jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Harald Espedal

Harald Espedal (født 4. mars 1972) er en norsk investor og næringslivsleder. Han har for øyeblikket flere lederstillinger i næringslivet, disse inkluderer styreleder for Lyse Energi AS, styreleder for Sandnes Sparebank, nestleder i styrene for Oslo Børs VPS Holding og Oslo Børs, styremedlem i Aspelin Ramm Gruppen, nestleder i styret for Stavanger konserthus, styremedlem i Den Norske Opera & Ballett og styreleder for Espedal & Co.
Han er mest kjent for sin tidligere jobb som administrerende direktør SKAGEN fra 2002 til 2014.
Han har blant annet også arbeidet som styreleder for Verdipapirfondenes Forening, investeringsdirektør i SKAGEN, investeringsdirektør i Vesta, europeisk aksjeforvalter og sektoransvarlig for energi i Skandia, finans- og analysesjef i Sparebank 1 SR-Bank og leder for rådgivnings- og revisjonsfirmaet Arthur Andersen i Stavanger.Espedal er siviløkonom fra Norges handelshøyskole.Han er sønn av norsk næringslivsleder Tor Espedal.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Skagenfondene: Harald Espedal
Harmonhytta

Harmonhytta var en norsk fangsthytte reist i 1932 eller 1933. Den ble satt opp under Blåhuken (589 m) noen kilometer vest for Langneset - og 1 km vest for Svenskstugan (Blåhukhytta) - av mannskapet som forliste her med skipet «Harmon». Hytta ble siden benyttet som hvitfiskstasjon, dvs for landing og flensing av fangsten av kvithval her inne på nordkysten av Van Mijenfjorden, helt sør i Nordenskiöld Land på sentrale Spitsbergen, Svalbard. 
Anlegget inngikk i det som utgjorde Fangstfelt 6 (Braganzafeltet). Hytta ble antakelig brukt i norsk pelsdyrfangst i tiden før andre verdenskrig.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Harmonhytta Stadnamn i norske polarområde, Norsk polarinstitutt
Camp Williams

Camp Williams var et hus reist i 1910 av det britiske gruveselskapet Northern Exploration Company på nordbredden av Braganzavågen, nord for dagens tettsted Sveagruva. Dette huset ble brukt av selskapet vinteren 1911-1912, samme året som svenske skjerpere tok utmål på Sveagruva. Stedet ligger helt nord i Van Mijenfjorden, helt sørøst i Nordenskiöld Land på sentrale Spitsbergen, Svalbard.
I sør lå Camp Margareth
Anlegget inngikk i det som utgjorde Fangstfelt 6 (Braganzafeltet). Hytta ble antakelig brukt i norsk pelsdyrfangst i tiden før andre verdenskrig.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Camp Williams Stadnamn i norske polarområde, Norsk polarinstitutt
Camp Margareth

Camp Margareth var et hus reist i 1910 av det britiske gruveselskapet Northern Exploration Company på sørbredden av Braganzavågen, øst for dagens tettsted Sveagruva. Dette huset ble brukt av selskapet vinteren 1911–1912, samme året som svenske skjerpere tok utmål på Sveagruva. Stedet ligger helt nord i Van Mijenfjorden, helt vest i Heer Land nær grensen til Nordenskiöld Land – på det sentrale Spitsbergen, Svalbard. 
I nord lå Camp Williams.
Anlegget inngikk i det som utgjorde Fangstfelt 6 (Braganzafeltet). Hytta ble antakelig brukt i norsk pelsdyrfangst i tiden før andre verdenskrig.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Camp Margareth Stadnamn i norske polarområde, Norsk polarinstitutt
Blåhukhytta

