jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Åse Wetås

Åse Wetås (født 25. juni 1972 i Sandnes) er en norsk leksikograf, språkviter og direktør i Språkrådet. Hun var prosjektdirektør for  Norsk Ordbok 2014 fra 2008 og ble utnevnt til språkrådsdirektør i 2015.


== Karriere ==
Åse Wetås er cand.philol. fra 1999 med nordisk hovedfag, engelsk grunnfag og lingvistikk semesteremne. Hovedfagsoppgaven Namneskiftet Kristiania–Oslo kom ut som bok på Novus forlag i 2000. Hun har doktorgrad i nordisk språkvitenskap (dr. art.) fra Universitetet i Oslo i 2008 med avhandlinga Kasusbortfallet i mellomnorsk. Ein komparativ studie av proprialt og appellativisk materiale.
Wetås arbeidet i midten av 1990-årene som ungdomssekretær i LO i Rogaland. Fra 1998 til 1999 jobbet hun som vitenskapelig assistent ved Seksjon for namnegransking, UiO, deretter var hun høgskolelektor ved Høgskolen i Stavanger før hun kom tilbake til Oslo som universitetslektor fra 2000 til 2001. Hun var stipendiat i lingvistikk ved Universitetet i Oslo 2001–2005. Etter stipendiatperioden begynte hun å arbeide med Norsk Ordbok 2014 i 2005, først som redaksjonsassistent. Tre år senere overtok hun ledelsen for prosjektet etter Kristin Bakken.I 2001 skrev hun fire rapporter om bruk av nynorsk skriftspråk for Språkrådet. Hun har også skrevet en rekke fagartikler innen navnegransking, morfologi og dialektologi. Åse Wetås var medlem av Språkrådets utvalg som la fram innstilling om rettskriving i nynorsk i 2011. Hun var styremedlem i Språkrådet fra 2011 til 2015, da hun ble utnevnt til direktør i Språkrådet.
I 1992 ble hun av Det Norske Samlaget tildelt prisen for en av de beste artiumstilene på nynorsk. På midten av 1990-tallet var hun ungdomssekretær i LO i Rogaland.


== Referanser ==


== Kilder ==
Biografi i Helene Urdland Karlsen, Lars S. Vikør og Åse Wetås : Livet er æve og evig er ordet. Norsk Ordbok 1930 – 2016. Samlaget, 2016 ISBN 978-82-521-9008-3
Vålveien (Oslo)

Vålveien (1–9, 2–12) er en vei i Ullevål hageby i bydel Nordre Aker i Oslo. Den går fra Sognsveien til Gäbleins vei, like nord for Ullevål skole. Veien er imidlertid stengt for biltrafikk til og fra Sognsveien, og har bare gangveiforbindelse i den enden.
Navnet ble vedtatt i 1919 og har å gjøre med siste stavelse i stedsnavnet Ullevål. Det antas å bety rydning eller høyde.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Vålveien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 628. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (V)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Gustav Heibergs vei (Oslo)

Gustav Heibergs vei (2-8; ingen oddetallsadresser) er en vei i Ullevål hageby i bydel Nordre Aker i Oslo. Den går mellom  John Colletts allé og Vålveien like ved siden av Ullevål skole.
Veien fikk navn i 1953 etter advokat Gustav Heiberg, som var formann i Undersøkelseskommisjonen av 1945.


== Litteratur ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Gamlehagen». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (G)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 11. oktober 2015.
Vækerøåsen (Oslo)

Vækerøåsen (1-17, 2-22) er en vei på Vækerø i bydel Ullern i Oslo. Det er en boligvei som går fra Vækerøveien til Vækerø terrasse. Navnet ble vedtatt i 1931.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Vækerøåsen». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 626. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (V)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
DS «Ranen»

DS «Ranen» var et kystruteskip bygget i Kristiansund ved Storvik mekaniske verksted som byggenummer 7. Det ble levert til Helgelandske i 1918. Under felttoget i Norge i 1940 ble fartøyet utleid til transport av engelske soldater.


== Felttoget i Norge i 1940 ==
I kampene på Bodøhalvøya i 1940 var Ranen utrustet som Decoyskip og opererte i Bodø - Røsvik området. Etter kapitulasjonen i Nord-Norge gikk fartøyet over til Storbritannia.


== Andre verdenskrig ==
Fartøyet ble brukt om depotskip i Rosyth.


== Referanser ==
Vækerøveien (Oslo)

Vækerøveien (3-213, 8A-234) er en vei i bydelene Ullern og Vestre Aker i Oslo. Den går nordover fra E18 ved Vækerø til den møter Sørkedalsveien i en rundkjøring nord for Røa-krysset.
Veien ble anlagt av Peder Anker i 1780-årene, og det nåværende navnet ble vedtatt i 1917. Det viser til gården Vækerø, som også har gitt navn til området rundt søndre del av veien. Dette er en viktig gjennomfartsvei med betydelig trafikk. Trafikken har gjort at en rekke veier som tidligere hadde forbindelse med Vækerøveien, nå er avstengt mot den, f.eks. Holgerslystveien og Hoffsjef Løvenskiolds vei. I Røaområdet har det skjedd en viss fortetning, der gamle trehus er revet til fordel for nyere boligblokker. Utvalget av forretninger er betydelig endret de siste tiårene.


== Bebyggelse i utvalg ==
Nr. 24: Stangelandgården, forretningsgård oppført i 1937
Nr. 42: Lilleaker gård (gnr./bnr. 10/1, utskilt fra Øraker ca. 1770)
Nr. 59: Funkisvilla (ark. Ove Bang) oppført 1937
Nr. 152: Lysejordet skole
Nr. 175: Tørjestua (gnr./bnr. 11/54, tidligere husmannsplass under Søndre Rød)
Nr. 203: Forretningsbygg i tre på hjørnet ved Griniveien på Røa; brødrene Randklev startet forretning her i 1920-årene
Nr. 210: Forretningsbygg i tegl dit brødrene Randklev flyttet da virksomheten ble utvidet
Nr. 213: Toetasjers bolig- og forretningsgård øverst mot rundkjøringen; her var det bl.a. kolonial på 1960-tallet
Nr. 214-218: Boligblokker i Røatunet sameie (sammen med Griniveien 9), oppført 2007–08 ved arkitektene Halvorsen og Reine, på et sted der det tidligere var bl.a småhus og samvirkelag


== Bilder fra veien ==

		
		


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Vækerøveien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 626. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (V)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015. 
Lokalhistoriewiki
Søkelys

Et søkelys er et apparat med reflektorer som kan skape en kraftig lysstråle bestående av nesten parallelle stråler som kan rettes i en bestemt retning. Søkelys er som regel laget så de kan dreies i alle retninger.
Militær bruk av søkelys begynte på slutten av 1800-tallet da slagskip og andre store fartøyer ble utstyrt med søkelys så de kunne finne små angripende torpedobåter. De ble anvendt i Den russisk-japanske krig i 1904–1905. Det ble også installert søkelys på mange kystartilleribatterier for å hjelpe ved kamp om natten.


== Under første verdenskrig ==
Søkelys ble først anvendt i første verdenskrig til å skape «kunstig månelys» til å forbedre mulighetene for nattangrep, en praksis som ble fortsatt under annen verdenskrig. Kunstig månelys ble oppfunnet av historikeren og panserkrigsteoretikeren J.F.C. Fuller.


== Under annen verdenskrig ==
Søkelys ble anvendt i utstrakt grad ved forsvar mot nattlige luftangrep under annen verdenskrig. Par av søkelys plassert i en kjent avstand fra hverandre ble brukt til via triangulering å beregne hvor høyt oppe bombeflyene var, så brændrørene på luftverngranatene kunne innstilles til maksimal effekt. Hertil kom at søkelysene kunne blende bombeutløsere som brukte optiske bombesikter.
Søkelys ble leilighetsvis anvendt taktisk ved landslag. En berømt leilighet var Den røde armés anvendelse av søkelys under slaget om Berlin i april 1945. 143 søkelys ble rettet mot de tyske stillinger hen over Neisse med det formål midlertidig å blende dem under en sovjetisk offensiv. Imidlertid spredte morgentåken lyset og de angripende styrker kom til å stå i siluett, hvilket gjorde dem klart synlige for tyskerne. De sovjetiske styrker led derfor store tap og måtte utskyde deres invasjon av byen.
Søkelys fra annen verdenskrig omfatter modeller fremstilt av General Electric og Sperry Corporation. De hadde i de fleste tilfelle en 60" (152,4 cm) diameter med rhodiumbekledte parabolske speil, som reflekterte en kulbuelampe. Den høyeste effekten var 800 000 000 candela. Det ble drevet av en 15 kW generator og hadde en effektiv rekkevidde på mellom 45 og 56 km i klart tørt vær.


