jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Gustaf Rudolf Abelin

Gustaf Rudolf Abelin (født 17. mai 1819 i Linköping, død 19. september 1903 i Björnsnäs i Östergötland) var en svensk offiser, statsråd og riksdagsmedlem.Abelin startet sin offiserskarriere som underløytnant i Närkes regemente i 1839, og var blitt generalmajor i 1867 da han tiltrådte som krigsminister og sjef for det svenske landforsvarsdepartementet.  Han var statsråd frem til han søkte avskjed i 1871, men satt også videre som medlem av Sveriges riksdag fra 1871 til 1898. Sentralt i hans arbeid som krigsminister sto spørsmålet om reorganisering og endring av hærordningen i Sverige, men Abelin nådde kun delvis frem med sine forslag i Riksdagen, noe som foranlediget hans avskjedsbegjæring fra statsrådet. Etter statsrådsperioden gikk han tilbake i militære offisersstillinger, herunder som generalløytnant og fra 1872 til 1887 som sjef for andre militærdistrikt.Abelin var utnevnt til ridder av Serafimerordenen.


== Referanser ==
Tuberaria

Tuberaria er en slekt i solrosefamilien. 
De er ett- eller flerårige urter og har ofte en bladrosett ved basis. Bladene er motsatte, men kan være spredte lengst opp på stengelen. Blomstene er gule og sitter i endestilte klaser. Fruktkapselen deler seg i tre deler. Tuberaria er utbredt i det vestlige middelhavsområdet og i Vest-Europa nordover til De britiske øyer og Tyskland. 


== Kilder ==
M. Blamey og C. Grey-Wilson (2004). Wild Flowers of the Mediterranean (2 utg.). London: A & C Black. s. 143. ISBN 0-7136-7015-0. 
B. Guzmán og P. Vargas (2009). «Historical biogeography and character evolution of Cistaceae (Malvales) based on analysis of plastid rbcL and trnL-trnF sequences». Organisms Diversity & Evolution. 9 (2): 83–99. ISSN 1618-1077. doi:10.1016/j.ode.2009.01.001. 
Flora Europaea – Tuberaria Besøkt 13. november 2014.
«Xolantha». Flora iberica (PDF) (spansk). III. Madrid: RJB/CSIC. s. 351–365. 


== Eksterne lenker ==
(en) Tuberaria i Encyclopedia of Life 
(en) Tuberaria i Global Biodiversity Information Facility 
(sv) Tuberaria hos Dyntaxa 
(en) Tuberaria hos ITIS 
(en) Tuberaria hos NCBI 
(en) Tuberaria hos The International Plant Names Index 
(en) Tuberaria hos Tropicos 
(en) Kategori:Tuberaria – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Tuberaria – detaljert informasjon på Wikispecies
Crocanthemum

Crocanthemum er en slekt i solrosefamilien.
De er busker med spredte blader og gule blomster. De fleste artene finnes i østre Nord-Amerika, men det er også noen i California, Mexico, Mellom-Amerika, Hispaniola og Sør-Amerika. I eldre litteratur ble de regnet til Helianthemum, som nå bare omfatter arter fra Den gamle verden.


== Kilder ==
B. Guzmán og P. Vargas (2009). «Historical biogeography and character evolution of Cistaceae (Malvales) based on analysis of plastid rbcL and trnL-trnF sequences». Organisms Diversity & Evolution. 9 (2): 83–99. ISSN 1618-1077. doi:10.1016/j.ode.2009.01.001. 


== Eksterne lenker ==
(en) Crocanthemum i Encyclopedia of Life 
(en) Crocanthemum i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Crocanthemum hos ITIS 
(en) Crocanthemum hos NCBI 
(en) Crocanthemum hos The International Plant Names Index 
(en) Crocanthemum hos Tropicos 
(en) Kategori:Crocanthemum – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Crocanthemum – detaljert informasjon på Wikispecies
Sjakkens historie

Sjakkens historie spenner over et tidsrom på ca 1500 år. De tidligste forløperne antas å ha oppstått i India rundt år 500, før den kom via Persia til Europa. Frasen "sjakk matt" kommer fra det persiske uttrykket shâh mâh som betyr kongen er beseiret eller kongen er hjelpeløs.
I Europa utviklet spillet seg til den formen det har i dag en gang på 1500-tallet.
Moderne sjakkturneringer som man kjenner til dem i dag startet først i andre halvdel av 1800-tallet, først da ble sjakken organisert med mer eller mindre faste intervaller i VM-sykluser og opprettelse av et verdenssjakkforbund i 1924.