Blåhukhytta var en fangsthytte reist en gang i tiden 1917–21 av ansatte ved AB Spetsbergens Svenska Kolfelt. De brukte den som hvilehytta for hundekjøring vestover mot Kaldbukta. Hytta ble satt opp under fjellet Blåhuken (589 m) noen kilometer vest for Langneset – og én km øst for Harmonhytta. Hytta ligger på nordkysten av Van Mijenfjorden, helt sør i Nordenskiöld Land på sentrale Spitsbergen, Svalbard. 
Anlegget inngikk i grenseområdet mellom det som utgjorde Fangstfelt 6 (Braganzafeltet). Hytta ble antakelig brukt i norsk pelsdyrfangst i tiden før andre verdenskrig.Den tilhører i nyere tid Store norske Spitsbergen kulkompani (SNSK).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Blåhukhytta Stadnamn i norske polarområde, Norsk polarinstitutt
Blåhukhytta, kulturminnets beskrivelse i Riksantikvarens kulturminnedatabase.
Blåhuken

Blåhuken er en odde på nordbredden av Van Mijenfjorden, helt sør i Nordenskiöld Land på sentrale Spitsbergen, Svalbard. Den ligger noen kilometer øst for Kaldbukta og 500 meter vest for Dom Miguelodden, med det massive fjellet Blåhuken (589 m) innenfor. På Blåhuken er det flere kulturminner, først og fremst Blåhukhytta. Like innenfor denne ligger Vrakbukta med både rester av fangstplasser, og skipsvrak.
Ved  Blåhuken lå også en claim hut eller sommerhus oppført av Northern Exploration Company, som siden ble overtatt av Staten.Anlegget inngikk i grenseområdet mellom det som utgjorde Fangstfelt 6 (Braganzafeltet) og Fangstfelt 7 (Lågneset). Området ble brukt i norsk pelsdyrfangst i tiden før andre verdenskrig.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Blåhuken Stadnamn i norske polarområde, Norsk polarinstitutt
Blåhukhytta, kulturminnets beskrivelse i Riksantikvarens kulturminnedatabase.
Vrakbukta, kulturminnets beskrivelse i Riksantikvarens kulturminnedatabase.
Camp Morton

Camp Morton var en norsk fangsthytte ved neset Kapp Morton fem km øst for Fridtjovhamna, på nordvestbredden av Van Mijenfjorden, helt sør i Nordenskiöld Land på sentrale Spitsbergen, Svalbard. Om lag ti km lengre øst starter Kaldbukta. Anlegget ble opprinnelig reist som Camp Mansfield med to ferdigfabrikerte hus i 1918 på vegne av det britiske Northern Exploration Company. Stedet ble brukt som base for å undersøke forekomster av kull i Kolfjellet.
En tredje historisk bebyggelse her er Clara ville, som ble reist her i 1913 og forble beboelses- og fangsthus til nærmere andre verdenskrig da bare dette huset fortsatt stod. Dette lå ved restene av det eldre Michelsenhuset reist av ishavsskipper Ivar Stenehielm (Vardø) i 1901, og betalt av Christian Michelsen.Her er det rester av gruveanlegg, kullmasser med en tipphaug, skinneganger, og et skipsvrak nede ved stranda i sør.
Anlegget inngikk i det som utgjorde Fangstfelt 7 (Lågneset). Området ble brukt i norsk pelsdyrfangst i tiden før andre verdenskrig.Stedet fikk navn etter Shalto George Watson Douglas, jarlen av Morton (1844–1935), som besøkte Spitsbergen i 1906 og tok utmål i områder lengre nordvest på øygruppen.
Sysselmesteren på Svalbard fører utvidet oppsyn og vedlikehold av dette kulturminnestedet, som inngår i de 50 mest prioriterte kulturminnene på Svalbard.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Camp Morton Stadnamn i norske polarområde, Norsk polarinstitutt
Camp Morton, kulturminnets beskrivelse i Riksantikvarens kulturminnedatabase.
Michelsenhuset

Michelsenhuset er flere hytter oppført for skipsreder Christian Michelsen, av ishavsskipper Ivar Stenehielm fra Vardø, på følgende steder:

Michelsenhuset ved Calypsostranda på Svalbard
Michelsenhuset ved Camp Morton på Svalbard.
Camp Millar

Camp Millar var en britisk skjerpestasjon ved Vårsolbukta under Ingeborgfjellet nord i Bellsund, vest for Fridtjovbreen langt sør i Nordenskiöld Land på sentrale Spitsbergen på Svalbard. I samme området lå Camp Bell 1 km lengre vest og Hageruphuset 1 km lengre øst.

