jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Mikhail Pogodin

Michail Petrovitsj Pogodin (russisk: Михаил Петрович Погодин, født 23. november 1800 i Moskva, død 20. desember 1875 samme sted) var en russisk historiker og publisist. Han forfattet en rekke arbeider innen eldre russisk historie, som også behandler det russiske rikes grunnleggelse av svensker, blant annet Drevnjaja russkaja istorija. Han var sterkt influert av Friedrich von Schelling, og forsøkte å tillempe hans filosofi på russisk historie. 


== Biografi ==
Pogodin var sønn av en livegen hovmester hos greve Strogonov og sattes først i typograflære, men fikk deretter studere ved Moskvauniversitetet. Der promoverte han i 1824 til filosofie doktor med en avhandling om «herledningen av Rus», der han sluttet serg til den såkalte normandiske skole. I 1835 ble han professor i historie ved Moskvauniversitetet, 1841 medlem av det russiske  vitenskapsakademi, sekretær i samfunnet for historie og russiske antikviteter, samt utgiver av «Russkij istoritjeskij sbornik». 
Pogodins syvdelers «Undersøkelser, forelesninger og anmerkninger» (1846-56) inneholder et rikt materiale om Russlands historie før tatartiden. Også hans manuskript Drevnechranilistja inneholder verdifulle bidrag til Russlands eldste historie. Sin teori om varjagenes svenske herkomst fikk han anledning til å ytterligrre forsvare i polemikker med Nikolaj Kostomarov og Dmitrij Ilovajskij. 
Med en sentimental sjelslegning sterkt påvirket av Nikolaj Karamzin och Jean-Jacques Rousseau, ble Pogodin stadig mer trukket mot den slavofile og panslavistiske leir. I Praha ble han i 1835 kjent med Pavel Josef Šafařík, Václav Hanka og František Palacký. Sammen med Stepan Sjevyrjov utgav han «Moskovskij vjestnik» (1827-30) og «Moskvitianin» (1841-56), som ble det slavofile partis talerør. 
En monumental biografi over Pogodin er N.P. Barsukovs «Zjizn i trudy M.P. Pogodina» (22 bind, 1888-1910), som også inneholder verdifulle politiske og litteraturhistoriske bidrag til Nikolaus Is tid.


== Bibliografi ==
Drevnjaja russkaja istorija (tre bind, 1871)


== Referanser ==


== Litteratur ==
Pogodin, Michayl Petrovitsj i Nordisk familjebok (2. utgave, 1915)
Eliteserien i volleyball for menn 2014/15

Mizunoligaen 2014–15 var den 47. sesongen på det øverste nivået i volleyball i Norge. Regjerende seriemester var Nyborg fra 2013-14 sesongen, som tok gull foran Førde og Randaberg. Oslo Volley trakk eliteserielaget før sesongstart og ble flyttet ned til 3. divisjon.
Seriespillet startet 4. oktober 2014 og ble avsluttet 28. mars 2015. Sju lag deltok i eliteserien 2014–15.
Seriemester ble Nyborg, foran BK Tromsø og Randaberg.


== Poengsystemet ==
3 poeng ved seier med settsifrene 3–0 eller 3–1
2 poeng ved seier 3–2
1 poeng ved tap 2–3
0 poeng ved tap 1–3 eller 0–3.


== Tabellen ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Kristus Konge kirke

Kristus Konge kirke er ei katolsk kirke som ligger i Håreks gate 82 i Narvik i Nordland. Kirken ble tegnet av arkitekten Harry Gangvik, og byggingen ble påbegynt i 1974 med vigsling den 16. juni 1976. Kirka har et krusifiks og et tabernakel fra Tyskland og et alter og en døpefont utført i fauskemarmor.Menigheten, med 79 medlemmer (2004), ble opphøyd til et eget sogn i 1988 som ligger under Tromsø stift.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Den katolske kirke i Narvik
Kristus Konge kirke i kirkenorge.no
Denis Ivanovitsj Fonvizin

Denis Ivanovitsj Fonvizin (russisk: Денис Иванович Фонвизин, tysk: Dennis von Wiesen; født 14. april 1745 (3. april g.s.) i Moskva, død 12. desember 1792 (1. desember g.s.) i St. Petersburg) var en russisk forfatter og oversetter.
Fonvisin reformerte med sine verker det russiske litteraturspråk og var banebrytende innen poesi, dramatikk og prosa ved at han stod for en realistisk litterær stil.


== Biografi ==
Fonvizin var av tysk slekt med bakgrunn i Livland. Han var embedsmann i det russiske utenriksministeriet, og var blant annet greve Nikita I. Panins sekretær. Fonvizin innførte den såkalte miljøkomedien i det russiske teater og banet veien for 1800-tallets samfunnskritiske litteratur. Han oversatte også blant annet Holbergs Moralske Fabler og Jean de France til russisk.
Mare to komedier av Fonvizin er bevart, men på dem hviler også hans berømmelse. «Brigadegeneralen» (1762) var påvirket av Holbergs Jean de France, og gjorde narr av gallomanien i Russland, det vil si datidens særegne russiske form for frankofili. «Landjunkeren» (Недоросль, 1769) var et teknisk mindre velbygd arbeid men likefullt et mesterstykke. Her rettes satirens brodd mot sedenes råskap og den krasse selviskheten og samtidens ille oppfostrede landadel. 
Han falt senere i unåde hos Katarina II på grunn av noen diskusjonsinnlegg i et tidskrift, innlegg som var kritiske til henne, og i 1788 ble hans karriere stanset.Sine siste år tilbragte Fonvizin utenlands.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Barbara Gobrecht: Analyse heutiger Rezeptionsbedingungen europäischer Erfolgskomödien aus dem 18. Jahrhundert. Besonders des Jeu de l'amour et du hasard von Marivaux. Frankfurt am Main u.a.: Lang 1995. (= Europäische Hochschulschriften; Reihe 13, Französische Sprache und Literatur; 203) ISBN 3-631-48519-0
Peter Hiller: D. I. Fonvizin und P. A. Plavil'scikov. Ein Kapitel aus der russischen Theatergeschichte im 18. Jahrhundert. München: Sagner 1985. (= 	Slavistische Beiträge; 189) ISBN 3-87690-324-6
Marvin Kantor: Dramatic works of D. I. Fonvizin. Bern u.a.: Lang 1974. ISBN 3-261-01425-3
Charles A. Moser: Denis Fonvizin. Boston: Twayne Publishers 1979. (= Twayne's world authors series; 560; Russia) ISBN 0-8057-6402-X
Reuel K. Wilson: The literary travelogue. A comparative study with special relevance to Russian literature from Fonvizin to Pushkin. The Hague: Nijhoff 1973
Erhard Hexelschneider: Europa und Rußland in zeitgenössischen Reiseberichten von Fonwisin bis A. Turgenjew in: Russland & Europa. Historische und kulturelle Aspekte eines Jahrhundertproblems Rosa Luxemburg-Verein, Leipzig 1995 ISBN 3-929994-44-5 S. 49 - 64
Kelly Gallagher

Kelly Gallagher (født 18. mai 1985 i London) er en britisk alpinist, som vant gull i super-G for Storbritannia ved Paralympiske vinterleker 2014. Hun har også flere VM-medaljer i alpint. 
Gallagher er født med okulokutan albinisme, og er synshemmet på grunn av dette. Hun konkurrerer i klassen B3, og kjører med ledsager. Hun stod på ski for første gang da hun var 17 år gammel, og ble tatt ut på British Disabled Ski Team (BDST) i 2008. 


== Idrettskarriere ==
Gallaghers første ledsager var Claire Robb, og disse deltok i Winter Games New Zealand i august 2009, der hun vant sitt første internasjonale renn; hun vant storslalåm og slalåm.. De trente sammen videre, og satset mot Paralympiske vinterleker 2010 i Vancouver i Canada. Der kom de på 4.-plass i storslalåm og 6.-plass i slalåm. 
Hun brakk foten i oktober 2010. På slutten av 2010 byttet hun ledsager, og begynte å trene sammen med Charlotte Evans. Sammen deltok de i Europacupen i 2011, og også ved Alpin-VM 2011 i Sestriere. I Europacupen 2010/11 vant de europacupfinalen i La Molina i Spania i mars 2011, og kom på 3.-plass sammenlagt i Europacupen 2010/11, bak Henrieta Farkasova og Aleksandra Frantceva. De vant både slalåm og storslalåm sammenlagt ved Europacupen 2010/11. Ved VM 2011 kom de på 2.-plass i slalåm og 3.-plass i storslalåm. 
Ved europacupen i 2011/12 vant hun utfor sammenlagt, og hun kom på delt 2.-plass i superkombinasjonen og delt 3.-plass i slalåm. Aleksandra Frantceva vant begge disse disiplinene. Hun kom for øvrig på 4.-plass i super-G og storslalåm, og hun kom på 2.-plass i europacupen total, i klassen for synshemmede. Hun deltok kun i storslalåm ved verdenscupen 2011/12, og sanket der 110 verdenscuppoeng, som holdt til 5.-plass i denne disiplinen. Dette holdt også til 5.-plass i verdenscupen sammenlagt. 
Gallagher og Evans deltok ved VM i alpint for funksjonshemmede 2013 i La Molina. Der kjørte hun inn til 2.-plass i super-G og superkombinasjonen, og 3.-plass i utfor og storslalåm. Hun fullførte ikke i slalåm. Hun vant super-G sammenlagt i europacupen 2012/13, og kom på 2.-plass i utfor og storslalåm, bak Farkasova. I slalåm kom hun på 4.-plass. I verdenscupen sammenlagt endte hun dermed på 2.-plass. Samme sesong deltok de også i verdenscupen 2012/13, og kom på 3.-plass i storslalåm, 4.-plass i utfor og 5.-plass i slalåm. Sammenlagt kom hun på 4.-plass.Hun deltok ved Paralympiske vinterleker 2014 i Sotsji i Russland, igjen med Charlotte Evans som ledsager. Her vant hun super-G, og fikk med det sin første paralympiske medalje. Hun kom på 6.-plass i utfor, men falt og kom ikke i mål både i superkombinasjon og storslalåm. 


== Utmerkelser ==

Medlem av Order of the British Empire (MBE)
Mary Peters Trust Outstanding Sportsperson of 2013 (Disability Sports Northern Ireland)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Kelly Gallagher – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Kelly Gallagher – IPC.infostradasports.com 
(en) Kelly Gallagher – Paralympic.org 
Profil hos Paralympics 2014 i Sotsji Arkivert 20. mars 2014 hos Wayback Machine.
Team GB - Athlete of the Month February 2013 - Kelly Gallagher
Dalssvingen (Oslo)

Dalssvingen (3-31, 2-32) er en vei på Dal/Brenna i bydel Søndre Nordstrand i Oslo. Den tar av østover fra Brennaveien og bukter seg først sørover, så etterhvert nordover opp skråningen i nærheten av skogen. Den ender ved en snuplass der Dalsløkka tar av vestover, og i nordlig retning fortsetter en del av Dalsåsen som er gang- og sykkelvei.
Veien fikk navn i 1985 etter Dal gård. Bebyggelsen langs den består av bolighus.


== Kilder ==
Oslo byleksikon: Dalssvingen


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (D)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Dalsåsen (Oslo)

Dalsåsen (55-145, 4-150) er en vei på Dal/Brenna i bydel Søndre Nordstrand i Oslo. Den begynner ved Mortensrudveien i vest og krysser under  E6 i undergang ved Mortensruds bilsenter. Så slynger den seg oppover i åsen øst for E6 og kan sies å være noe av en hovedvei i Dal-området. Siste stykke går sørover som gang- og sykkelvei til det møter Dalssvingen.
Navnet (etter Dal gård) ble vedtatt i 1985, og bebyggelsen er overveiende bolighus.


== Kilder ==
Oslo byleksikon: Dalsåsen


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (D)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Hegermanns gate (Oslo)

Hegermanns gate (1-101, 2-64) er en gate på Torshov i Oslo
Gaten fikk navn i 1874 etter Diderich Hegermann.
Bebyggelsen langs gaten er klassisk Torshov-arkitektur, med komplekset rundt Hegermanns plass som visuelt og stukturelt høydepunkt. Gårdene rundt plassen (nr. 13-19 og 2-16) ble ferdigstilt i 1919, mens Oksefontenen kom til i 1929.Gaten danner hovedaksen i Torshov-anlegget og hadde opprinnelig Sagene kirke som fondmotiv i vest. Dette forsvant imidlertid i løpet av 1930-årene da blokkene i Bentsebrugata (nr. 16 og 18) ble oppført.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (H)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Kyrre Grepps gate (Oslo)

Kyrre Grepps gate (1-37, 2-40) er en gate på Sandaker i Oslo. Den går mellom Nordkappgata og Borger Withs gate.
Gaten fikk navn i 1923 etter Olav Kyrre Grepp, som i sin tid var leder av Arbeiderpartiet.
Bebyggelsen er hovedsakelig kommunale blokker fra 1920- og 1930-årene i tre til fem etasjer. Nr. 11 huser Nordre Aasen Habiliteringssenter for barn og ungdom.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Kyrre Grepps gate». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 324. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (K)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Lillogata (Oslo)

Lillogata (3-55, 2-18) er en gate på Sandaker i Oslo. Den går som blindvei nordvestover fra Treschows gate. Fra den andre enden av gaten er det gangveiforbindelse til  andre gater.
Gaten het tidligere Haldengata og fikk sitt nåværende navn etter gården Lillo i 1955. Langs gaten er det hovedsakelig nyere blokkbebyggelse.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Lillogata». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 334. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (L)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Nils Huus’ gate (Oslo)

Nils Huus’ gate (9-25, 2-22) er en gate på Sandaker i Oslo. Den går mellom Brettevilles gate og Birch-Reichenwalds gate.
Gaten fikk navn i 1879 etter legatstifter og kjøpmann Nils Huus.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2000). «Nils Huus' gate». Oslo byleksikon (4. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 295. ISBN 978-82-5730815-5. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (N)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Tverrbakken (Oslo)

Tverrbakken (1-5, 4) er en gate på Torshov i Oslo. Det er en blindvei på østsiden av Vossegata som ender i en snuplass nær Fagerheimgata. Det er gangveiforbindelse til gang- og sykkelveien langs sistnevnte gate.
Navnet ble vedtatt i 1879.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2000). «Tverrbakken». Oslo byleksikon (4. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 450. ISBN 978-82-5730815-5. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (T)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 26. oktober 2014. Besøkt 7. november 2015.
Trøndergata (Oslo)

Trøndergata (1-9, 2-8) er en gate på Torshov i Oslo. Den går nordover fra Hegermanns gate og munner ut i Krebs’ gate. 
Navnet ble vedtatt i 1901.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2000). «Trøndergata». Oslo byleksikon (4. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 448. ISBN 978-82-5730815-5. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (T)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 26. oktober 2014. Besøkt 7. november 2015.
Torshovgata (Oslo)

Torshovgata (1-37, 2-22) er en gate på Torshov i Oslo. Den går fra Sandakerveien (ved Oskar Braatens plass) til Vossegata.
Gatenavnet ble vedtatt i 1866 og viser til Torshov gård. (Våningshuset i nr. 46 er øst for Vossegata, gjemt bak en blokk.) Lilleborg skole er i nr. 9.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2000). «Torshovgata». Oslo byleksikon (4. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 440. ISBN 978-82-5730815-5. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (T)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 26. oktober 2014. Besøkt 7. november 2015.
Pingvinen og lykkesteinen

Pingvinen og lykkesteinen (originaltittel: The Pebble and the Penguin) er en amerikansk animasjonsfilm fra 1995.


== Handling ==
I Antarktis er det en tradisjon utført av Adeliepingvin at hannfuglene i løpet av parre-sesongen samler seg på stranden for å finne en rullestein som kan brukes som parringsritual. I løpet av natten gir hannene en sånn stein til den kvinnelige pingvinen de elsker, og hvis den kvinnelige pingvinen godtar gaven, blir pingvinene et ektepar. Hubie er en av dem, en sjenert og godhjertet pingvin som er forelsket i Marina, den vakreste pingvinen i området som også ser ut til å like ham.
Men hans konkurrent for Marinas hengivenhet er hans ondskapsfulle rival Drake. En natt diskuterer Hubie og Marina sine følelser for hverandre. Men Hubie klarer ikke å finne en passende rullestein å gi til Marina på grunn av både hans klønethet, og alle de andre pingvinene som også desperat forsøker å finne en stein. Han ønsker til en stjerne at han skal finne en stein, og drømmen hans kommer i oppfyllelse når en smaragd plutselig faller fra himmelen. Endelig skynder Hubie seg ekstatisk for å finne Marina. Men han blir hindret av Drake, som håner Hubie og påstår at ingen ønsker å gifte seg med Hubie.
Når Drake krever at Hubie gir ham smaragden, nekter Hubie, og Drake kaster ham i vannet. Deretter må Hubie komme seg unna en leopardsel, og klatrer opp på et isfjell hvor han blir feid vekk fra Antarktis. Hubie blir deretter plukket opp av mennesker, og får bo om bord på skipet deres kalt "Misery" som transporterer pingviner til en dyrehage. Han møter også en annen pingvin ved navn Rocko. Men Hubie bestemmer seg for å flykte sammen med Rocko, og komme seg tilbake til Antarktis i håp om å finne Marina - før Marina finner seg en annen partner.


== Figurer i filmen ==


== Norske stemmer ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Pingvinen og lykkesteinen på Internet Movie Database 
(sv) Pingvinen og lykkesteinen i Svensk Filmdatabas 
(da) Pingvinen og lykkesteinen i Danmark Nationale Filminstitut 
(fr) Pingvinen og lykkesteinen på Allociné 
(nl) Pingvinen og lykkesteinen på MovieMeter 
(en) Pingvinen og lykkesteinen på AllMovie 
(en) Pingvinen og lykkesteinen på Turner Classic Movies 
(en) Pingvinen og lykkesteinen på Rotten Tomatoes 
(en) Pingvinen og lykkesteinen på Box Office Mojo
Museo de Jade y Arte Precolombino

Museo de Jade y Arte Precolmbino (spansk for «Museet for jade og førkolumbisk kunst») er et museum i San José i Costa Rica. Det eies av det nasjonale forsikringsinstituttet, Instituto Nacional de Seguros (INS). Museet befinner seg sentralt i byen, langs Avenida Central ved Plaza de la Democracia, like nedafor Costa Ricas nasjonalmuseum.
Museet inneholder 6881 indianske objekter av jade, stein og keramikk, 40 etnografiske samleobjekter 388 kunstobjekter som hovedsakelig stammer fra 500 f.Kr. til 1500 e.Kr. I tillegg forteller museet historien til folkegruppene som levde i det som i dag er Costa Rica før spanjolenes ankomst.
Museumsbygninga ble åpna 26. mai 2014, og er tegna av Diego van der Laat. Den består av fem etasjer, og har et totalt gulvareal på 6970 m². Den ble valgt ut blant 47 forslag i en arkitektkonkurranse, og skal forestille en jadestein. Fasaden er dekka av glatt, grå stein, og består av to deler som er adskilt av en stor sprekk av glass. Fra det ble oppretta i 1977 fram til 2014 holdt museet til i første etasje av INS' hovedkontor.
Museet består av fem saler, én i hver etasje. Første etasje har gratis adgang, og inneholder forskjellige smakebiter på hva som fins ellers i museet. I andre etasje befinner den såkalte «jadeteknologisalen» seg, hvor temaet er hvordan og i hvilken kontekst jaden ble formgitt. I tredje etasje er de såkalte «dag og natt-salene», som viser indianernes ulike skikker, samt utstillinger om det biologiske mangfoldet i Costa Rica. Utstillinga i fjerde etasje kalles «minnesalen», og tar for seg indianernes verdensbilde, som omfatter religion, dans, musikk, kjønns- og familieroller og sexualitet. I femte etasje er ikke utstillinga tematisk; den inneholder de nesten 4000 objektene som ikke befinner seg i de øvrige etasjene. Museumsbygninga har også en sal for midlertidige utstillinger, et auditorium, klasserom, kafé, butikk og garderobe.


== Kilder ==
«Una casa nueva para nuestro jade precolombino», Semanario Universidad, s. 18, 14.–20. mai 2014.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Museo del Jade of Costa Rica – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Edificio Coltejer

Edificio Coltejer, også kjent som Centro Coltejer og Torre Coltejer, er den høyeste bygninga i Medellín og den fjerde høyeste i Colombia. Den tilhører Coltejer, som er et av de største tekstilselskapene i landet. Bygninga er 175 meter høy og har 37 etasjer med et totalt gulvareal på 42 000 m². Den ble påbegynt i 1968 og sto ferdig i 1972. Den er tegna av arkitektene Raúl Fajardo, Aníbal Saldarriaga, Germán Samper og Jorge Manjarres.


== Eksterne lenker ==
(en) Edificio Coltejer – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Edificio Coltejer hos Emporis
Edificio Coltejer hos Skyscraperpage
VM i telemarkskjøring 2005

VM i telemarkskjøring 2005 ble arrangert på Beitostølen fra 30. mars til 2. april.


== Resultater ==


=== Storslalåm ===


=== Sprint ===


=== Klasisk ===


== Medaljestatistikk ==


== Eksterne lenker ==
Offisiell resultatside hos FIS
Stortingsvalget 2013 i Leirfjord

Stortingsvalget 2013 i Leirfjord ble avholdt 9. september 2013 i Leirfjord kommune i Nordland.
Det var 1 631 stemmeberettigede velgere i Leirfjord. Av disse avga 1 200 stemme. 2 stemmer ble forkastet. De godkjente stemmene fordelte seg slik på partiene:


== Referanser ==
Elitettan

Elitettan er fra 2013 den nest høyeste divisjonen i fotball for kvinner i Sverige. Allsvenskan er den høyeste divisjonen.
Wilhelm Adelsten Maribo

Wilhelm Adelsten Maribo (opprinnelig skrevet Mariboe; fornavnet også skrevet Vilhelm) (født 1814 på Økern gård i Østre Aker, død 1901) var en norsk jurist, kunsthistoriker og mesén.
Han var sønn av Ludvig Mariboe. Faren hadde jødisk bakgrunn, men hadde selv gått over til kristendommen, og kom til Norge fra København i 1804 som sekretær for Bernt Anker.Han ble cand.jur. ved Det Kongelige Frederiks Universitet i 1837, og var stiftsoverrettsprokurator i Christiania i perioden 1843–61, deretter stiftsoverrettsassessor (dommer) til han søkte avskjed i 1875.
Han viet seg senere til sin store interesse, kunst og kunsthistorie, og foretok mange studiereiser særlig i Italia. Han var sammen med Frederik Ludvig Vibe den vesentligste drivkraften bak opprettelsen av Skulpturmuseet i Christiania, som stod ferdig på Tullinløkken i 1881 (bygningen ble senere midtpartiet i Nasjonalgalleriet). Han var også direktør (styremedlem) i Christiania Sparebank fra 1859. Han var barnløs og testamenterte sine midler til Selskabet for Norges Vel og ulike legater.
Han ble gift i 1843 med sin kusine Hedwig (Theresia Francisca) Sonnleithner (f. 1814 i Wien, d. 1891), datter av den østerrikske juristen, regjeringsråden, librettisten og teaterdirektøren Joseph Sonnleithner (1766–1835) og Wilhelmine Mariboe.


== Utmerkelser ==
Ridder 1. klasse av St. Olavs Orden, 1882, for fortjenester for Skulpturmuseet


== Referanser ==


== Litteratur ==
Biografi i J.B.Halvorsen (red.), Norsk Forfatter-Lexicon 1814–1880
Opplæringskontor

Opplæringskontor er et samarbeid mellom bedrifter om inntak og opplæring av lærlinger. Opplæringskontorene fungerer også som rådgivere for lærebedriftene. Det finnes fylkesvise opplæringskontor og opplæringskontor som samarbeider om opplæring innenfor ett eller flere fag på tvers av fylkene, da gjerne gjennom et Lærlingsenter.
Hver enkelt bedrift som inngår i opplæringskontoret, må være godkjent som lærebedrift. Lærlingen tegner lærekontrakt eller opplæringskontrakt med opplæringskontoret, som er juridisk ansvarlig for kontrakten, mens selve opplæringen foregår i bedrift.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Utdanningsdirektoratet Nasjonalt register for opplæringskontorer (NOR)
Sykkelrytteren

Sykkelrytteren (originaltittel: De renner) er en kortroman av den nederlandske forfatteren Tim Krabbé, første gang utgitt av forlaget Bert Bakker i Nederland 1978.


== Innhold ==
Boka skildrer Tim Krabbés deltakelse i sykkelrittet Tour du Mont Aigoual den 26. juni 1977. Det 137 kilometer lange rittet går i to sløyfer rundt landsbyen Meyrueis i Lozère og leder over flere fjellpass i Cevennene.
Boka omfatter hendelser i perioden 1948 til 1978, men sykkelrittet  opptar det meste av plassen og fortelles i nåtid, resten som flashbacks som midlertidig bryter inn i den kronologiske framstillingen av rittet. Romanen starter med at jeg-personen gjør sine siste forberedelser, vurderer konkurrentene og undersøker en kort strekning av løypa. Rittet skildres gjennom jeg-personens subjektive opplevelser og tanker på ulike punkt i løypa, eksempelvis er de to første:

«0-2 kilometer. Folk klapper raust "Allez Poupou."  […]  5 kilometer. Les Gorges de la Jonte. Vi ser ikke mer til Despuech.»I løpet av rittets gang gjennomgår jeg-personen ulike faser, han møter «veggen», han føler han flyr og utvikler en tese om at det er hans viljestyrke som skaper denne illusjonen, han hallusinerer på grunn av utmattelse og han ser for seg og planlegger sluttspurten mot sin argeste konkurrent, Reilhan.
I avbruddene fra selve rittet forteller Krabbé om sin sykkelkarriere, om sykkelsporten i sin alminnelighet, beretter sykkelhistorier, og legger inn et lite «sykkelalfabet».


== Eksterne lenker ==
Tim Krabbé: Sykkelrytteren, norsk oversetting ved Eve-Marie Lund, Arneberg 2009 ISBN 978-82-91614-82-3
Tim Krabbé – De renner, Verdec Boekverslagen
De Renner, scholieren.com
Kart over Tour du Mont Aigoual