jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Pavel Miljukov

Pavel Nikolajevitsj Miljukov (russisk: Павел Николаевич Милюков, født 15. januar 1859 i Moskva, død 31. mars 1943 i Aix-les-Bains i Frankrike) var en russisk politiker og dosent i historie. 
Miljukov var leder for det liberale kadettpartiet i tsarenes siste år og medlem av dumaen fra 1907. Partiet gikk inn for avskaffelse av eneveldet og innføring av et konstitusjonelt monarki. I en tale i dumaen i november 1916 gikk han til hardt angep på statsminister Boris Stürmer som han anklaget for høyforræderi. Såvel Stürmer som tsaritsaen Aleksandra av Hessen var svært upopulære under første verdenskrig på grunn av deres tyske røtter. Anklagen, som Miljukov senere innrømmet var helt grunnløs, førte til Stürmers avgang og styrket de revolusjonære strømninger.
Han møtte professor Thomas Garrigue Masaryk i London, og konsulterte med ham orign og nåværende tilstand av den tsjekkoslovakiske legionen i Russland på den tiden.Etter den russiske revolusjons februarrevolusjon i 1917 ble Miljukov utenriksminister og var sammen justisminister Aleksandr Kerenskij den russiske provisoriske regjeringens mest betydelige medlem. Han var monarkist og forsøkte forgjeves å overtale storfyrst Mikhail Aleksandrovitsj å etterfølge sin eldre bror Nikolaj II som tsar. I sin korte tid som utenriksminister var han pådriver for å fortsette krigen mot Tyskland. 
Etter en maktkamp innen regjeringen og mot det mektige Petrogradsovjetet måtte han og krigsminister Aleksandr Gutsjkov gå av i mai 1917. Statsministeren og partivennen fyrst Georgij Lvov, forble imidlertid på sin post fram til juliurolighetene samme år. 
Etter oktoberrevolusjonen i 1917 da bolsjevikene tok makten gikk Miljukov i landsflykt og var deretter en emigrantleder i Paris.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Thomas Bohn: Russische Geschichtswissenschaft von 1880 bis 1905. Pavel N. Miljukov und die Moskauer Schule. Köln/Weimar/Wien 1998 (= Beiträge zur Geschichte Osteuropas 25).
Arthur P. Mendel: Paul Miliukov: Political memoirs. 1905–1917. University of Michigan Press, Ann Abor 1967.
Thomas Riha: A Russian European. Paul Miliukov in Russian Politics. University of Notre Dame Press, 1969, ISBN 9780268002367.
Melissa Kirschke Stockdale: Paul Miliukov and the Quest for a Liberal Russia 1880–1918. Cornell University Press, Ithaca, NY 1996, ISBN 0-8014-3248-0.
Макушин А. В., Трибунский П. А. Павел Николаевич Милюков: труды и дни (1859-1904). — Рязань, 2001. — 439 с. — (Новейшая российская история. Исследования и документы. Том 1.). — ISBN 5-94473-001-3


== Eksterne lenker ==
(en) Pavel Miliukov – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Pavel Milyukov – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(de) Verk av og om Pavel Miljukov i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket
Biografie, Publikasjonsliste
Russiske biografisammling, publikasjonsliste
Nikolaj Golitsyn

Nikolaj Dmitrijevitj Golitsyn (russisk: Николай Дмитриевич Голицын, født 12. april 1850 vest for Moskva, død 2. juli 1925 i Leningrad) var russisk ministerpresident (statsminister). 
Golitsyn ble guvernør i Arkhangelsk i 1885 og i Tver i 1902, ble senator i 1903 og medlem av det keiserlige råd og president i hjelpekomitéen for krigsfanger i 1915. Han hadde innen sin utnevnelse til ministerpresident i 1917 virket innen tsaritsaen Aleksandra av Hessens veldedighetsarbeide og hadde liten erfaring med politikk. 
Han ble motvillig ministerpresident den 9. januar 1917 og gikk av den 12. mars samme år i samband med februarrevolusjonen i 1917 sa også tsar Nikolaj II abdikserte. Han var deretter ikke politisk aktiv og tjente sitt levebrød som skomaker og gartnermester. Trass i dette ble han flere ganger arrestert, og ble henrettet i Leningrad i 1925 på grunn av påståtte kontakter med kontrarevolusjonære grupper.
Vladimir Semitjastnyj