Camp Millar ble reist av Northern Exploration Company i 1910, angivelig for å skjerpe etter gull. Det stod to hus her, som forfalt utover mellomkrigstiden. Det er rester etter jernbane og gruveanlegg noen hundre meter lengre nord. 
Anlegget inngikk i det som utgjorde Fangstfelt 7 (Lågneset). Området ble brukt i norsk pelsdyrfangst i tiden før andre verdenskrig.Camp Millar er fredet, og den vedlikeholdes av Longyearbyen Jeger- og Fiskeforening som også formidler bruk av hytta blant sine medlemmer. Sysselmesteren på Svalbard fører utvidet oppsyn og vedlikehold av dette kulturminnestedet, som inngår i de 50 mest prioriterte kulturminnene på Svalbard.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Camp Millar Stadnamn i norske polarområde, Norsk polarinstitutt
Camp Millar, kulturminnets beskrivelse i Riksantikvarens kulturminnedatabase.
Camp Millar, gruvestasjonens beskrivelse i kulturminnesøk.
Camp Bell

Camp Bell var en britisk skjerpestasjon ved Vårsolbukta under Ingeborgfjellet nord i Bellsund, vest for Fridtjovbreen langt sør i Nordenskiöld Land på sentrale Spitsbergen, Svalbard. I samme området lå Camp Millar  1 km lengre øst og Hageruphuset 2 km lengre øst.
Camp Bell ble reist av Northern Exploration Company i 1908, angivelig for å skjerpe etter sinkblende og kull. Briten Ernest Mansfield overvintret her allerede første vinteren. Det britiske anlegget ble overtatt av norske fangstmenn i mellomkrigstiden, og brukt som hovedstasjon for norsk fangst på nordkysten av Bellsundet. Anlegget inngikk i det som utgjorde Fangstfelt 7 (Lågneset). Det ble før krigen overtatt av den norske stat.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Camp Bell Stadnamn i norske polarområde, Norsk polarinstitutt
Camp Bell, kulturminnets beskrivelse i Riksantikvarens kulturminnedatabase.
Hiroki Abe (skøyteløper)

Hiroki Abe (født 29. september 1986 i Kitamy, Hokkaidō) er en japansk skøyteløper som deltar i nasjonale og internasjonale konkurranser i hurtigløp på skøyter for Japan.


== Meritter ==


=== Internasjonale mesterskap ===
VM på skøyter (deltatt 1 gang) 

Hamar 2013.Beste resultat 19.-plass sammenlagt i Hamar 2013.Junior-VM på skøyter deltatt i 2 VM ved 4 konkurranser.

Seinäjoki 2005 i sammenlagt og lagtempo, Erfurt 2006 i sammenlagt og lagtempo.Beste resultat 4.-plass i lagtempo i Seinäjoki 2005, og individuelt 11.-plass sammenlagt i Erfurt 2006.


=== Sammenlagt i Verdenscupen ===


== Personlige rekorder ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Hiroki Abe – Speedskatingbase.eu 
(en) Hiroki Abe – SpeedSkatingNews.info 
(en) Hiroki Abe – SpeedSkatingStats.com 
(en) Profil på Jakub Majerski's Speedskating database (Adelskalender distanser og sammenlagt)
(en) Profil (gammel) på data.ISUresults.eu og Profil (ny) på www.ISU.html.infostradasports.com sine nettsider. (distanseresultater (gammel))
(en) Profil på SpeedskatingResults.com (personlige rekorder og resultater (Ufullstendig, resultater fra sesongen 2007/08 og nyere))
(en) Profil på The-Sports.org (noen resultater)
(nl) Profil på Effesport.nl (noen resultater, ufullstendig, gir gale personlige rekorder)Bilder(en) Bilder på SpeedSkatingPhotos.info/DesgPhoto.com
Reiniusøyane