== Sjakkens opphav ==
Selve spillet er en videreutvikling av det indiske spillet Chaturanga. Dette er et brettspill med mange likheter med sjakk, men der spilles det med 4 personer som starter på hver av de 4 sidene på brettet. Ifølge historikeren Gerhard Josten kan sjakkens opphav spores tilbake til det gamle Kushriket i det gamle Afghanistan en gang mellom 500 f.Kr-200 e.Kr. Sjakk ble deretter introdusert i Persia og førte videre til Europa på 1400-tallet e.Kr.
Sjakk ble etter hvert adoptert til det muslimske riktet, som i stor grad har påvirket terminologien i spillet i europeiske språk.
Sjakken spredde seg direkte fra Persia til Russland der spillet er kjent som шахматы (shakhmaty, eller "sjakk matt").
Innen år 1000 var spillet kjent i det aller meste av Europa helt til Iberia i vest.


=== Sjakken i Vesten ===
Sjakk ble i starten i Europa stort sett spilt som en fritidssyssel blant de rike og mektige i palassene og slottene i Mellom-Europa. I verket Disciplina Clericalis ramset Peter Alfonsi sjakk som en av sju ting en god ridder måtte kunne.
Sjakken fikk sin nåværende form, med unntak fra små avvik, i Vest-Europa på 1500-tallet. Dette inkluderte bl.a. enpassant-regelen og rokade. Tidlige avvik fra de moderne reglene, som nå er gått bort fra var bl.a. at man kunne binde en brikke mot motstanderens konge om ens egen konge var truet. Kongen, når den beveget seg flyttet to felter hver gang - dette førte etter hvert til regelen om rokade.


== Moderne sjakk ==
Moderne sjakk, som det spilles i dag, har bredt seg til hele verden og spilles stort sett over alt. Et unntak er Japan, der sjakken ikke er så utbredt fordi der spilles den japanske varianten, Shogi, som har mer likheter med det opprinnelige spillet chaturanga enn det den moderne sjakken har.


=== Konkurransesjakk ===
Sjakk som konkurranseform er kjent helt tilbake til 1830-tallet. I starten ble sjakk spilt uten tidsbegrensning, men etter hvert ble stor tidsbruk et problem for avvikling av partier og turneringer. Dette problemet ble løst ved at man tok i bruk timeglass fra 1861, der hver spiller måtte flytte idet timeglasset rant ut.
Det analoge sjakkuret man kjenner i dag ble utviklet i England av urmakeren Thomas Bright Wilson (1843–1915), og ble brukt første gang i Intersoneturneringen i London i 1883
Klokkens inntog i sjakken gjorde at den ble enda mer konkurranseorientert enn det hadde vært tidligere, og ganske snart ble det startet klubber og etablert nasjonale forbund som tok seg av arrangementer i mer ordnede former.


== Referanser ==
Lechea

Lechea er en slekt i solrosefamilien. De er flerårige urter eller dvergbusker med spredte blader og mørkerøde blomster. 


== Kilder ==
B. Guzmán og P. Vargas (2009). «Historical biogeography and character evolution of Cistaceae (Malvales) based on analysis of plastid rbcL and trnL-trnF sequences». Organisms Diversity & Evolution. 9 (2): 83–99. ISSN 1618-1077. doi:10.1016/j.ode.2009.01.001. 


== Eksterne lenker ==
(en) Lechea i Encyclopedia of Life 
(en) Lechea i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Lechea hos ITIS 
(en) Lechea hos NCBI 
(en) Lechea hos The International Plant Names Index 
(en) Lechea hos Tropicos 
(en) Kategori:Lechea – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Lechea – detaljert informasjon på Wikispecies
Hudsonia

Hudsonia er en slekt i solrosefamilien. De er eviggrønne dvergbusker med spredte blader og gule blomster som vokser på sandgrunn i østlige Canada og USA.


== Kilder ==
«Hudsonia». ITIS. Besøkt 12. februar 2016. 
B. Guzmán og P. Vargas (2009). «Historical biogeography and character evolution of Cistaceae (Malvales) based on analysis of plastid rbcL and trnL-trnF sequences». Organisms Diversity & Evolution. 9 (2): 83–99. ISSN 1618-1077. doi:10.1016/j.ode.2009.01.001. 