Vladimir Jefimovitsj Semitjastnyj (russisk: Владимир Ефимович Семичастный, født 15. januar 1924 i Hryhorivka i Den ukrainske sosialistiske sovjetrepublikk, død 12. januar 2001 i Moskva, Russland) var en sovjetisk politiker og etterretningsoffiser. Fra 1958 til 1959 var han leder av Komsomol som førstesekretær av Sentralkomitéen i ungdomspartiet. Fra 13. november 1961 til 18. mai 1967 var han leder for Sovjetunionens etterretningsorganisasjon KGB.
Semitjastnyj døde av hjerneslag den 12. januar 2001.


== Referanser ==
Mikhail Suslov

Mikhail Andrejevitsj Suslov (russisk: Михаи́л Андре́евич Су́слов, født 21. november 1902 i Shakhovskoye i Russland, død 25. januar 1982 i Moskva, Den russiske sovjetiske føderative sosialistrepublikk) var en sovjetisk politiker. Fra 1965 var han andresekretær i Sovjetunionens kommunistiske parti, og en uoffisiell sjefsideolog for partiet frem til sin død i 1982. Suslov var ansvarlig for partidemokratiet og maktfordelingen innenfor kommunistpartiet. Hans harde linje mot opposisjonelle, gjorde ham til en av de fremste anti-reformistiske sovjetpolitikerne.Fra 1952 til 1953 og fra 1955 til 1982 var han medlem av partiets viktigste organ politbyrået.


== Referanser ==
Aleksandar Ranković

Aleksandar Ranković (det serbiske alfabetet:  Александар Ранковић Лека, født 28. november 1909 i Draževac i kongedømmet Serbia, død 20. august 1983 i Dubrovnik, Jugoslavia) var en jugoslavisk kommunist av serbisk opprinnelse som blir betraktet som den tredje mektigste mann i Jugoslavia etter Josip Broz Tito og Edvard Kardelj. Ranković var en forsvarer av et sentralisert Jugoslavia og motsatte seg bestrebelser på desentralisering, som han betraktet som i strid med serbernes interesser.; Han ledet Kosovo som en politistat, og gjorde serberne til den dominerende nomenklatura i området. Han førte en hard linje mot kosovoalbanerne som han ofte betraktet som oppviglere.


== Referanser ==
Jurij Utkin

Jurij Utkin (født 3. august 1990 i Kharkov i Sovjetunionen, i dagens Ukraina) er en ukrainsk handikappidrettsutøver som konkurrerer i skiskyting og langrenn. Han konkurrerer i klassen B3 for synshemmede utøvere. Han har stafettsølv i langrenn fra VM i 2014 og Paralympiske vinterleker 2014 som fremste internasjonale meritter. 
Han er født med synshemming, og begynte med langrenn i 2003. 


== Idrettskarriere ==
Utkin deltok i sitt første VM ved VM i skiskyting og langrenn for funksjonshemmede 2009 i Vuokatti i Finland. I skiskyting kom han på 8.-plass på 3,6 km jaktstart, og 9.-plass på 12,5 km. I langrenn kom han på 8.-plass på 20 km klassisk stil og 12.-plass på 10 km fristil. 
Han deltok ved Paralympiske vinterleker 2010 i Vancouver i Canada. Her fikk han to 9.-plasser i skiskyting; på 3 km jaktstart og på 12,5 km. I langrenn fikk han 8.-plass på 10 km klassisk stil og 12.-plass på sprinten. Året etter deltok han ved VM i skiskyting og langrenn for funksjonshemmede 2011 i Khanty-Mansiysk i Russland, der han fikk 5.-plass på 20 km langrenn som beste resultat. Han kom for øvrig på 10.-plass på 10 km og 12.-plass på langrennssprinten. I skiskyting kom han på 10.-plass på 12,5 km og 11.-plass på 3 km og 7,5 km. 
To år senere fikk han sin første VM-medalje, da Ukraina kom på 2.-plass på 4 x 2,5 km stafett i langrenn. Individuelt kom han på 5.-plass på 10 km, 6.-plass på sprinten og 10.-plass på 20 km. I skiskyting fikk han to 4.-plasser, på 7,5 km og 15 km, og 6.-plass på 12,5 km.
Han representerte Ukraina igjen ved de paralympiske vinterlekene 2014 i Sotsji, der Ukraina kom på 2.-plass på 4 x 2,5 km stafett langrenn, åpen klasse. I langrenn individuelt kom han på 7.-plass på 20 km klassisk og 11.-plass på 10 km fri teknikk, mens i skiskyting kom han på 4.-plass på både 7,5 km og 15 km, og 5.-plass på 15 km. 