Reiniusøyane er to øyer som ligger vest for Vårsolbukta og øst for Van Muydenbukta, helt nord i stredet Bellsund, som er lokalisert langt sørvest i Nordenskiöld Land på det sentrale Spitsbergen, Svalbard. Øygruppen består av den 500 meter lange, smale Bellsundholmen i nordvest, og den 80 meter lange Sinkholmen i sørøst. Mellom disse og fastlandet (Skjerpeneset) går Holmsundet.
Her lå på en liten holme nordvest for Sinkholmen en britisk skjerpestasjon reist av Northern Exploration Company for å skjerpe etter sinkblende. Denne hadde bruforbindelse fra Bellsundholmen som også hadde et gruveanlegg.
Øyene inngikk i det som utgjorde Fangstfelt 7 (Lågneset). Anleggene ble før krigen overtatt av den norske stat.
Øyene har navn etter den svenske Spitsbergen-utforskeren Gustav Paul Reinius.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Reiniusøyane Stadnamn i norske polarområde, Norsk polarinstitutt
Sinkholmen, kulturminnets beskrivelse i Riksantikvarens kulturminnedatabase.
Bellsundholmen. kulturminnets beskrivelse i kulturminnesøk.
Hageruphuset

Hageruphuset eller Hagerups hus, var en norsk fangststasjon vest i Diabasbukta, og en kilometer øst for Vårsolbukta under Ingeborgfjellet nord i Bellsund, og sørvest for Fridtjovbreen i sørligste Nordenskiöld Land på det sentrale Spitsbergen, Svalbard. I samme området lå Camp Millar én km lengre vest og Camp Bell to km lengre vest.
Hageruphuset ble reist av A. Hagerup i 1898. Det forfalt totalt utover mellomkrigstiden. 
Anlegget inngikk i det som utgjorde Fangstfelt 7 (Lågneset). Området ble brukt i norsk pelsdyrfangst i tiden før andre verdenskrig.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Hageruphuset Stadnamn i norske polarområde, Norsk polarinstitutt
Hageruphuset (Ingeborgfjellet), kulturminnets beskrivelse i Riksantikvarens kulturminnedatabase.
Kapp Martin

Kapp Martin er et nes nord i Bellsund, mellom Van Muydenbukta og Lågnesbukta – helt sørvest i Nordenskiöld Land på det sentrale Spitsbergen, Svalbard. I vest ligger odden Lågneset på andre siden av Lågnesbukta. Dette avslutter den helt flate Lågnesflya.
Kapp Martin har en fyrlykt – Bellsund fyr – og innenfor odden en del innsjøer. Fyret hadde også losstasjon allerede i mellomkrigstiden.
Stedet er oppkalt etter den svenske botanikeren Anton Rolandsson Martin som foretok en reise på Svalbard i 1729.
Et hus ble her reist av Northern Exploration Company, uvisst når men sannsynligvis en gang omkring 1900–1915. Stedet forfalt og ble i 1932 overtatt av Staten. Dette oppgis tidvis å være en ekspedisjonslokalitet for Johan Hagerup, men denne lå antakelig lengre vest på Lågneset.
Det er videre en hytte enda litt lengre nordøst, i Slettnesbukta som er en del av Van Muydenbukta.
Anlegget inngikk i det som utgjorde Fangstfelt 7 (Lågneset). Området ble brukt i norsk pelsdyrfangst i tiden før andre verdenskrig.Stedet inngår i Nordenskiöld Land nasjonalpark.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Kapp Martin Stadnamn i norske polarområde, Norsk polarinstitutt
Kapp Martin (fyr og losstasjon), kulturminnets beskrivelse i Riksantikvarens kulturminnedatabase.
Kapp Martin (ekspedisjonslokalitet), kulturminnets beskrivelse i kulturminnedatabasen.
Sletnesbukta (hytte), beskrivelse i kulturminnedatabasen.
Lågneset