== Eksterne lenker ==
(en) Hudsonia i Encyclopedia of Life 
(en) Hudsonia i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Hudsonia hos ITIS 
(en) Hudsonia hos NCBI 
(en) Hudsonia hos The International Plant Names Index 
(en) Hudsonia hos Tropicos 
(en) Kategori:Hudsonia – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Hudsonia – detaljert informasjon på Wikispecies
Etterstadgata (Oslo)

Etterstadgata (5-67, 2-38) er en gate i grenseområdet mellom Vålerenga  og Etterstad i bydel Gamle Oslo. Den går sørøstover fra Strømsveien mot jernbanen og ender like før Gjøvikbanen.
Navnet er fra før byutvidelsen i 1878. Gaten har variert bebyggelse.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Etterstadgata». Oslo byleksikon (5 utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 159. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (E)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Orevika

Orevika er ei grend, som ligger i Holmestrand kommune vestnordvest for Eidsfoss sentrum langs fylkesvei 35 som på denne strekningen heter Eikernveien. De fleste boplassene i grenda har utsikt til innsjøen Eikeren. I grenda er det et samlingslokale ved navnet Varden.


== Veier ==
Hovedveien og gjennomfartsåre i grenda er fylkesvei 35 lokalt navngitt på strekningen som Eikernveien.
På fylkesvei 35 Eikernveien i Orevika er det to bussholdeplasser. Disse heter henholdsvis Varden og Mossehøgda.
Tilstøtende veier på Fv 35 har følgende navn:

Vesle Orevika
Annebakken
Olabakken
Hjalmarbakken


== Kjente personer ==
Prinsesse Kristine Bernadotte (født Kristine Rivelsrud) er født og oppvokst her. Kristine Bernadottes nabo var Hofs varaordfører på 2000-tallet Berit Solbakken.


== Noter ==


== Referanser ==
NIMBY

NIMBY eller nimby er et akronym for "not in my backyard", eller på norsk: «ikke i min bakgård». 
Nimbyisme beskriver motstand mot endringer av ens nærområde, men ikke nødvendigvis mot endringer i andres nærområde.


== NIMBY-effekten ==
Effekten oppstår gjerne i forbindelse med:

Bygging av infrastruktur som motorveier, jernbane, kraftlinjer og flyplasser.
Etablering av industri som medfører forurensing eller støy.
Opprettelse av institusjoner. Eksempelvis for psykisk syke, rusmisbrukere og hjemløse.
Bygninger som er vesentlig større en annen bebyggelse og således skjermer for sollys eller utsikt.


== Eksterne lenker ==
Network of NIMBY-EXPERTS (engelsk)
Arnebråtveien (Oslo)

Arnebråtveien (1-159, 14-120) er en vei på Makrellbekken, Holmen og Voksen i bydel Vestre Aker i Oslo. Den går opprinnelig fra Sørkedalsveien ved Makrellbekken, skjønt det er ikke gjennomkjøring, mellom veiene. Derfra fortsetter veien opp til Ankerveien ved Voksen.
Veien fikk navn i 1928 etter den tidligere husmannsplassen Arnebråten, som ligger i nr. 64. Nr. 70-78 og 82-100 er tre- og firemannsboliger i OBOS-borettslaget Voksen. Frantsebråten barnehage holder til i nr. 80. I nr. 110 er Kattugla steinerbarnehage (ark. Jan Arve Andersen, Sidsel Hovland og Christine Kolstad, oppført 2011–13) og i 112 Barnebråten steinerskole (1. klasse; oppført 1996 ved arkitekt Øysteins Thomassen). Voksen skole har adresse Arnebråtveien 120, men ligger ved Jarbakken.


== Referanser ==


== Kilder ==
Oslo byleksikon


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (A)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Armauer Hansens gate (Oslo)

Armauer Hansens gate (1-21, 2-14) er en vei på Lindern i bydel bydel St. Hanshaugen i Oslo. Den går som blindvei nordover fra General Birchs gate mot Kirkeveien.
Gaten fikk navn i 1914 etter Gerhard Armauer Hansen. Det meste av bebyggelsen inngår i Lindern hageby.


== Kilder ==
Oslo byleksikon


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (A)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Erlandstuveien (Oslo)

Erlandstuveien (1-39, 2-16) er en vei på Bekkelagshøgda i bydel Nordstrand i Oslo. Den går fra Jomfrubråtveien til Sandstuveien.
Veien fikk navn i 1928 etter plassen Erlandstuen. Mange av husene (nr. 1-9, 13-25 og 2-14) er en del av Holtet hageby, oppført 1924–28 ved arkitektene Gunnar Bjerke og Jacob Kielland for Fagforeningenes kooperative bolig- og byggeselskap (FKBB).