== Utmerkelser ==
Master of sport (Ukraina)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Iurii Utkin – Paralympic.org 
(en) Iurii Utkin – FIS (langrenn) 
Profil hos IPC (biografi og resultater)
Profil hos Sotsji 2014 Arkivert 19. mars 2014 hos Wayback Machine.
Kristian Myhre Hellerud

Kristian Myhre Hellerud (født 1990 i Kirkenes) er en norsk langrennsløper, som representerer Lillehammer Skiklub. 
Han var ledsager for synshemmede Eirik Bye ved Paralympiske vinterleker 2014 i Sotsji i Russland, der Norge kom på 3.-plass på langrennsstafetten. I paralympiske leker regnes både utøver og ledsager som medaljevinnere. 
Han har også selv vært aktiv skiløper, og har deltatt i Junior-NM og Norgescupen, og som senior har han deltatt i flere lengre løp, som Birkebeinerrennet, Holmenkollen Skimaraton, Stenfjellrunden, og Budorrennet. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Ledsagerprofil hos Norges skiforbund
Profil hos Paralympics 2014 i Sotsji (Eirik Bye) Arkivert 20. mars 2014 hos Wayback Machine.
Hatprat

Hatprat (fra engelsk hate speech) er ytringer som angriper personer eller grupper basert på deres kjønn, etnisitet, religion eller livssyn, nedsatt funksjonsevne eller seksuell orientering, kjønnsidentitet eller kjønnsuttrykk. Hatprat som er rettet mot et individ betegnes som mobbing, er den rettet mot en gruppe kalles den hatprat eller hatretorikk.Definisjoner av hatretorikk tar gjerne utgangspunkt i intensjonen bak språkbruken, språkbrukens effekt eller den potensielle effekten språkbruken har på sitt publikum, det vil si tilhørerne eller leserne. Det er særlig hatretorikkens potensielle konsekvenser som gjør at språkbruken skiller seg fra andre typer ytringer, som for eksempel fornærmelser. Språkbruken kan få negative utslag for en gruppe, fordi den kan ramme dens rykte, status og selvfølelse. Enkelte typer hatprat-ytringer kan være straffbare etter straffelovens rasismeparagraf.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Hva er hatprat?
Europeisk fellesløft mot hatretorikk
Arvid Jacobsen

Arvid Jacobsen (født 11. oktober 1938 i  Tromsø, død 25. juni 2014 i Oslo) var en norsk pressemann, sentral i arbeiderpressen og på første del av 1990-tallet redaktør i Arbeiderbladet.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Arvid Jacobsen var fra Tromsø. Han var i ungdommen aktiv i AUF, blant annet som sekretær. Der knyttet han som så mange andre unge et sterkt bånd til Reiulf Steen.


=== Pressemann ===
I 1957 begynte han i pressen, som journalistlærling i Oppland Arbeiderblad på Gjøvik. Deretter arbeidet han i Vestfold Fremtid (Sandefjord) og Nybrott (Larvik).
Fra 1961 til 1967 var han sekretær i Arbeidernes ungdomsfylking og sentral i AUF-miljøet i Oslo.
I 1967 begynte han i Arbeiderbladet som journalist og faglig medarbeider, senere politisk medarbeider. i 1970-årene ble han tatt opp på Forsvarets høyskole.