Lågneset er et nes nordvest i Bellsund, mellom Skumvika-Marvågen i vest  og Lågnesbukta i øst – helt sørvest i Nordenskiöld Land på det sentrale Spitsbergen, Svalbard. I vest ligger Diabaspynten og i øst odden Kapp Martin  på andre siden av Lågnesbukta. Dette avslutter den helt flate Lågnesflya.
Kapp Martin har holmer og skjer, og innenfor odden en del innsjøer. Odden kan være lokasjonen for den meteorologiske målestasjonen som Johan Hagerup utførte på Nordre Lavnesodde eller på østsiden av neset, vinteren 1910–1911.Stedet hadde en pomor-russisk fangsthytte på 1800-tallet. Ved Lågnestjørna en del lengre vest på neset er det funnet rester av fangstinnretninger fra den senere norske fangstperioden.
Anlegget inngikk i det som utgjorde Fangstfelt 7 (Lågneset). Området ble brukt i norsk pelsdyrfangst i tiden før andre verdenskrig.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Lågneset Stadnamn i norske polarområde, Norsk polarinstitutt
Lågneset (russisk tufte), kulturminnets beskrivelse i Riksantikvarens kulturminnedatabase.
Lågneset (fangstinnretning), beskrivelse i kulturminnedatabasen.
Donald Johanson

Donald Johanson (født 28. juni 1943 i Chicago i Illinois) er en amerikansk arkeolog og antropolog. Den 24. november 1974 fant han de tre millioner år gamle skjelettrestene av verdens mest berømte førmenneske, Lucy, som utgjør det viktigste referansepunktet for dagens evolusjonsforskning.


== Publikasjoner (utvalg) ==
Donald Johanson og Maitland Edey, Lucy: The Beginnings of Human Evolution, Simon and Schuster, New York, NY, 1981.
Donald Johanson og James Shreeve, Lucy's Child: The Discovery of a Human Ancestor, Viking, London, England, 1989.
Donald Johanson og Blake Edgar, From Lucy to Language, Simon & Schuster, 1996.


== Eksterne lenker ==
Biografi: Donald C. Johanson
Origins of Modern Humans: Multiregional or Out of Africa? (2001) Arkivert 20101122141003 hos WebCite
Vinkelhake

Vinkelhake er et konstruksjons-, tegne- og måleredskap eller -instrument. Vinkelhake brukes også som et symbol, bl.a. innen frimureriet, i våpenskjold og andre kjennetegn.
Vinkelhaken er formet som to linjaler montert i 90 grader vinkel, derav navnet. Hvis rotert 45 grader vil figuren ligne en hake. Den brukes også av håndverkere og ingeniører når de trenger å måle vinkelen 90 grader, derav det engelske navnet engineer's square, altså «ingeniørens firkant». I noen tilfeller er de to linjalene ikke fast montert, men løst montert slik at brukeren kan løsne skruen og variere vinkelen. En variabel vinkelhake, eller «stillbar vinkelhake».Vinkelhake kan også være en trekant, altså tre linjaler der man har lagt koblet den opprinnelige vinkelhakens to linjaler sammen med en tredje linjal.  De tre linjaler kan nå stå i vilkårlig vinkel til hverandre, for eksempel med 45, 45 og 90 grader, eller 30, 60 og 30 grader. En slik utvidet vinkelhake nyttes for å tegne geometriske figurer i matematikken.Vinkelhake benyttes bl.a. i seglet til byggmester Fabian Stang, senere brukt som slektsvåpen av etterkommere.


== Galleri ==

		


== Referanser ==
Atlungstad Brenneri

Atlungstad Brenneri er et spritbrenneri ved Mjøsa på Stange i Innlandet. Det ble anlagt i 1855 av ei gruppe gårdbrukere. Den regelmessige brenninga tok slutt i 2000, men det ble seinere gjennomført prøveproduksjoner. Brenneriet står siden 2012 oppført på Riksantikvarens liste over tekniske og industrielle kulturminner, og har siden da fått bevilga rundt 7 millioner kroner for å bli satt i stand slik det en gang var. Det eies av Atlungstad Brenneri AS, som tok over eierskapet i 2011. I oktober 2013 skreiv eierne under på en samarbeidsavtale med selskapet Arcus om at det igjen skal produseres akevitt regelmessig på Atlungstad Brenneri. Anlegget er åpent for omvisninger om sommeren.