== Referanser ==


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Erlandstuveien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 158. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (E)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Erlends vei (Oslo)

Erlends vei (1-31, 2-72) er en vei på Tveita i bydel Alna i Oslo. Den går sørover fra Sigrid Undsets vei til en snuplass.
Veien fikk navn i 1962 etter romanfiguren Erlend i Sigrid Undsets bøker om Kristin Lavransdatter. Den er bebygget med lamellblokker i OBOS-borettslaget Lohøgda, til sammen 777 leiligheter. Blokkene ble tegnet av Odd Brochmann og oppført i 1966. Ved nr. 19−29 ligger Tveitaparken.


== Referanser ==


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Erlends vei». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 158. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (E)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Erlings gate (Oslo)

Erlings gate (2-12; ingen oddetallsadresser) er en gate på Ekeberg i bydel Gamle Oslo. Den går ned skrenten fra Svingen og over i Egnehjemveien rundt en sving.Navnet ble vedtatt i 1927 og viser til baglerkongen Erling Steinvegg.


== Fotnoter ==


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Erlings gate». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 158. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
Oslo kommunes gateoversikt
Evald Ryghs gate (Oslo)

Evald Ryghs gate (4-16; ingen oddetallsadresser) er en gate på Ila i bydel St. Hanshaugen i Oslo. Den går mellom Ilagata og Uelands gate.
Gaten fikk navn i 1914 etter bankmann og politiker Evald Rygh (1842–1913).
Evald Ryghs gate 16 er tegnet av Sverre Aasland i 1927.


== Referanser ==


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Evald Ryghs gate». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 160. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
Oslo kommunes gateoversikt
Liste over sjakktidsskrifter

Dette er en liste over sjakktidsskrifter.


== Kilder ==
Sted, livstid og frekvens er stort sett hentet fra linkene ved bladene.
Shakhmatny Bulletin - Artikkel hos Chesscafe (krever innlogging)


== Eksterne lenker ==
News in chess
2013 EC

2013 EC er en nærjordsasteroide som passerte jorden like innenfor banen til månen, på sitt nærmeste 4. mars 2013 kl. 07:35 UTC. 2013 EC ble oppdaget av Mount Lemmon Observatory i Arizona i USA 2. mars 2013. Asteroid 2013 EC antas å være av samme størrelse som Tsjeljabinsk-meteoren som slo ned i Russland 15. februar 2013. Bredden anslås å være 10–17 m.


== Referanser ==
TatNeft-arenaen

TatNeft-arenaen (russisk: Татнефть-Арена, tatarisk: TatNeft Arena eller TatNeft Səhıt) er en idrettsarena i Kazan i den russiske republikken Tatarstan. Det er hjemmearenaen til ishockeyklubben Ak Bars Kazan, og den ligger i Novo-Savinovskij-rajonet, på nordsiden av elva Kasanka.
Arenaen hadde sin offisielle åpning den 29. august 2005, da det ble arrangert en konsert med gruppa Scorpions, mens den første ishockeykampen ble spilt den 26. desember 2005. Den har navn etter det russiske oljeselskapet Tatneft.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) TatNeft Arena – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Ernst Zachrisson

Ernst Zachrisson (født 28. desember 1808 i Stockholm, død 16. mai 1872) var en svensk forretningsmann.
Han vokste opp på Norrmalm i Stockholm som sønn av Zacharias Lorentz Zachrisson og Maria Sophia Bahrman. Faren var svensk generalkonsul i Hamburg og eide en sukkerfabrikk. Etter farens død i 1834 ble moren gift med friherre Fabian Wilhelm Staël von Holstein.Ernst Zachrisson utvandret til Amerika i 1829, og ankom New York med skipet «Plato». Som handelsmann i New York med firmaet Zachrisson & Co. var han svensk konsul 1837–1839 og visekonsul 1839–1841. Zachrisson eide bomullsplantasjer i Sør-Carolina, Mississippi og Louisiana, men mistet dem under den amerikanske borgerkrigen. Han flyttet i 1847 til Panama, der han var svensk konsul 1847–1854. Fra 1852 hadde konsulatet også ansvar for Mexico, Ny-Granada og andre deler av Mellom-Amerika, blant annet Guatemalas stillehavskyst. Zachrisson eide flere kaffeplantasjer i Mellom-Amerika. Sammen med den amerikanske konsulen i Panama, William A. Nelson, drev han spedisjonsfirmaet Zachrisson, Nelson & Co.Ernst Zachrisson var først gift med Anselma Josefa Herrera, datter av en kaptein i spansk tjeneste i Panama. I slutten av 1840-årene dro ektefellen og parets fire barn fra Panama til Zachrissons slektsgård i Skåne, mens Ernst Zachrisson ble værende i Panama. Han giftet seg på nytt med María del Carmen Vallarino, som han fikk ni barn med. Sønnen Carlos Ernesto Zachrisson fra hans første ekteskap forpaktet farens kaffeplantasjer i Guatemala. Ernst Zachrisson ble farfar til den guatemalanske finansministeren Carlos O. Zachrisson og oldefar til jordbruksminister Roberto Zachrisson.Han omkom på en sjøreise i Mellom-Amerika, og ble begravet i La Unión i El Salvador.


