, (Melolonthinae) Samouelle, 1819
Stammen Tanyproctini Erichson, 1847 (eventuelt Pachydeminae)
Slekten Debutina Lacroix, 1993
Debutina hexaphylla (Fairmaire, 1903)
Debutina procera Lacroix, 1993
Debutina taediosa (Fairmaire, 1903)


== Kilder ==
hannetons.fr - beskrivelse av slekten (på fransk)


== Eksterne lenker ==
(en) Debutina i Global Biodiversity Information Facility 
Debutina – detaljert informasjon på Wikispecies
Miljøsystemvitenskap

Miljøsystemvitenskap (tysk: Umweltsystemwissenschaften (USW)) er et studium som ligger mellom matematikk, systemvitenskap og miljøinformatikk. Studiet blir i europa i hovedsak tilbudt i det tyskspråklige rom og ved få høyskoler, deriblant universitetene i Graz, Klagenfurt og Osnabrück. Systemvitenskap stammer fra USA og fagterminologien er i hovedsak på engelsk. Tilknytningen til klima og miljø er derimot en europeisk utvikling. 


== Universitetet i Graz ==
Ved Karl-Franzens-Universität i Graz har det individuelle studiet miljøsystemvitenskap eksistert siden 1991. Siden vinter-semesteret 2003 er det et regulært studium. I internasjonal sammenheng er studiet i sitt konsept unikt i Europa. Grunnideen bak studiet er ved siden av en godt fundert fagspesifikk utdannelse å levere grunnideene og tankene fra andre disipliner for dermed å skape forbindelser mellom dem. Det handler ikke bare om analyse av de enkelte systemelementene men om systemdynamikken og nettverkene mellom dem. Systemanalytisk og matematisk metode er dermed viktige bestanddeler av studiet. 
Ved Karl Franzens universitetet i Graz tilhører studiet ISIS, Instituttet for System-vitenskaper, innovasjons- og tilbakeholdenhets-forskning. Studiet tilbys med fag-tyngdepunktene Samfunnsøkonomi, Bedriftsøkonomi, Geografi og naturvitenskap- teknologi.
Anamatochoranus

Anamatochoranus er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til underfamilien oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).


== Utseende ==
En liten (8 millimeter), avlang, lys brunlig oldenborre. "Snuten" (clypeus) er avrundet trapesformet. Antennene er 10-leddete med en sju-leddet vifte. Pronotum har rundede sider, et mørkt midtfelt og en mørk flekk på hver side. Dekkvingene er parallellsidige.


== Utbredelse ==
Slekten er utbredt på Madagaskar.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
Familien skarabider (Scarabaeidae) Latreille, 1806
Underfamilien oldenborrer, (Melolonthinae) Samouelle, 1819
Stammen Tanyproctini Erichson, 1847 (eventuelt Pachydeminae)
Slekten Anamatochoranus Lacroix, 1995
Anamatochoranus decaryi Lacroix, 1995


== Kilder ==
hannetons.fr - beskrivelse av slekten (på fransk)


== Eksterne lenker ==
(en) Anamatochoranus i Global Biodiversity Information Facility 
Anamatochoranus decaryi – detaljert informasjon på Wikispecies
Robinsonelliana

Robinsonelliana er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til underfamilien oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).


== Utseende ==
En middelsstor (12 millimeter), noe avlang oldenborre. Forkroppen er tett hårete. Antennene er ti-leddete med en sju-leddet vifte. Beina er kraftige.


== Utbredelse ==
Slekten er utbredt på Madagaskar.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
Familien skarabider (Scarabaeidae) Latreille, 1806
Underfamilien oldenborrer, (Melolonthinae) Samouelle, 1819
Stammen Tanyproctini Erichson, 1847 (eventuelt Pachydeminae)
Slekten Robinsonelliana Lacroix, 1993
Robinsonelliana unidentata Lacroix, 1993


== Kilder ==
hannetons.fr - beskrivelse av slekten (på fransk)


== Eksterne lenker ==
(en) Robinsonelliana i Global Biodiversity Information Facility 
Robinsonelliana unidentata – detaljert informasjon på Wikispecies
Canudema

Canudema er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til underfamilien oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).


== Utseende ==
En middelsstor (14 millimeter), avlang, brun oldenborre. Oversiden er fløyelsaktig uten påfallende hår.