== Historie ==
Atlungstad Brenneri ble etablert i 1855, da ei rekke gårdbrukere slo seg sammen i et andelslag, og det erstata flere mindre brennerier i området. Fordi vann var viktig for mange av brenneriets prosesser, ble det anlagt ved utløpet til Fjetreåa på Nedre Atlungstad ved Mjøsa. Bygningene ble oppført av rød teglstein, som er typisk for industriarkitekturen fra slutten av 1800-tallet, og den fikk også ei smie og et fjøs. Karakteristiske trekk ved konstruksjonen er den 15 meter høye spritkolonnen og den 30 meter høye fabrikkpipa. Bygningene inneholder blant annet potetmottak, sprit- og destillasjonsapparat og akevittlager. Brenneriet brant i 1864, men det ble gjenoppbygd to år seinere med de samme veggene. I 1911 ble det utvida, og i 1954 ble det bygd et nytt frørenseri.
I 1920 ble Atlungstad Finspritfabrik oppløst, og den lagra spriten ble delt ut til aksjonærene. Det ble imidlertid oppretta et nytt selskap, Stange Brænderi, få dager seinere. I 1925 tok Vinmonopolet over finspritdestillasjonen, og året etter fikk selskapet navnet Stange Brænderi & Frøforretning. I 1957 gikk det sammen med Tangen og Romedal brenneriet og danna Hedmark Frøforretning og Brenneri. I 1995 ble det kjøpt opp av Hoff Norske Potetindustrier.
Den regelmessige brenninga ved Atlungstad Brenneri ble avslutta i 2000, og det ble gjort om til et såkalt reservebrenneri som var i drift kun når det var behov for det. I 2008 tok også det slutt, men i 2011 ble det kjøpt opp av Atlungstad Brenneri AS, som satte i gang prøveproduksjon samme høst. I 2013 signerte selskapet en avtale med Arcus om igjen å produsere akevitt på fast basis.I 2019 ble Atlungstad Håndverksdestilleri opprettet. Atlungstad Håndverksdestilleri holder til i Atlungstad Brenneris historiske lokaler og driver med småskalaproduksjon av norsk akevitt og andre brennevinstyper for å videreformidle den nasjonale kulturarven.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
Atlungstad Håndverksdestilleri
Atlungstad Brenneri hos Riksantikvaren
«Atlungstad Brenneri». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning. 
Atlungstad Brenneri hos Akevittruten
Atlungstad Brenneri hos Norske Akevitts Venner
Norges ambassade i Budapest

Norges ambassade i Budapest ble åpnet i 1968 og huser Norges ambassadør til landet Ungarn. Adressen er Norvég Királyi Nagykövetség Ostrom u. 13. 1015 Budapest.
Diplomatiske forbindelser ble etablert den 12. februar i 1920. Først var her ingen sendemann stasjonert i byen, men man fikk av og til besøk fra en sideakkreditert minister i naboland. I 1957 var det for eksempel Jørgen Finne-Grønn som tok turen for å ordne opp da de ungarske myndigheter hadde arrestert den norske studenten Einar Roos. Først de sideakkrediterte:

1923–1940 Arne Scheel fra Berlin
1946–1948 Carl Ferdinand Sandberg fra Beograd
1948–1952 Knut Lykke fra Beograd
1952–1958 Jørgen Finne-Grønn fra Praha
1959–1960 Peter Martin Anker fra Wien
1960–1965 Torfinn Oftedal
1965–1968 Thor Brodtkorb fra WienDet var i 1968 man opprettet ambassade her med Jens Boyesen som utpekt ambassadør, først tilreisende som chargé d'affaires, men så ble det opptøyer i Tsjekkoslovakia mens han var i Budapest og han forflyttet til andre oppgaver. Ny ambassade tilkom i 1998, der arkitekt og senere professor i arkitektur Jan Digerud hadde tegnet for Statsbygg så tidlig som i 1991. Ambassadører siden 1968 har vært:

1968–1973 Tancred Ibsen jr.
1973–1976 Tor Stokke
1976–1981 Rolf Jerving
1981–1987 Per Thee Nævdal
1987–1991 Leif Edward Edwardsen
1991–1994 Tormod Petter Svennevig
1994–1999 Bjørn Frode Østern
1999–2001 Arne Sivertsen
2001–2005 Jan Gunnar Jølle
2005–2007 Bente Angell-Hansen
2008–2012 Siri Ellen Sletner
2012–2016 Tove Skarstein
2016–2020 Olav Berstad
2020– Trine Skymoen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
http://www.norvegia.hu/Norsk/ Arkivert 11. desember 2013 hos Wayback Machine.
Hvåra bru

Hvåra bru er ei veibru på fylkesvei 306 over Numedalslågen i Larvik kommune.


