Bernardo Attolico

Bernardo Attolico (født 17. januar 1880 i Canneto di Bari i Italia, død 9. februar 1942 i Roma) var en italiensk baron og diplomat.


== Liv og virke ==
Attolico tok doktorgrad i juss i 1901 ved Universitetet i Roma, og ble deretter lærer i økonomi og finans ved en høyskole i Foggia. Attolico var professor i økonomi i Roma 1903-07, og deretter hadde han en rekke offentlige stillinger. 
Han var delegat ved fredskonferansen i Paris (1919). Deretter var han undersekretær i Folkeforbundet. En periode var han forbundets Høykommissær i Fristaden Danzig. 


=== Ambassadør ===
I perioden 1927–1930 var han ambassadør i Brasil og 1930–1935 i Sovjetunionen. 
I 1935 fikk han ansvar for ambassaden i Berlin og ble der til etter krigsutbruddet. Han var slik vitne til dannelsen av Berlin-Roma-aksen, en allianse mellom det fascistiske Italia og Nazi-Tyskland, i nært samarbeid med grev Galeazzo Ciano som da var italiensk utenriksminister. Fra 1939 stod han i spissen for de italiensk-tyske forhandlingene knyttet til det sør-tyrolske spørsmål, som endte med alternativene i Alto Adige. Han forsto fra første stund de sanne germanske intensjonene om å utløse en konflikt, og denne delte han med Ciano. Han gjorde alt han kunne for å forklare den italienske regjering om den sanne essens i situasjonen. Personlig kom han alltid med forslag til mekling og søken etter en fredelig løsning av tvister, og avslørte sine personlige oppfatninger selv mange ganger.Attolico understøttet ivrig den britiske Berlin-ambassadør Nevile Hendersons forsøk på å hindre krig generelt, og spesielt for at Storbritannia og Italia skulle ende på forskjellig side.
Hans arbeid var intenst anledning de siste fredsdagene, mot slutten av august 1939: da løp den relativt «gamle» Attolico ustanselig mellom sin ambassade, det tyske kanselli og ambassadene til Storbritannia og Frankrike for mekling og med forslag – ofte tatt på eget initiativ – for å redde freden.
Disse initiativene for å unngå krig, i det minste for Italia, utløste antipati og forakt mot ham hosl Hitler og Ribbentrop. Ribbentrop spurte Mussolini om å få - og fikk - ham skiftet ut; hans etterfølger i Berlin ble Dino Alfieri, en mann som var mer på linje med de tyske ønsker, og hadde desidert mindre ekspertise  og klokskap enn forgjengeren.


=== Ambassadør til Pavestolen ===
Attolico ble i 1940 tilbakekalt fra sin post til Italia, og fikk deretter stillingen som ambassadør til Den hellige stol (1940–1942) i Roma. I august 1940 mottok han Statssekreteriatets (Vatikanets «utenriksdepartement») gjentatte offisielle protester mot fascistisk presses angrep (Roberto Farinaccis «Regime Fascista») mot Pavestolen og Pavens person, og meddelte etter noen dager den italienske regjerings offisielle avstandtagen fra presseangrepene. Fascistpressens angrep fortsatte imidlertid etter en tid, og ble gjenstand for nye protester. I april 1941 protesterte Italia mot en påstått distribusjon i 1500 eksemplarer av en antifascistisk brosjyre i Vatikanet. Vatikanet meddelte at man der tvilte sterkt på dette, ville likevel etterforske, og bad Attolici om å vennligst fremskaffe originaldokumentet.


== Referanser ==


== Litteratur ==
«Attòlico, Bernardo», i Treccani.it – Enciclopedie on line, Istituto dell'Enciclopedia Italiana.
«»ATTOLICO, Bernardo«», i Enciclopedia Italiana, II Appendice, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1948.
Mario Toscano: «ATTOLICO, Bernardo», i Dizionario biografico degli italiani, vol. 4, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1962.  Opere di Bernardo Attolico, Open Library, Internet Archive.
Genealoga, hos famiglienobilinapolitane.it.
Maurizio Caprara: Attolico, diplomatico di pace nei ricordi del figlio Giacomo, i Il Corriere della Sera, 19. juni 2003