== Utbredelse ==
Slekten er endemisk for Sokotra.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
Familien skarabider (Scarabaeidae) Latreille, 1806
Underfamilien oldenborrer, (Melolonthinae) Samouelle, 1819
Stammen Tanyproctini Erichson, 1847 (eventuelt Pachydeminae)
Slekten Canudema Lacroix, 1994
Canudema socotrae Lacroix, 1994


== Kilder ==
hannetons.fr - beskrivelse av slekten (på fransk)


== Eksterne lenker ==
(en) Canudema i Global Biodiversity Information Facility 
Canudema socotrae – detaljert informasjon på Wikispecies
Cochinchidema

Cochinchidema er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til underfamilien oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).


== Utseende ==
Middelsstore (11-15 millimeter), avlange, hårete oldenborrer.


== Utbredelse ==
Slekten lever i Vietnam.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
Familien skarabider (Scarabaeidae) Latreille, 1806
Underfamilien oldenborrer, (Melolonthinae) Samouelle, 1819
Stammen Tanyproctini Erichson, 1847 (eventuelt Pachydeminae)
Slekten Cochinchidema Lacroix, 1996
Cochinchidema harmandi Lacroix, 1996
Cochinchidema pilosa Lacroix, 1996


== Kilder ==
hannetons.fr - beskrivelse av slekten (på fransk)


== Eksterne lenker ==
(en) Cochinchidema i Global Biodiversity Information Facility 
Cochinchidema – detaljert informasjon på Wikispecies
Neoclitopa

Neoclitopa er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til underfamilien oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).


== Utseende ==
En middelsstor (17-19 millimeter), blank, hårete, brun oldenborre.


== Utbredelse ==
Arten er utbredt i Mosambik.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
Familien skarabider (Scarabaeidae) Latreille, 1806
Underfamilien oldenborrer, (Melolonthinae) Samouelle, 1819
Stammen Tanyproctini Erichson, 1847 (eventuelt Pachydeminae)
Slekten Neoclitopa Lacroix, 1997
Neoclitopa nitidipennis (Arrow, 1902)


== Kilder ==
hannetons.fr - beskrivelse av slekten (på fransk)


== Eksterne lenker ==
(en) Neoclitopa i Global Biodiversity Information Facility 
Neoclitopa nitidipennis – detaljert informasjon på Wikispecies
Peanut butter cup

Peanut butter cup er konfekt formet av sjokolade fylt med peanøttsmør. Den er en av de mest populære konfekter i USA. Den kan lages hjemme, men i likhet med annen konfekt er masseproduksjon det vanligste.
Størrelsen, diameteren og forholdet mellom sjokoladen og peanøttsmøret varierer etter produsentens ønske. Enhver sjokoladetype kan brukes, men melkesjokolade er den vanligste.


== Referanser ==
Peanøttsmør

Peanøttsmør er et pålegg av malte, tørristede peanøtter, ofte med en tilsats av mindre mengder olje, sukker og salt. Peanøttsmør anvendes som pålegg fremfor alt i USA, for eksempel sammen med syltetøy i den klassiske peanøttsmør- og syltetøyssandwich.
Konfekten Peanut butter cup som inneholder peanøttsmør er en av de mest populære konfekter i USA.


== Eksterne lenker ==
(en) Peanut butter – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Peanøttsmør- og syltetøysandwich

Peanøttsmør- og syltetøysandwich er en sandwich som består av to skiver hvitt brød, hvor man smører peanøttsmør på og deretter legger et lag syltetøy, ofte av jordbær, ovenpå.
Sandwichen er meget populær især i USA (der den kalles PB&J, Peanut butter and jelly). Sandwicher basert på peanøttsmør kom allerede rundt århundreskriftet, og forskjellige oppskrifter på dette fantes ofte i amerikanske ukeblader og kokebøker i tiårene som fulgte. Etter at syltetøyet kom med ble slike sandwicher vanligvis assosiert med barn; dette skjedde sannsynligvis på slutten av 1920-tallet i forbindelse med at ferdig oppskåret brød ble tilgjengelig i amerikanske matbutikker, slik at barn kunne lage sandwicher selv uten å måtte bruke skarpe kniver.


== Referanser ==
Strupesang

Strupesang, eller overtonesang, er en sangteknikk som utføres ved å dra en lang mørk tone fra langt ned i strupen (gutturalt). Over denne tonnen kommer andre, lysere toner, ved at strupesangeren setter tungen i ulike stillinger i munnen. Strupesang antas å være en av verdens eldste musikkformer. Sangen kan være med eller uten tekst. Utøverne er i stand til å frembringe lyder som er helt ulikt annen sang eller vanlig tale.Strupesang forekommer i musikktradisjoner spredt rundt i hele verden, men i hovedsak hos tuvinere, mongolene, tibetanske munker, inuitter og basjkirer. Strupesang er særlig kjent blant tyrkisk-mongolske stammer i Atlaj-fjellene-Sajanfjellene i det sørlige Sibir og vestlige Mongolia. En type strupesang praktiseres i det sørlige Afrika. Kargyraa-strupesang i Mongolia fremføres i området 70 til 100 Hz. Lokalt i Tuva kalles sangteknikken khöömei eller khoomii som er mongolsk og betyr strupe. I Tuva sies det at strupesang oppsto for lenge siden da man forsøkte å etterligne de naturlige lydene i omgivelsene som i lyden av fosser eller vind. I Tuva er strupesang nært forbundet med animisme, troen på at alt i omgivelsene har sjel. Et viktig ledd i dokumentasjon av strupesang fra Tuva var opptak gjort i 1987-1988 og gitt ut på Smithsonian-Folkways. Strupesang fra Tibet er bedre dokumentert historisk, blant i form av lama Je Tzong Sherab Seng som i år 1433 skal ha drømt om en sjelden dyp stemme som brølet fra et vilt dyr. Tibetanske utøvere fremfører strupesang ned til 75 Hz sammenlignet med 150 Hz som er det laveste tradisjonelle bassangere klarer.


== Referanser ==
Musikkåret 1377

Musikkåret 1377 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde musikkpersonligheter i 1377.


== Fødsler ==


== Dødsfall ==
13. april – Guillaume de Machaut, fransk komponist og poet (født mellom 1300 og 1305)


== Referanser ==
Musikkåret 1260

Musikkåret 1260 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde musikkpersonligheter i 1260.


== Hendelser ==


== Fødsler ==
Ca. 1260 – Bartolomeo Zorzi, italiensk trubadur og poet (død ca. 1300)


== Dødsfall ==
...
Filosofiåret 1260

Filosofiåret 1260 er en oversikt over hendelser, utgivelser og personer med tilknytning til filosofi i 1260.


== Hendelser ==


== Fødsler ==
ca. 1260 – Mester Eckhart, egentlig Eckhart von Hochheim, tysk filosof, dominikanermunk og kristen mystiker (død ca. 1327)


== Dødsfall ==
Filosofiåret 1262

Filosofiåret 1262 er en oversikt over hendelser, utgivelser og personer med tilknytning til filosofi i 1262.


== Hendelser ==


== Publikasjoner ==


== Fødsler ==


== Dødsfall ==
Altheides, kypriotisk filosof (født 1193)
1262 eller 1265 – Athir al-Din al-Abhari, filosof, astronom, astrolog og matematiker (døde i Persia, født 1200)


== Referanser ==
Zimbabuephylla

Zimbabuephylla er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til underfamilien oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).


== Utseende ==
En middelsstor (15 millimeter), bred, kastanjebrun oldenborre. "Snuten" (clypeus) er avrundet, antennene ti-leddet med en tre-leddet vifte.


== Utbredelse ==
Arten er utbredt i Zimbabwe.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
Familien skarabider (Scarabaeidae) Latreille, 1806
Underfamilien oldenborrer, (Melolonthinae) Samouelle, 1819
Stammen Tanyproctini Erichson, 1847 (eventuelt Pachydeminae)
Slekten Zimbabuephylla Lacroix, 1997
Zimbabuephylla salernei Lacroix, 1997


== Kilder ==
hannetons.fr - beskrivelse av slekten (på fransk)


== Eksterne lenker ==
(en) Zimbabuephylla i Global Biodiversity Information Facility 
Zimbabuephylla salernei – detaljert informasjon på Wikispecies
Budd Coast