=== Arbeidernes Pressekontor ===
I 1977 ble Jacobsen redaktør i Arbeidernes Pressekontor (A-pressens Oslo-kontor) og var fra 1991 til 1994 sjefredaktør i Arbeiderbladet. Som sjefredaktør la Jacobsen vekt på å markere redaksjonell uavhengighet fra Arbeiderpartiet og LO.
Gjennom sin journalistikk var Jacobsen også en politisk aktør. Så tidlig som i 1979 skrev han et personlig brev til Arbeiderpartiets partisekretær Ivar Leveraas hvor han skisserte en plan i fem punkter for å fjerne Reiulf Steen og Odvar Nordli til fordel for Gro Harlem Brundtland.I 1981 sendte Arbeidernes Pressekontor ut en melding om at Nordli ønsket å trekke seg av helsemessige årsaker. Dette var kun kjent for en liten krets på toppen av Arbeiderpartiet og LO. Meningen var  at dette skulle holdes hemmelig inntil ny partileder var utpekt. Etter de spekulasjoner som oppsto, trakk Brundtlands fremste rival Rolf Hansen seg. Arne Strand skriver at «pressekontorets nyhet indirekte bidro til at Norge fikk sin første kvinnelige statsminister».I 1994 ble Arvid Jacobsen informasjonssjef i Den Norske Advokatforening, en stilling han hadde til han gikk av med pensjon.Han var far til Ap-politikeren Frode Jacobsen.


== Referanser ==


== Kilder ==
«Politisk playmaker. Arvid Jacobsen (1938-2014) er død», side 28, Klassekampen 27. juni 2014
Patrik Karlsson

Jon Patrik Karlsson (født 14. april 1961 i Skoghall, død juni 2014), var en svensk musiker. Allerede ved 12-årsalderen begynte han som bassist og sanger i gruppen Mantra. Senere spilte han i gruppen Buddy and the Rockrats før han i 1988 ble bassist i Sven-Ingvars. Han måtte legge opp som musiker i 2009 etter å ha falt sammen under en lydprøve.


== Diskografi ==
Foruten platene han ga ut med Sven-Ingvars, ga han ut en soloplate, Tankar och drömmar, 1997.


== Kilder ==
NTB-melding gjengitt i Fædrelandsvennen 26. juni 2014 side 13


== Eksterne lenker ==
(en) Patrik Karlsson på Discogs
Pure Data

Pure Data (PD) er et programmeringsspråk utviklet av Miller Puckette beregnet for utvikling av interaktive data-musikk programmer, men kan også ved bruk av en utvidelse (GEM) manipulere bilde og video. PD er et dataflytorientert og visuelt programmeringsspråk. Språket er basert på åpen kildekode og kjører på Linux, Windows, iOS, OS X, Android og FreeBSD. Pure Data åpner for å kunne kommunisere med andre 
musikkere over LAN eller til og med internett slik at man kan samhandle og påvirke hverandres programmerte musikkinstrumenter. 


== Syntax ==

Et prosjekt i PD kalles en "patch" og består av objekter, meldinger og koblinger mellom disse.
Hvert objekt har kanaler for å ta inn signaler, og / eller kanaler som sender ut signaler. Et signal kan være et lydsignal eller et meldingssignal.
Lydsignaler er finoppløslige signaler og illustreres ved "tykk kabel", mens meldingssignal flyter gjennom en "tynn kabel" i patchen. 
Ved å trykke på en melding sendes verdien som meldingen har ut i kabelen og ned til objektet som er knyttet til den. 


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Pure Data – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Ed Woodward

Edward Gareth Woodward, kjent som «Ed» Woodward (født 9. november 1971) er en britisk revisor. Woodward har hovedansvaret for fotballklubben Manchester United, en rolle han har vært ansatt siden rett før overgangsvinduet sommeren 2013.