== Se også ==
Liste over broer i Norge
Liste over broer i Norge etter lengde


== Referanser ==
Holmfoss bru

Holmfoss bru er ei veibru på fylkesvei 304 over Numedalslågen ved Kvelde i Larvik kommune. Brua fra 1936 var opprinnelig bompengefinansiert, men bommen ble fjernet rundt 1941.


== Se også ==
Liste over broer i Norge
Liste over broer i Norge etter lengde


== Referanser ==
Smørkjøler

Smørkjøler er en beholder for oppbevaring og servering av smør. Den består av en lav terrakottakrukke med lokk, og i krukken er det plassert en skål av glass til å legge smør i. Når smørkjøleren er i bruk, står den med vann i krukken, og fordampningen gjennom de porøse veggene i terrakottakrukken holder smøret kjølig.
I første halvdel av 1900-tallet var det også brukt smørkjølere der smøret lå på en glass-skål som sto i en halvkulekuleformet vannbeholder med tre føtter av metall. Over beholderen var det så et litt større halvkuleformet lokk som kunne åpnes og svinges under beholderen bed bruk.


== Litteratur ==
Østby, Jon Birger (1984): Nomenklatur for melkestell. Med tegninger av Torill Sand. Oslo.
Smørrulle

Smørrulle er en bred trinse med skåret mønster. Dekoren i trinsen gir avtrykk i smøret, og den ble brukt til å dekorere smør med før servering. Smørruller er laget i tre.
Jf. Smørrose.


== Litteratur ==
Østby, Jon Birger (1984): Nomenklatur for melkestell. Med tegninger av Torill Sand. Oslo.
Smørrose

Smørrose eller smørstempel er et stempel av tre med skåret dekor, brukt til å dekorere smør med før servering.
Jf. ostestempel og smørrulle


== Litteratur ==
Østby, Jon Birger (1984): Nomenklatur for melkestell. Med tegninger av Torill Sand. Oslo.


== Eksterne lenker ==
Se smørroser i DigitaltMuseum
Smørskave

Smørskave er et kjøkkenredskap til å legge opp smør på en smørskål for servering. Smørskaver har buet og riflet blad av metall, og de har gjerne skaft av tre eller plast. Smørskaveren trekkes langs smøret slik at det legger seg i en riflet krull.


== Litteratur ==
Østby, Jon Birger (1984): Nomenklatur for melkestell. Med tegninger av Torill Sand. Oslo.
Hallfrid

Hallfrid er et norsk og svensk kvinnenavn med norrøn opprinnelse. Hallfrid har norsk navnedag 7. desember.


== Etymologi ==
Hallfrid er en nyere norsk form av det norrøne navnet Hallfríðr, som er sammensatt av hallr, «hellestein», og fríðr, «vakker».


== Utbredelse ==
Hallfrid er et sjeldent navn. Det har i Norge tidligere vært mest brukt på Vestlandet og i Nordland. Den norrøne formen Hallfríðr er kjent brukt på Island fra rundt år 900 og i Norge fra ca 1290.
Tabellen nedenfor gir en detaljert oversikt over populariteten til kvinnenavnet Hallfrid og varianter av dette i noen av de landene hvor statistikk er tilgjengelig.


== Kjente personer med navnet ==
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.

Hallfrid Christiansen (1886–1964), norsk lingvist
Hallfrid Os-Andersen (f. 1967), norsk politiker
Hallfrid Velure (f. 1971), norsk teaterviter
Hallfrid Skimmeli, norsk biblioteksjef


== Annen bruk av navnet ==
Hallfrid, roman av Ragnhild Magerøy


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Behind the Name: Hallfrid
(en) Think Baby Names: Hallfrid