== Referanser ==
Allround-NM på skøyter junior 1948

Allround-NM på skøyter junior 1948 ble avholdt 21. og 22. februar 1948 på Myravatnet, Fana i Bergen.Teknisk arrangør var Fana Idrettslag.
Norgesmester ble Gunnar Sormbroen, Hamar IL.


== Sammenlagt Herrer Junior ==


== Kilder ==
Teigen, Magne, red. (1989). «Menn, Junior – Allround». Komplette resultater Norske Mesterskap på skøyter 1887–1989 (norsk) (2 utg.). Veggli. s. 106. Arkivert fra originalen 26. juli 2017. Besøkt 14. november 2014. 
Eng, Trond og Teigen, Magne, red. (2005). «Menn, Junior – Allround». Norske Mesterskap på skøyter 1894–2005 (norsk) (3 utg.). Askim / Veggli. s. 105. Arkivert fra originalen 26. juli 2017. Besøkt 14. november 2014. CS1-vedlikehold: Flere navn: redaktørliste (link)


== Eksterne lenker ==
(en) Allround-NM på skøyter junior 1948, Junior menn – Resultatoversikt på SpeedSkatingNews.info.
Henri de Genouillac

Henri Pierre Louis Verdier de Genouillac eller Henri de Genouillac (født 15. mars 1881 i Rouen, død 20. november 1940 i prestegården i Villennes-sur-Seine) var en katolsk prest, epigraf og arkeolog med assyriologi som spesialfelt.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Han var sønn av Casimir Charles Victor Verdier, markgreve av Genouillace, generalinspektør for gruvene og ridder av æreslegionen, og Leontine Marc.


=== Assyriolog ===
I 1909 gjorde han seg bemerket innen assyriologien da han publiserte Tablettes sumériennes archaïques. Gaston Maspero gav publikasjonen en lang og strålende anmeldelse i Journal des débats den 30. mars 1909. I 1911 publiserte han La Trouvaille de Dréhem. 
Han ble så sendt til Konstantinopel, der han arbeidet med en oversikt over leirtavlene funnet i Telloh (1912-1921). Han publiserte i 1922 Textes économiques d'Oumma, og så i 1930, Textes religieux sumériens du Louvre.
Han var forsker ved instituttet for orientalske oldsaker ved Louvre, der han fikk ledelsen av arbeidet med funnene fra utgravingene i Kisj fra januar til april 1912, et arbeide som munnet ut i tobindsverket Fouilles françaises d'El-'Akhymer (1924-1925).
I 1926 publiserte han Céramique cappadocienne.
Han fikk i stand en gjenopptakelse av utgravningene i Telloh i 1929. Utgravningene avdekket en rekke nye artefakter. Han ledet tre utgravninger der frem til 1931. Etter denne tid var hans helse såpass svekket at han ikke kunne holde det gående lenger, og han overlot da ansvaret til André Parrot. Tilbake i Frankrike skrev han verket Fouilles de Telloh (1934-1936).
Den 17. mai 1941 ble hans samling av 620 artefakter til gjenstander overført til museet for oldsaker for departementet Seine-Maritime i Rouen.