Budd Coast, også kjent som Budd Land, er en del av Wilkes Land og den delen av kysten av Antarktis som ligger mellom Hatch Islands, ved 109°16'Ø, og Cape Waldron ved 115°33'Ø. Kysten vender mot Davishavet og strekker seg fra Tottenbreen til Vincennes Bay. Den ble oppdaget i februar 1840 av den amerikanske Wilkes-ekspedisjonen (1838–42) ledet av løytnant Charles Wilkes, og ble navngitt av Wilkes etter Thomas A. Budd, fungerende kaptein på sluppen «Peacock», et av skipene som ble brukt i ekspedisjonen. Advisory Committee on Antarctic Names (US-ACAN) tok i bruk navnet i 1947, og Antarctic Names Committee of Australia (ANCA) fulgte etter i 1955.


== Referanser ==

 Denne artikkelen inneholder stoff fra United States Geological Survey-artikkelen «Budd Coast» som er i offentlig eie (innhold fra Geographic Names Information System).
Liste over flyplasser i Antarktis

Dette er en liste over flyplasser i Antarktis ordnet etter beliggenhet. Det er 20 flyplasser i Antarktis, men det finnes ingen godt utbygde offentlige flyplasser eller landingsfasiliteter. 30 forskningsstasjoner drives av de 16 nasjonale regjeringene som har sluttet seg til Antarktistraktaten, og disse stasjonene byr på landingsfasiliteter for fly og/eller helikoptre. I tillegg blir to andre flyplasser driftet av kommersielle foretak. 
Antarktis har ingen flyplasser med asfalterte rullebaner. Flystripene og helikopterplassene må holdes snøfrie hele året for å sikre trygge trafikkforhold. Flyplassene er også underlagt strenge restriksjoner og reguleringer som følge av kontinentets ekstreme geografiske og sesongmessige forhold. De oppfyller ikke klassifikasjonskravene i henhold til ICAO-standarden, og forhåndsgodkjenning fra de respektive statlige eller ikke-statlige organisasjonene som driver flyplassene er nødvendig ved landing. Flyvninger til og fra det antarktiske kontinentet i vinterperioden med mørketid foregår vanligvis bare i nødstilfeller. I slike tilfeller blir det benyttet parafinlamper og brennende oljetønner for å markere og lyse opp rullebanen. Den første vellykkede landingen i Antarktis som ble foretatt ved bruk av nattsynbriller skjedde den 11. september 2008, da et Boeing C-17 Globemaster III-fly fra det amerikanske luftforsvaret landet på den isdekte stripen ved Pegasus Field.


== Liste ==


== Se også ==
Transport i Antarktis
Liste over forskningsstasjoner i Antarktis
Ushuaia internasjonale lufthavn (i provinsen Tierra del Fuego i Argentina)
Teniente Rodolfo Marsh lufthavn (på King George Island)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
«ICAO Location Indicators by State» (PDF) (engelsk). International Civil Aviation Organization. 17. september 2010.  Arkivert 25. mars 2019 hos Wayback Machine.
«UN Location Codes: Antarctica». UN/LOCODE 2-2011. UNECE. 28. februar 2012.  (inkluderer IATA-koder)
Flyplasser i Antarktis – Great Circle Mapper (engelsk)
Flyplasser i Antarktis Arkivert 23. januar 2013 hos Wayback Machine. – World Aero Data (engelsk)
Operative fasiliteter i Antarktis (kart) Arkivert 20. april 2012 hos Wayback Machine. – COMNAP (engelsk)
Karen Lafferty

Karen Lafferty (født 29. februar 1948 i Alamogordo, New Mexico) er en amerikansk artist innen den kristne popmusikken. Hun er representert med en sang i Norsk salmebok 2013.
Lafferty gikk ut fra Eastern New Mexico University og prøvde uten hell å bli med på Campus Crusade for Christ-prosjektet kort tid etter. Med tanke på en karriere innen sekulær musikk, flyttet hun til det sørlige California hvor hun snart begynte å opptre på Calvary Chapel Costa Mesa. Hun turnerte i Nederland som oppvarming for Children of the Day i 1973 og gav ut sin debutplate på Maranatha! Music to år senere. Etter å ha gitt ut sitt andre album, Sweet Communion, turnerte hun i Europa som hovedartist.Mens hun var på turne, la hun merke til hvor populær amerikansk musikk var i Europa, men for de fleste amerikanske artister var det ikke økonomisk mulig å turnere der. Hun grunnla derfor organisasjonen Musicians for Missions i 1981. Organisasjonen skulle trene unge musikere til misjonsturneer, der de samtidig skulle spille konserter. Etter hvert flyttet hun til Amsterdam for å styre organisasjonen.
Lafferty har skrevet lovsangen «Seek Ye First». Den ble først spilt inn for en Maranatha samleplate i 1974, og er i dag å finne i norsk oversettelse i Norsk salmebok 2013.


== Diskografi ==
Bird in a Golden Sky (Maranatha! Music, 1975)
Sweet Communion (Maranatha, 1978)
Life Pages (Maranatha, 1980)
Country to Country (Asaph Records, 1983)
Land of No Goodbyes (Asaph, 1989)
Multitudes: Sounds of Many Nations (MFM, 2004)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Karen Lafferty på Discogs
Bitterhickory

Bitterhickory (Carya cordiformis) er et løvfellende tre i valnøttfamilien. Den blir opptil 52 m høy og lever kort til å være en hickory, omtrent 200 år. Barken er brun eller grå, er glatt hos unge trær og blir siden ribbete. Bladene er finnete og 20–40 cm lange. Det er som regel 7 eller 9 tannete småblad.
Bitterhickory er antagelig den vanligste hickoryarten i Nord-Amerika. Den vokser helst på fuktig grunn langs elver, men kan også finnes på tørr eller næringsfattig jord. I nord vokser den sammen med sukkerlønn, svartlind, virginiahumlebøk, rødeik og andre eikearter, smørvalnøtt, svartlønn, amerikanesletre og rødask.
I litt høyereliggende strøk sentralt i utbredelsesområdet vokser den sammen med kvithickory, svinehickory, skihickory, tulipantre, sumptre, kvitask, rødask, lønn, alm, furu og canadahemlokk. Her er det en rik undervegetasjon med arter som kornell, sassafras, syretre, tresøtmispel, amerikajudastre, amerikaagnbøk, virginiahumlebøk, virginiatrollhassel, sumak, korsved, vin, Smilax, klatrevillvin og giftsumak. 
I sumpene i Sørstatene vokser den sammen med hickory, rødask, kvitask, kviteik og andre eikearter, sumptre, Asimina triloba, amerikaagnbøk, blomsterkornell, piggaralia, amerikakristtorn og Sabal minor. I de sørlige furuskogene vokser den sammen med furu, eik, hickory og blomsterkornell. Den sparsomme undervegetasjonen i furuskogene omfatter hagtorn, Callicarpa americana, bærlyng, sumak og starr.
Utbredelsen strekker seg fra sørvestlige New Hampshire, Vermont, Maine og sørlige Québec, vestover til sørlige Ontario, sentrale Michigan og nordlige Minnesota, sørover til østlige Texas og østover til nordvestre Florida og Georgia.
Trevirket brukes til ved, grillkull og i møbelproduksjon. Nøttene inneholder mye tannin og er alt for bitre til at mennesker vil spise dem.


== Litteratur ==
A. Mitchell, oversatt av I. Gjærevoll (1977). Trær i skog og hage. Tiden. s. 197–198. ISBN 82-10-01282-7. 
«Carya cordiformis». Flora of North America. Besøkt 24. april 2015. 
H. Clay Smith. «Bitternut Hickory». Silvics of North America. Besøkt 24. april 2015. 


== Eksterne lenker ==

(en) Bitterhickory i Encyclopedia of Life 
(en) Bitterhickory i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Bitterhickory hos ITIS 
(en) Bitterhickory hos NCBI 
(en) Bitterhickory hos The International Plant Names Index 
(en) Bitterhickory hos Tropicos 
(en) Kategori:Carya cordiformis – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Carya cordiformis – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Carya cordiformis – detaljert informasjon på Wikispecies
Musikkåret 1350

Musikkåret 1350 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde musikkpersonligheter i 1350.


== Hendelser ==


== Fødsler ==
Záviš von Zap, tsjekkisk teolog og komponist (død ca. 1411)


== Dødsfall ==
Ca. 1350 – Johannes de Muris, fransk musikkteoretiker, matematiker og astronom (født 1300)