== Utdanning ==
Woodward ble født i Chelmsford i Essex i de sørlige strøk av England, men gikk på skole i nabobyen Brentwood. Her gikk han på Brentwood School, som regnes som en av de skolene med høyere status i England, altså en av de skolene man helst vil gå på om man vil nå langt. Her gikk han fra 1983 til 1989, før han valgte å studere fysikk ved universitetet i Bristol fram til 1993. Etter fysikkstudiene bestemte han seg for hva han ville bli, og i løpet av 1996 var Woodward en ferdig utdannet revisor.


== Karriere ==
I 1993 begynte Woodward å jobbe i PricewaterhouseCoopers, i en avdeling som drev på med revisjon og skatt. Det var på dette tidspunktet han bestemte seg for å bli revisor.
I 1999 gikk Woodward videre til et firma kalt J.P. Morgan & Co. som en investeringsrådgiver i meglerbransjen. Her jobbet han i 6 år før han fikk jobb hos en av hans klienter i en rolle som gikk ut på økonomisk planlegging. Denne klienten var Malcolm Glazer, og Woodward hadde akkurat hjulpet ham med å ta over den enorme fotballklubben Manchester United. Woodward ble ansatt i klubben, og i 2007 fikk han en jobb som satt ham i spissen for arbeidsgruppen som jobbet med markedsføring og sponsoravtaler. Woodward og resten av gruppen klarte å øke sponsorinntektene fra 48.7 britiske pund i 2005 til nesten 118 millioner britiske pund ved utgangen av 2012.
På grunn av sin fantastiske økonomiske ferdigheter ble Woodward sett på som en av de viktigste personene i Manchester United, og i 2013 ble Woodward klubbens funksjonelle leder ettersom den daværende direktøren for klubben, David Gill, bestemte seg for å gå av.
I april 2021 varslet Woodward sin avgang fra Manchester United. Det skjedde like etter at tolv europeiske klubber hadde varslet at de hadde planer om en egen «superliga» der de tolv grunnleggerklubbene ikke skulle kunne rykke ned.  Klubbene var tre italienske, AC Milan, Inter og Juventus; seks engelske, Arsenal, Chelsea, Liverpool, Manchester City, Manchester United og Tottenham; og tre spanske, Atlético Madrid, Barcelona og Real Madrid. Forslaget møtte massive protester, og allerede to dager etter offentliggjøring trakk alle de seks engelske klubbene seg fra planene.


== Referanser ==
Komiprisen 2014

Komiprisen 2014 ble arrangert 6. september 2014 på Chateau Neuf i Oslo med Vidar Magnussen som programleder.


== Vinnere ==


== Nominerte ==
Årets sceneforestilling
En får væra som en er – en Ole Ivars musikal
Hei... Jeg trenger litt hjelp her, jeg...
Shockheaded PeterÅrets mannlige scenekomiker
Ingar Helge Gimle
Bård Tufte Johansen
Vidar MagnussenÅrets kvinnelige scenekomiker
Hilde Louise Asbjørnsen
Linn Skåber
Henriette SteenstrupÅrets TV-produksjon
Costa del Kongsvik
Helt perfekt
Side om sideÅrets mannlige TV-komiker
John Brungot
Erik Solbakken
Bjarte Tjøstheim
Bård YlvisåkerÅrets kvinnelige TV-komiker
Ine Jansen
Lene Kongsvik Johansen
Henriette Steenstrup
Pernille SørensenÅrets stand-up komiker
Jonas Kinge Bergland
Bård Tufte Johansen
Dora ThorhallsdottirÅrets gjennombrudd
Magnus Devold
Abubakar Hussain
Lena Bakken HøyemÅrets morsomste (Publikumsprisen)
John Brungot
Thomas Giertsen
Bård Tufte Johansen
Lene Kongsvik Johansen
Pernille Sørensen
Bjarte Tjøstheim


== Jury og komité ==
Jury for scene

Tor Andersen, 65 år, radioprogramleder
Svein Helge Høgberg, 70 år, tidligere medlem av Dizzie Tunes
Maja Løvland, 47 år, humorforsker
Simen Sand, 51 år, koreograf og skuespiller
Roald Øyen, 74 år, tidligere programleder
Merete Lingjærde, 52 år, koreograf og danserSnittalder for juryen var på 60 år.
Jury for TV, film og nett