== Verker ==
Premières recherches à Kish (1911-1912)
Fouilles de Telloh. Mission archéologique du Musée du Louvre et du Ministère de l'Instruction Publique. Tome II : Époques d'Ur, IIIe dynastie et de Larsa
L'Église chrétienne au temps de saint Ignace d'Antioche, G. Beauchesne, 1907 ;
Tablettes sumériennes archaïques: matériaux pour servir à l'histoire de la société sumérienne, P. Geuthner, 1909
Textes de l'époque d'Agadé et de l'époque d'Ur: fouilles d'Ernest de Sarzec en 1894, E. Leroux, 1910
La Trouvaille de Dréhem: étude avec un choix de textes de Constantinople et Bruxelles, P. Geuthner, 1911
Textes cunéiformes. Textes économiques d'oumma de l'époque d'Our, 1921
Fouilles françaises d'El-'Akhymer : premières recherches archéologiques à Kich (1911-1912), Volumes 1 et 2, É. Champion, 1924
(i samarbeid med André Parrot, Roman Ghirshman, H. Walbert, M. Gardinier, P. Pruvost, J. Lacam), Fouilles de Telloh, P. Geuthner, 1934


== Referanser ==


== Litteratur ==
André Parrot: « Henri de Genouillac », s. 299-300, i Syria, année 1941, numéro 22-3-4 Persée
André Parrot

André Parrot (født 15. februar 1901 i Désandans i Doubs i Frankrike, død 24. august 1980 i Paris) var en fransk arkeolog med assyriologi som spesialfelt. Han var også luthersk prest.
Parrot studerte først protestantisk teologi ved Sorbonne. Deretter studerte han oldtidsvitenskap ved École du Louvre i Paris og ved École biblique et archéologique française de Jérusalem. Fra 1931 til 1933 var han utgravningsleder i de gamle mesopotamiske byene Lagasj, Girsu og Larsa. I 1933 ble han utgravningsleder i syrisk-mesopotamiske Mari. Dette vervet skulle han inneha i de påfølgende førti år. I 1937 ble Parrot professor ved École du Louvre, i 1946 hovedkonservator for de franske museer og til slutt fra 1968 til 1972 direktør for Louvre.


== Verker ==
Villes enfouies. trois campages de fouilles en Mésopotamie, Paris : Je Sers, 1934.
Mari, une ville perdue, Paris : Je Sers, 1936.
Le "refrigerium" dans l'Au-delà, Paris : E. Leroux, 1937.
Malédictions et violations des tombes, Paris : Geuthner, 1939.
Archéologie mésopotamienne. I, les Étapes, Paris : Albin michel, 1946.
Le Département des Antiquités orientales. Musée du Louvre. Guide sommaire, Paris : Édition des Musées nationaux, 1947. Nouv. éd. 1954.
Tello. Vingt campagnes de fouilles (1877-1933), Paris : Albin Michel, 1948.
Ziggurats et Tour de Babel, Paris : Albin Michel, 1949.
Découvertes des mondes ensevelis, Paris : Delachaux, 1952.
Déluge et Arche de Noé, Paris-Neuchâtel, 1952.
La Tour de Babel, Paris-Neuchâtel, 1953.
Archéologie mésopotamienne. II, Technique et Problèmes, Paris : Albin Michel, 1953.
Ninive et l'Ancien Testament, Paris-Neuchâtel, 1953.
Mari, Paris-Neuchâtel : Ides et Calendes, 1953.
Le Temple de Jérusalem, Paris-Neuchâtel, 1954.
Glyptique mésopotamienne. Fouilles de Lagash (Tello) et de Larsa (Senkereh) (1931-1933), Paris : Impreimerie nationale et librairie Geuthner, 1954.
La sculpture orientale au musée du Louvre, Paris : SNEP, 1954.
Golgotha et Saint-Sépulchre, Paris-Neuchâtel, 1955.
Samarie, capitale du royaume d'Israël, Paris-Neuchâtel, 1955.
Mission archéologique de Mari. vol. 1, le Temple d'Ishtar, Paris : Geuthner, 1956.
Babylone et l'Ancien Testament, Paris-Neuchâtel, 1956.
Le Musée du Louvre et la Bible, Paris-Neuchâtel, 1957.
Mission archéologique de Mari. vol. 2, Le Palais, Paris, 1958-1959. 3 tomes.
Sumer, "L'Univers des Formes", Paris : Gallimard, 1960-1961, 2 vol.
Histoire de l'art. Encyclopédie de la Pléiade : Asie occidentale ancienne, Paris : Gallimard, 1961.
Abraham et son temps (1962) Éditions Delachaux et Niestlé
Le Trésor d'Ur (1968)
L'Art de Sumer (1970)
Les fouilles de Mari, 18e et 19e campagnes (1970-1971)
Mari, capitale fabuleuse (1974)
L'archéologie (1976), ISBN 2-228-89009-X
L'aventure archéologique (1979), ISBN 2-221-00392-6


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Verk av og om André Parrot i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket