jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Filmparken

Filmparken AS er et norsk aksjeselskap som har som vedtektsfestet formål å eie og drive utleie av fast eiendom herunder utleie av fast eiendom til filmproduksjon, samt hva herved står i naturlig forbindelse, herunder utleie av filmstudioer og kostymer.
Filmparken eier en næringspark for filmbransjen på Jar i Bærum. Dette er en videreutvikling av det området som Norsk Film AS i sin tid opparbeidet. Parken har som mål å være base for nyetableringer i bransjen og bidra til opprettholdelse og utvikling av fagmiljøer som spenner fra filmarbeidere til produsenter innen kinofilm, reklamefilm, dokumentarer, TV-produksjoner og musikk.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Nettsted
Hestkjølen

Hestkjølen (sørsamisk: Jijnjevaerie, også kalt Hartkjølen) er et fjellområde i Lierne kommune i Trøndelag. Det ligger i den sentrale delen av Lierne nasjonalpark. Den høyeste toppen er Hestkjøltoppen med 1 390 moh.


== Referanser ==
NKM

NKM kan vise til:

NKM, IATA-kode for Nagoya lufthavn i Japan
Nasjonal kommunikasjonsmyndighet
Smalvollveien (Oslo)

Smalvollveien (61–65, 6–64) er en vei på Bryn og Alnabru i bydel Alna i Oslo. Den går som en fortsettelse av Jernbaneveien nordøstover fra der Fyrstikkbakken kommer ned skråningen (nå som gangvei nederst), og til Strømsveien.
Veien fikk navn i 1954 etter gården Smalvoll.
Mye av bebyggelsen dreier seg om industrivirksomhet og engroslagre. Omtrent parallelt med veien går en turvei mellom Alna og industribebyggelsen. Blant bebyggelsen kan nevnes lokalene til Østmarka HV-område i nr. 8, gokartsenteret Harald Huysman Karting i nr. 34 og det opprinnelige Smart Club-utsalget (nå Coop Obs Hypermarked) i de tidligere lokalene til Nora mineralvannfabrikk i nr. 65.			


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Smalvollveien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 519. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (S)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 7. november 2015.
Faunveien (Oslo)

Faunveien (1–9B, 2–6) er en vei på Slemdal i bydel Vestre Aker i Oslo. Den går fra Skogryggveien til Gulleråsveien.
Veien het Skogsveien fra 1917 og fikk sitt nåværende navn i 1952.
Blant bebyggelsen er flere store nybarokke villaer fra tiden omkring den første verdenskrig.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Faunveien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 163. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (F)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Fayes gate (Oslo)

Fayes gate (1–13, 2–20) er en gate på Lindern i bydel St. Hanshaugen i Oslo. Den går fra Geitmyrsveien til Kirkeveien, men er stengt ut mot sistnevnte vei.
Gaten fikk navn i 1914 etter professor i medisin Frantz Christian Faye (1806–90), som var en av stifterne av Det Norske Videnskaps-Akademi.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Fayes gate». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 163. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (F)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Fayes gate

Fayes gate kan vise til: 

Fayes gate (Oslo), en gate i bydel St. Hanshaugen.
Fayes gate (Tønsberg)
Wacho

Wacho (Vacone , død ca. 539) var konge over langobardene fra ca. 510 til sin død i 539 eller 540. Han etterfulgte Tato og han tilhørte det letingiske dynasti som var oppkalt etter den tidligere langobardiske kong Lethu som innførte arveretten til tronen.
Langobardene var et germansk folkeslag som var på vandring sørover og østover i Europa tidlig i folkevandringstiden. De nevnes allerede hos den romerske historikeren Tacitus i hans bok Germania fra 98 e. Kr. og de ble av ham betegnet som dyktige krigere. Langobardenes historie er fortalt i de to skriftene Origo gentis Langobardum fra ca. 650 og Historia Langobardum skrevet av Paulus Diaconus rundt 790. Da Wacho overtok makten hadde langobardene bosatt seg i området Feld, sannsynligvis Marchfeld, nordøst for Wien. I 508 hadde de under forgjengeren Tatos ledelse slått herulene og drept deres konge Rodulf. Dette hadde styrket langobardenes posisjon militært og politisk.
Rundt 510 gjorde Wacho opprør mot Tato, fikk ham fengslet og overtok tronen etter ham. Tatos sønn Hildechis ble jaget ut av langobardenes område og søkte tilflukt hos gepidene. Wacho styrket langobardenes militære makt og førte en aggressiv politikk. Da hans allierte østgoterkongen Teoderik den store døde i 526 gikk Wacho til angrep på, og okkuperte provinsen Pannonia (ved dagens Ungarn). 
Wacho var gift tre ganger, og gjennom sine dynastiske ekteskap allierte han seg med andre folkeslag. Hans første hustru var Thüringenes prinsesse Ranicunda, den neste var gepidenes prinsesse Austringusa. Hans to døtre fra dette ekteskapet, Wisegarda og Walderada (Waltrada), ble gift med merovingerdynastiets konger Teodebert I og Teodebald I Walderada ble for øvrig senere gift med den bayerske hertug Garibald I. hvor hun ble mor til Theodelinda som i tur og orden var gift med begge de senere langobarderkongene Authari og Agilulf.
Wachos tredje hustru var Salinga, datter av herulernes konge. De fikk sønnen Waltari som ble konge da Wacho døde i 539.
Alliansen med merovingerne i Frankerriket og med den østromerske keiseren i Bysants tillot Wacho å bekjempe østgoterne som var svekket etter at Teoderik den store døde i 526. Ved sin død i 539 (eller 540) var Wacho konge i et av de mektigste kongerikene i Sentral-Europa. Riket strakte seg fra Böhmen til Pannonia.
Sønnen Waltari var bare et barn da Wacho døde, og han ble selv drept av den senere kong Audoin etter å ha regjert i bare sju år. Waltaris død ble også slutten på det letingiske dynasti som hadde regjert langobardene i sju generasjoner.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Origo Gentis Langobardum, engelsk og latinsk tekst
Paulus Diaconus, Historia Langobardum, engelsk tekst
Nedre Rommen (Oslo)

Nedre Rommen (1–11, 2–20) er en vei på Rommen i bydel Stovner i Oslo. Den går fra Fossumveien til Rommen T-banestasjon.
Veien fikk navn i 1977 etter Rommen-gårdene. Grorud brannstasjon har adresse Nedre Rommen 2.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Nedre Rommen». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 381. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (N)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Felix Tschudi

Felix Henry Tschudi (født 1960) er en norsk reder. Han har bakgrunn i Sjøforsvaret og er utdannet BSc fra London School of Economics og har en MBA fra INSEAD i Frankrike. I 1989 gikk han med i familieselskapet Tschudi & Eitzen. Han er eier og leder av Tschudi Group. Selskapet eier blant annet A/S Sydvaranger.Tschudi er barndoms- og omgangsvenn med Jonas Gahr Støre, noe som ledet til dennes inhabilitet da han var statsråd.


== Referanser ==
Smilax aspera

Smilax aspera er en plante i familien Smilacaceae.
Den er en eviggrønn, delvis forvedet klatreplante som kan bli opptil 15 meter høy. Stengelen har krumme torner, og Smilax aspera har også torner på bladene som eneste art i sin slekt. Bladene sitter spredt og er blanke, læraktige og hjerteformede eller pilformede. Ved basis av hvert blad er det to slyngtråder. Blomstene er grønnhvite til grønngule, 3–5 mm, og sitter i forgrenede klaser. Bærene er 2–4 mm store og først røde og seinere blåsvarte. 
Utbredelsen omfatter alle middelhavslandene, Kanariøyene og Madeira. Den forekommer i skog, maquis og garrigue fra havets nivå opp til 1200 moh. og danner ofte ugjennomtrengelige kratt. Det finnes også spredte populasjoner i det østafrikanske høylandet (Kenya, Etiopia, Tanzania) og Sør-Asia (Nepal, Sri Lanka, India, Bhutan, Kashmir, sørvestlige Kina). Disse populasjonene vokser for det meste i eviggrønn skog 1000–2000 moh.
Lokale varianter er blitt skilt ut som egne arter (for eksempel Smilax mauritanica, Smilax nigra) eller underarter (for eksempel subsp. balearica). Disse formene er ikke bredt anerkjent og betraktes som regel som synonymer for Smilax aspera.
Bærene er tilpasset spredning med fugler. I Sør-Spania er munk den viktigste arten, men rødstrupe og svarthodesanger har også en viss betydning. Det er mulig at langdistansetrekkende munk har spredt planten fra middelhavsområdet til Øst-Afrika og Sør-Asia.
Unge skudd kan spises på samme måte som asparges.


== Galleri ==

		
		
		


== Kilder ==
M. Blamey og C. Grey-Wilson (2004). Wild Flowers of the Mediterranean (2 utg.). London: A & C Black. s. 484. ISBN 0-7136-7015-0. 
O. Polunin og A. Huxley, norsk utgave P. Sunding (1978). Middelhavsflora. NKI-Forlaget. s. 213–214. ISBN 82-562-0490-7. 
«Smilax aspera». Euro+Med Plantbase - the information resource for Euro-Mediterranean plant diversity. Besøkt 7. april 2018. 
«Smilax aspera». Flora of China. Besøkt 7. april 2018. 
C. Chen m.fl. (2014). «Understanding the formation of Mediterranean–African–Asian disjunctions: evidence for Miocene climate‐driven vicariance and recent long‐distance dispersal in the Tertiary relict Smilax aspera (Smilacaceae)». New Phytologist. 204 (1): 243–255. ISSN 1469-8137. PMID 24975406. doi:10.1111/nph.12910. 
C.M. Herrera (1981). «Fruit variation and competition for dispersers in natural populations of Smilax aspera» (PDF). Oikos. 36 (1): 51–58. ISSN 1600-0706. JSTOR 3544378. doi:10.2307/3544378. 


== Eksterne lenker ==
(en) Smilax aspera i Encyclopedia of Life 
(en) Smilax aspera i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Smilax aspera hos ITIS 
(en) Smilax aspera hos NCBI 
(en) Smilax aspera hos The International Plant Names Index 
(en) Smilax aspera hos Tropicos 
(en) Kategori:Smilax aspera – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Smilax aspera – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Smilax aspera – detaljert informasjon på Wikispecies
Nedre Silkestrå (Oslo)

Nedre Silkestrå (3–23, 4–24) er en vei på Skøyen i bydel Ullern i Oslo. Den går som blindvei østover fra Bekkeliveien.
Navnet er et gammelt lokalnavn som ble offisielt vedtatt i 1982.
Bebyggelsen er knyttet til Nedre Silkestrå borettslag og ble oppført i 1982–83. Det finnes også barnehage.


== Referanser ==


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Nedre Silkestrå». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 381. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (N)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Nedre Skogvei (Oslo)

Nedre Skogvei (1–17, 4A–24) er en vei på Bestum i bydel Ullern i Oslo. Den går fra Bestumveien til Vækerøveien, men trafikken ut mot sistnevnte er avstengt med bom.
Navnet ble vedtatt i 1917.
Veien har overveiende villabebyggelse. Blant disse er en rekke sveitservillaer. I nummer 6 lå tidligere Steckmest pensjonat. Og nummer 14 huset Bestum middelskole fra 1900, som i 1919 endret navn til Ullern middelskole. I 1931 flyttet skolen til Ullernscausséen, og bygget ble en tid brukt av Ullern og Vestre Akers barnehjem. 
Som navnet antyder, er det også en rekke trær langs veien.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Nedre Skogvei». Oslo byleksikon (5 utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 381. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (N)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015. 


== Galleri ==
Bolvig Jernværk

Bolvig Jernværk eller Volds Jernværk lå innerst i Voldsfjorden, en gren av Frierfjorden vest for Porsgrunn.
Det ble grunnlagt i 1692 av assessor Halvor Sørensen Borse, etter ham overtok svigersønnen Herman Leopoldus Løvenskiold (1677-1750) i hvis familie det ble værende frem til 1840-årene. Deretter ble det kjøpt av familien Flood, hvoretter driften opphørte i midten av 1860-årene.Det var konsul Jørgen Flood som ga hovedbygningen sitt nåværende utseende.Produksjonen omfattet rujern, stangjern og støpegods, primært i form av rikt dekorerte ovner. På og ved Bolvik gård ses fortsatt bygninger fra jernverkstiden.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
«Bolvig Jernværk». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Nedre Stabburvei (Oslo)

Nedre Stabburvei (1-5, 4-6B) er en vei på Tåsen i bydel Nordre Aker i Oslo. Den går fra Maridalsveien og ender i en snuplass nær Rolf Wickstrøms vei med gangveiforbindelse til nevnte vei.
Navnet ble vedtatt i 1986 og henspiller på stabburet på gården Nygård (gnr./bnr. 58/221). Før 1985\6 var veien en del av Stabburveien, som da ble delt i to.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Nedre Stabburvei». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 382. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (N)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Nedre Ullern terrasse (Oslo)

Nedre Ullern terrasse (1-27, 2A-18) er en vei på Ullern (bydel Ullern) i Oslo. Det er en hesteskoformet vei på nordøstsiden av Ullernveien øst for Ullern kirke.
Veien fikk navn i 1932 etter Nedre Ullern gård. Den har villabebyggelse. Villaen i nr. 3 er tegnet av Arnstein Arneberg.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Nedre Ullern terrasse». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 382. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (N)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Nationellt superdatorcentrum

Nationellt superdatorcentrum (NSC) er et frittstående senter under Linköpings universitet som ble opprettet på begynnelsen av 1990-tallet. Det finansieres idag av Swedish National Infrastructure for Computing.
NSC tilbyr et antall høypresterende superdatamaskiner for svært avanserte og krevende beregninger, som blant annet Sveriges meteorologiska och hydrologiska institut (SMHI), SAAB og et antall universiteter og høyskoler rundt om i landet krever. SMHI er den største brukeren av NSC-maskiner og den største de bruker heter «Bore/Gimle» og har 1 120 prosessorkjerner. NSCs maskin med høyest ytelse heter «Triolith» og har 19 200 prosessorkjerner.


== Eksterne lenker ==
NSCs nettsted
Nedre Ullevål (Oslo)

Nedre Ullevål (1A–11, 2A–20) er en vei på Ullevål i bydel St. Hanshaugen i Oslo. Det er en blindvei på østsiden av Ullevålsalleen.
Navnet ble vedtatt i 1952. Ullevål studentby er i nr. 7-9. Boligene i nr. 5, Ullevål tårn, ferdigstilt 2015, vant Oslo kommunes pris for god byarkitektur for 2016.


== Referanser ==


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Nedre Ullevål». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 382. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (N)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Say

Say (eller Saayi) er en bykommune og administrasjonsenter i det likelydende departement Say i Niger.


== Geografi ==
Say ligger i overgangen mellom Sahelsonen og storlandskapet Sudan. Byen har en fiskerhavn ved floden Niger. Kommunen har to bydistrikter, 40 administrative landsbyer, en tradisjonell landsby og 39 bosetninger. De ti bydistriktene er Bolonguie, Bonfeba, Fada Bery, Fada Kaina, Goungobon, Modibadie, Quartier Administratif, Rouga, Zongo og Zoroney. Forêt classée de Say er et 2460 hektar stort vernet skogsområde i Say kommune, vernet siden 1940. Nabokommunene er  Bitinkodji og Youri i nord, Kouré og Kirtachi i øst, Tamou i sør, og Ouro Guélédjo i vest.


== Historie ==

Rundt år 1800 overtok Alfa Mohamed Diobo, en marabout av fulbene fra Massina, makten i Say. Frem til da var Say en liten zarma-landsby. Say utviklet seg fra da av til et viktig brohode vest i det av Usman dan Fodio opprettede Sokoto-kalifatet. Byen var på 1800-tallet et betydelig religiøst, politisk og økonomisk sentrum med et stort slavemarked. 
Alfa Mohamed Diobo døde i 1840. Han ble etterfulgt av herskerne Boubakar, Moulye, Baba-Bello, Abdoul-Waydou og Amadou-Fatourou, som før sin død i 1897 opplevde de første franske kontaktene. Etter Amadou-Fatourou var Alirou-Kalilou, Amadou Satourou og Assane Cissé Hamagano regenter i Say. Byen var – siden den tyske afrikaforskeren Heinrich Barths besøk i juni 1853 og juli 1854 – et viktig utgangspunkt for flere europeiske nasjoners utforskning og erobring av denne delen av Afrika. Says politiske betydning avtok imidlertid kraftig mot slutten av 1800-tallet.En traktat inngått mellom herskeren av Say og den franske obersten Monteil i 1891 satte Say under fransk protektorat, få dager etter at en likelydende traktat var blitt sluttet med herskeren av Ouro Guélédjo. I forbindelse med den franske militære okkupasjonen av den senere Nigerkolonien, ble Say i 1899 innlemmet i den franske koloni Dahomey. I 1907 ble byen innlemmet i det franske militærterritoriet Niger (Territoire militaire du Niger). Franskmennene innførte en skattlegging som førte til at det store markedet i Say mistet posisjonen som et viktig handelssentrum.Say ble i 1960, æret for Nigers uavhengighet, gjort til sentrum for distriktet Say, hvorfra utgikk i 1964 arrondissementet Say og i 1998 departementet Say. I 2002 ble Says område utvidet.


== Befolkning ==
Ved folketellingen i  1977 hadde Say 4405 innbyggere, i 1988 6338 innbyggere, og i 2001 9365 innbyggere. For 2010 ble det (med områdets forstørrelse) kommuneområdets befolkning beregnet til 60.233 innbyggere.


== Universitet ==
I Say ligger Université Islamique de Say, som ble åpnet i 1986.


== Litteratur ==
Harouna Mounkaila: «Migrations de colonisation agricole et dynamique du peuplement dans les communes rurales de Say et de Tamou (Ouest du Niger)». I: Lawali Dambo (utg.): Vivre dans les milieus fragiles: Alpes et Sahel. Hommage au Professeur Jorg Winistorfer. Institut de géographie, Lausanne 2005, s. 149–164.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Say – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Norgesmesterskapet i maraton

Norgesmesterskapet i maraton er en del av norgesmesterskapene i friidrett. Det er ofte lagt til et av Norges tradisjonelle maratonløp, som da får status som mesterskapsløp. NM i maraton ble første gang arrangert på «Retranchementet» ved Christiansholm festning i Kristiansand, 16. august 1897. Det ble siden arrangert årlig fem ganger til og med 1901, som del av hovedmesterskapet. NM i maraton ble ikke arrangert igjen før i 1950, og siden den gang årlig, men separat fra hovedmesterskapet. Maraton ble offisiell NM-øvelse for kvinner fra 1983, og arrangert som uoffisiell øvelse fra 1980. Disse løpene er siden regnet som offisielle NM-seire.


== Liste over NM i maraton med vinnere 1897–1979 ==


== Liste over NM i maraton med vinnere 1980–dd ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Friidrett.no: oversikt maraton-NM
Friidrett.no: medaljevinnere maraton menn
Friidrett.no: medaljevinnere maraton kvinner
Bernhard Keil

Bernhard Keil (Keyl, Eberhard Keilhau) (født 1624 i Helsingør, død 3. februar 1687 i Roma) var en danskfødt barokkmaler som særlig virket i Italia.
Han var sønn av Christian IVs tyske hoffmaler Caspar Kegelhoff og oldfrue på Kronborg Anne Ewertsdatter. Han gikk i lære hos Morten van Steenwinckel i København, i 1642–44 utdannet han seg under Rembrandt i Amsterdam, 1645–48 hos Hendrick Uylenburgh. Deretter var han virksom i Tyskland og Italia noen år, til han slo seg ned i Roma i 1656. Her ble han kjent som Monsù Bernardo. Sommeren 1657 giftet han seg med Ursula Tronati.
Han malte især portretter, religiøse og allegoriske bilder; oftest med eldre mennesker og barn kledt i gamle klær og filler som modeller. Han var selv påvirket av den nederlandske maler Jan Lievens, og inspirerte i sin tur de italienske malerne Pietro Bellotti, Antonio Cifrondi og Giacomo Francesco Cipper.Keil er begravet i Cappella San Canuto, Santa Maria Traspontina.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Bernhard Keil – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Juliane Reichardt

Juliane Reichardt (1752–1783) var en tysk sopran og komponist.


== Liv ==
Juliane Benda var den yngste datteren til hoffmusikeren Franz Benda og Eleonora Stephein. Moren døde da Juliane var seks år. Tre år giftet faren seg med Eleonoras søster, Carolina Stephein.
Faren ga sine barn musikkundervisning, sønnene fikk fiolinundervisning og døtrene undervisning i sang og klaverspill. En rekke kulturpersonligheter var gjester i Julianes foreldrehjem, musikeren Wilhelm Karl Rust, musikkskribenten Charles Burney, forleggere, oversetteren og komponisten Johann Joachim Christoph Bode og komponisten og forfatteren Johann Friedrich Reichardt, Julianes senere ektemann. 
Juliane Bendas lieder og sonater vakte tidlig beundring, likeens hennes uttrykksfulle sopranstemme og virtuose klaverteknikk. Etter at hun giftet seg i 1776 ble det mindre offentlige opptredener. Det første barnet hennes døde tidlig, men i 1770 ble Louise Reichardt født, hun ble selv sopransanger, komponist og musikkpedagog. Juliane døde allerede i 1783, bare 31 år og kort tid etter at hun hadde født sitt tredje barn.


== Verk ==
Musikkviteren Eva Weissweiler regner Juliane Reichardt, søsteren Maria Carolina Benda og datteren Louise Reichardt til den første berlinske liederskole, en stil som ifølge Weissweiler karakteriseres av en overdreven bruk av foredragsbetegnelser og en tendens til overfølsomhet og dysterhet, helt i tråd med «Werthertidens» overstrømmende emosjonalisme. Med en folketoneaktige stil henvendte musikken seg til det opplyste borgerskapet.Juliane Reichardt skrev liedermelodier og  klaververk. Allerede før hun giftet seg i 1776 var hun begynt å publisere sine 2 klaversonater og mer enn 30 lieder. 
PublikasjonerJuliane Reichardt: Daphne am Bach. Göttinn Liebe! i Johann Heinrich Voß (red.): Musen-Almanach für 1779. Bohn, Hamburg 1779, sOCLC 165358933, s. 60.
Juliane Reichardt: Brunnenlied. Laßt nun alles stehn u. liegen. i Johann Heinrich Voß, Leopold Friedrich Günther von Goekingk (red.): Musen-Almanach für 1780. Bohn, Hamburg 1780, OCLC 165358930, s. 137.
Juliane Reichardt, bearbeidet av Linda Moot: Klaviersonata. Hildegard Publ. Co., Bryn Mawr, PA 1998, OCLC 165731772.


== Kilder ==
(de) Walter Salmen: «Reichardt, Bernhardine Juliane, geborene Benda.» I Neue Deutsche Biographie (NDB). Bind 21, Duncker & Humblot, Berlin 2003, ISBN 3-428-11202-4, s. 294 f. (digitalisering).
Benda, (Bernhardine) Juliane, verh. Reichardt, Sophie Drinker Institut


== Litteratur ==
Franz Lorenz: Die Musikerfamilie Benda. Bind 1: Franz Benda. Wilhelm de Gruyter, Berlin 1967, s. 30, 31, 80–85 og 101–110.
Eva Weissweiler: Juliane Reichardt und die Komponistinnen der Berliner Liederschule. I Eva Weissweiler: Komponistinnen vom Mittelalter bis zur Gegenwart. DTV München 1999 (1. opplag 1981), ISBN 3-423-30726-9, s. 138–162.
Die Musik in Geschichte und Gegenwart (MGG), andre omarbeidede utgave, redigert av Ludwig Finscher, personenteil 2, Bag-Bi, Bärenreiter Kassel, 1999, spaltene 1073 og 1074.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Juliane Reichardt på MusicBrainz
Byklevegen (Oslo)

Byklevegen var en vei på Hellerud i bydel Alna i Oslo. Den gikk mellom Rundtjernveien og Venåsvegen.
Veien fikk navn i 1933 etter Bykle i Setesdal. Veien er ikke lenger skiltet, og ingen hus har adresse til den.


== Referanser ==


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Bykleveien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 86. ISBN 978-82-573-1760-7.
Venåsvegen (Oslo)

Venåsvegen (1-39B, 2-48) er en vei på Hellerud i bydel Alna i Oslo. Den går fra Hellerudveien til Rundtjernveien.
Veien fikk navn i 1952. Den har villabebyggelse.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Venåsvegen». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 512. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (V)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Bjørnåsveien (Oslo)

Bjørnåsveien (11-117, 108-132) er en vei på Bjørndal i bydel Søndre Nordstrand i Oslo. Den slynger seg vestover fra Slimeveien og ender som blindvei i en snuplass, men har en rekke sideveier før den kommer så langt.
Veien fikk navn i 1985 etter Bjørnåsen.
I nr. 124 er buddhistsenteret Karma Tashi Ling. Seterbråten skole er i nr. 126.


== Kilder ==
Oslo byleksikon


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (B)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.