Surrey Theatre

Surrey Theatre var et teater i London som ble etablert i 1782 som Royal Circus and Equestrian Philharmonic Academy. Det var i starten et av de mange sirkusene som tilbød det moderne London underholdning av både ryttere og drama. Det lå i Blackfriars Road, i nærheten av krysset der Blackfriars Road møter Westminster Bridge Road, i London Borough of Lambeth. Dette var på slutten av 1700-tallet betegnet som underholdningsområdet i London


== Historie ==
Surrey Theatre ble åpnet 4. november 1782 av komponisten og tekstforfatter Charles Dibdin (som innførte ordet «circus»), ved hjelp av Charles Hughes, en velkjent rytter. Underholdning ble først oppført med barn med målsetning om å være en instutusjon for unge skuespillerne. Delphini, en feiret Opera buffa, ble første forestilling i 1788 med et opptog med en ekte hjortejakt. Andre dyr medvirket inkludert den populære hundeforstilling Gelert og Victor, foredrag, pantomimer og lokale severdigheter. Den populære komikeren John Palmer bestyrte teater til 1789, da han ble fengslet i Horsemonger Lane fengsell som «et falskt og en vagabond»Det fortsatte å bli brukt fram til 1810, selv om det hadde en urolig eksistens, brant ned i 1799 og igjen 12. august 1805.
Ombygd i 1806 av den tyske arkitekten av Old Vic, Rudolph Cabanel, ble det omgjort til et teater av Robert Elliston. Han kallte det Surrey Theatre, bestemt for å spille Shakespeare og andre forfattere. Han åpnet på Påskemandag, og for å unngå problemer med loven, som ikke tillot dialog uten musikalsk akkompagnement, bortsett fra på de to patentteatre, satte han en ballett inn i hver oppsetning. inkludert Macbeth, Hamlet, og Farquhar's Beaux Stratagem. Tidens anmeldere bemerket at Lambeth-gatene var fylt med prostituerte. Elliston forlot det i 1814, og Surrey ble igjen et sirkus til Thomas Dibdin gjenåpnet det som et teater i 1816. Arena der rytterne opptrådte ble da omgjort til en stor grop for tilskuere, og stallen ble bygget om til salonger. Fanny Fitzwilliam og Sally Brook spilte i melodrama, men teateret hadde liten suksess. John Baldwin Buckstone hadde sin første London opptreden på teater, 30. januar 1823, som Ramsay i The Fortunes of Nigel. George Holland har også opptrådt på dette teateret i 1826.
Da Elliston kom tilbake i 1827 var teaterets hell endret. I 1829 gikk Douglas Jerrolds melodrama Black-Eyed Susan, med T. P. Cooke som William, sjømannshelten, i over 300 kvelder, som ble særdeles vellykket i tiden. Elliston gjorde sin siste opptreden på dette teateret 24. juni 1831, tolv dager før han døde. Osbaldiston tok så over og blant andre stykker spilte det Edward Fitzballs Jonathan Bradford, eller, Murder at the Roadside Inn, som gikk i 260 kvelder. Produksjon av Dickens-serier, blant andre med Ira Aldridge, den første vellykkede svarte skuespiller dukket opp her i 1840-årene. C. Z. Barnett's oppsetting av A Christmas Carol ble spilt i 1844. Richard Shepherd, som etterfulgte Alfred Bunn i 1848, forble på teateret til 1869, og etablerte sitt rykte for røffe melodrama.
Den 29. januar 1865, under siste scene av pantomimen Richard Cœur de Lion, begynte en brann over en lysekrone. Publikum ble evakuert trygt, men før stykket var ferdig ble hele teateret bekmørkt da gassen ble kuttet for å unngå en eksplosjon. Panikk oppstod på scenen, men forestillingen ble gjennomført til sikkerhet gjennom den brennende scenen og innsatsen til Green (fungerende leder), Rowella («klovn»), Evans (pantaloon), Vivian (sprite) og andre. Forestillingen fortsatte, og skuespillerne sine spinkle kostymer ble formidlet til sine losji i en flåte av drosjer gitt av politiet. På mindre enn ti minutter stod hele interiøret i brann, og teateret brant ned kort tid etter midnatt.Et nytt teater, designet av John Ellis med plass til 2161 tilskuere i fire etasjer åpnet 26. desember 1865. Lite bemerkelsesverdig fant sted frem til 1881 da George Erobring tok over, satte opp melodrama, mange av dem skrevet av ham selv og pantomimer.The Surrey blomstret frem til hans død i 1901. Teateret ble bygget av Kirk og Kirk, som en music-hall. Dette lykkes ikke, og teateret ble omgjort til en kino i 1920. Det ble endelig avviklet i 1924 og bygningen revet i 1934. Stedet er nå bebygget med moderne leiligheter.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Earl, John and Michael Sell. Guide to British Theatres 1750–1950, pp. 250 (Theatres Trust, 2000) ISBN 0-7136-5688-3
Knight, William G. A Major London 'Minor': The Surry Theatre 1805–1865. London: STR, 1997.
Raymond, George. Memoirs of Robert William Elliston, Comedian. Olivier (1946)[1]
Shepherd, Thomas Hosmer and James Elmes, Metropolitan Improvements; Or London in the Nineteenth Century London: Jones & Co. (1827–1831); Reissued, New York: Benjamin Blom (1968), pp. 134 et. seq. ISBN 0-405-08963-5
Walford, Edward. «Blackfriars Road: The Surrey Theatre and Surrey Chapel» in Old and New London: Volume 6 (1878), pp. 368–83. Accessed on 3 March 2007.