Martin Jøndahl, 34 år, VGTV
Erika Calmeyer, 24 år, filmstudent ved Filmskolen i Lillehammer.
Vilde Batzer, 32 år, redaksjonsjef for humor i P3, NRK
Ole Christian Apeland, 48 år, adm.dir Apeland informasjon
Rolf Magne Andersen, 31 år, tekstforfatter i NRK, leder Crap åppå Park
Ingrid Nergården Jortveit, 40 år, journalist og jobber Norges presseforbund (PFU)
Marte Mørkved-Romstad, 47 år, prosjektleder Fabelaktiv og underviser på Høgskolen på Lillehammer
Line Norling, 43 år, produksjonsleder i Kulturkompaniet, tidligere producer i NRK
Steinar Lyse, 63 år, komikerSnittalder for juryen var på 40 år. 
Komikomiteen (bestemmer fag- og hederspris)

Stina Greaker, 49 år, tv-produsent
Knut Lystad, 68 år, komiker
Christian Finnskog, 38 år, prosjektleder i NRK Underholdning
Christina Rezk Resar, 47 år, humor- og satiresjef i NRK Underholdning
Tom Sterri, 54 år, produsent, tekstforfatter og skuespiller
Lisbeth Wiberg Olsen, 55 år, manager og produsentSnittalder for komiteen var på 52 år.


== Kilder ==
Disse kan kuppe Komiprisen (27. juni 2014) VG.no
The Corner

The Corner er en dramaserie fra HBO som gikk fra 16. april til 21. mai 2000 i USA. Den er basert på dokumentarboken The Corner: A Year in the Life of an Inner-City Neighborhood av David Simon og Ed Burns. Omskrivning til fjernsyn er gjort av David Simon og David Mills. Serien er utgitt på DVD for det norske markedet.Handlingen utspiller seg ved og i nærheten av et gatehjørne i Baltimore, og kretser rundt medlemmene i en familie og deres narkotikabruk.Mange av skuespillerne dukket også opp i Simons senere TV-serier The Wire og Treme.


== Skuespillere ==
T. K. Carter som Gary McCullough
Khandi Alexander som Francine "Fran" Boyd
Sean Nelson som DeAndre McCullough
Clarke Peters som Fat Curt
Glenn Plummer som George "Blue" Epps
Toy Connor som Tyreeka Freamon
Maria Broom som Bunchie Boyd
Sylvester Lee Kirk som DeRodd
Corey Parker Robinson som R.C.
Reg E. Cathey som Scalio
Rodney Scott som unge DeAndre


== Priser ==
Miniserien ble nominert til fire Emmy-priser og fikk tildelt tre:
Beste miniserie: produsent Nina Kostroff-Noble og utøvende produsenter Robert F. Colesberry, David Mills og David Simon (vinner)
Beste regi for miniserie, film eller spesial: Charles S. Dutton (vinner)
Beste manus for miniserie eller film: David Simon, David Mills (vinner)
Beste casting for miniserie, film eller spesial: Jaki Brown og Pat Moran (nominert)


== Referanser ==
Dmitrij Sipjagin

Dmitrij Sergejevitsj Sipjagin (russisk: Дмитрий Сергеевич Сипягин, født 20. mars 1853 i Kiev, død 15. april 1902 i St. Petersburg) var en russisk politiker.
Sipjagin tilhørte en innflytelserik høyadelig slekt. I 1884 ble han valgt til adelsmarskalk i guvernementet Moskva. I 1888 blev han guvernør i guvernementet Kurland, i 1891 i guvernementet Moskva. 
Fra november 1899 var han Russlands innenriksminister, utnevnt av tsar Nikolaj II. På denne post bestrebet han seg på å befeste de sentrale forvaltningsinstitusjonenes myndighet og bekjempet all streben for å utvide den lokale selvforvaltningen, høyskolenes og universitetenes forsøk på å hevde sin autonomi, arbeiderbevegelsen og alla ytringer av radikalisme overhodet.I 1902 kvalte han den i Kiev utbrutte studentbevegelse ved massearrestasjoner, forvisninger til Sibir og tvangsinnrolleringer av studenter i arméen. Derfor ble han myrdet av den sosialistrevolusjonære aktivist Stepan Balmasjov i Mariinskipalasset. Hans død var et hardt slag for finansminister Sergej Witte, som hadde mottatt viktig politisk støtte fra Sipjagin.Han ble etterfulgt på posten som innenriksminister av Vjatsjeslav von Plehve, som også ble myrdet. 


== Referanser ==
Adelsmarskalk

Adelsmarskalk var i Tsarrussland ordførende ved sammenkomster av ridderskapet innet et guvernement.


== Litteratur ==
(sv) Adelsmarskalk i Nordisk familjebok (2. utgave, 1922)
All Kinds Of People

All Kinds Of People er en sang skrevet av Eric Pressly, Kevin Gilbert og Sheryl Crow som ble spilt inn av Crow selv, men innspillingen ble aldri gitt ut.
Anita Hegerland spilte inn sangen og ga den ut på albumet Voices i 1994. Senere samme år ble sangen gitt ut på singel.Tina Turner spilte inn sangen og ga den ut på albumet Wildest Dreams i 1996.


== Referanser ==
Vjatsjeslav von Plehve

Vjatsjeslav Konstantinovitsj von Plehve (russisk: Вячеслав Константинович фон Плеве, født 20. april 1846 i Mesjtsjovsk, død 28. juli 1904 i St. Petersburg) var en russisk politiker.


== Biografi ==
Plehve var eneste sønn av skolelæreren Konstantin von Plehve og Elizaveta Mikhailovna Sjamajev, datter av en mindre godseier. I 1851 flyttet Plehves familie fra Mesjtsjovsk til Warszawa, der faren fikk undervisningsstilling bved et gymnasium.
I august 1903 møtte han Theodor Herzl i St. Petersburg, og de diskuterte opprettlsen av sionistiske selskaper i Russland. Han la frem muligheten for et russisk forslag til tyrkerne om å få til et charter om jødisk kolonisering av Palestina.Litt senere samme år beskyldte han overfor keiser Nikolaj II finansminister Sergej Juljevitsj Witte for å være deltager i en angivelig jødisk sammensvergelse, og dette førte til Wittes avgang.

Plehve bler et opplagt mål for revolusjonære. Etter at han ikke hadde gjort noe for å forhindre en blodig anti-jødisk voldsbølge i 1903, bestemte den kjente dobbeltagenten Jevno Asef - en agent provocateur for Okhrana - seg for ikke å informere om de planer som de sosialistrevolusjonære la for å drepe Plehve. Plehve overlevde ett attentat i 1903 og to i 1904, inntil hans hell tok slutt.Om morgenen den 28. juli 1904 begav Plehve seg med sin vogn fra politidepartementet ved Fontanka til Warszawa-banegården i St. Petersburg. På Ismailovskij prospekt sør i byen ble han, kusken og hestene drept av en bombe som ble kastet mot dem. En livvakt som stod på stigrettet ble alvårlig såret. En av attentatsmennene, studenten Jegor Sasonov, ble dømt til livsvarig tukthus. En annen medvirkende, Ivan Kaljajev, forøvet noen måneder senere også et attentat på storfyrst Sergej Aleksandrovitsj Romanov. 
Attentatet var forberedt av Jevno Asef og Boris Savinkov.Phleves etterfølger som innenriksminister ble Pjotr Dmitrijevitsj Svjatopolk-Mirski, om enn bare for noen måneder.


== Referanser ==


== Litteratur ==
V.I. Gurko: Features And Figures Of The Past. Government And Opinion In The Reign Of Nicholas II.
Edward H. Judge: Plehve: repression and reform in Imperial Russia, 1902-1904.


== Eksterne lenker ==
(en) Vyacheslav Konstantinovich von Plehve – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Reactions to Assassination of Pogrom Organizer Plehve: Original Letters Shapell Manuscript Foundation