== Sivil bruk ==
I dag brukes søkelys blant annet ved reklame. Noen steder bruker for eksempel bilforhandlere søkelys så man over stor avstand kan se at her er en bilforretning. Tidligere var det alminnelig å bruke søkelys ved filmpremierer. De fleste kjenner det fra den lille tegnefilmen som innleder film fra 20th Century Fox, hvor man ser søkelys feie hen over himmelen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Searchlights – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Sperry searchlight restoration project
Elmer A. Sperry case file i Franklin Institute's arkiv over historiske optegnelser over overvejelser om at tildele en Flanklin Award i 1920 for opfindelsen af et elektrisk søgelys
http://www.skylighters.org/mainmenu.html Arkivert 28. februar 2009 hos Wayback Machine.
Ernst Wilhelm Wolf

Ernst Wilhelm Wolf (1735–1792) var en tysk hoffkapellmester, pianist og komponist.


== Liv ==
Ernst Wilhelms eldre bror Ernst Friedrich var en organist og komponist som hadde studert med Gottfried Heinrich Stölzel. Wilhelm gikk på gymnas i Eisenach og Gotha. Han startet opp universitetsstudier ved Universitetet i Jena i 1755, men drev mest med musikk og fikk ansvaret for å lede byens collegium musicum, noe som ga ham anledning til å oppføre egne komposisjoner.
Etter opphold i Leipzig og Naumburg an der Saale, endte han opp i Weimar som hertuginne  Anna Amalie av Sachsen-Weimar-Eisenachs klaverlærer. I 1761 ble han utnevnt til konsertmester og organist ved hertuginnens kapell, og i 1772 ble han hoffkapellmester.
Wolf giftet seg med  Maria Carolina Benda i 1770, en datter av fiolinisten Franz Benda og selv komponist, cembalist og sanger.


== Verk ==
Wolf var påvirket av Carl Philipp Emanuel Bachs klaververk og de kirkelige vokalverkene til Carl Heinrich Graun.
Wolf skrev sceneverk, verdslige og kirkelige kantater, oratorier, pasjoner, lieder, sonater, kvartetter for strykere og annen kammermusikk, symfonier, partitas og solokonserter (stort sett for cembalo). Han skrev også om musikk, mest kjent er Lehrwerk Musikalischer Unterricht, Dresden 1788.


== Kilder ==
(de) Robert Eitner: «Wolf, Ernst Wilhelm». I Allgemeine Deutsche Biographie (ADB). Bind 43, Duncker & Humblot, Leipzig 1898, s. 728 f.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Vera Funk: «Auch eine Reise aber nur eine kleine musikalische». Zum zweihundertsten Todestag des Weimarer Komponisten Ernst Wilhelm Wolf. I Musica 46, 1992, ISSN 0027-4518, s. 299–303.
Cornelia Brockmann, Instrumentalmusik in Weimar um 1800, Sinzig 2009.
Ernst Wilhelm Wolf: Lehrwerk Musikalischer Unterricht, Dresden 1788.


== Eksterne lenker ==
(en) Ernst Wilhelm Wolf – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Ernst Wilhelm Wolf på MusicBrainz
Royal New Zealand Air Force

Royal New Zealand Air Force (RNZAF) er New Zealands flyvåpen og en forsvarsgren i New Zealands forsvar.


== Eksterne lenker ==
Royal New Zealand Air Force
Liste over høyhastighetsbaner

Liste over høyhastighetsbaner er en liste over lyntogtraseer som er ferdigbygd, under utbygging, planlagte eller under utredning. EU-direktiv 96/48 definerer høyhastighetsbane som en ny bane tilpasset mer enn 250 km/t, eller en oppgradert bane tilpasset minst 200 km/t. En del andre land har andre definisjoner. I Norge kalles også nye jernbaner tilpasset 200–250 km/t for høyhastighetsbaner. Enkelte steder er grensen for høyhastighet satt så lavt som 160 km/t.


=== Norge ===


=== Sverige ===
Togtyper i parentes går ikke i 200 km/t.


=== Finland ===


=== Danmark ===


=== Belgia ===


=== Frankrike ===


=== Hellas ===


=== Italia ===


=== Kroatia ===


=== Nederland ===


=== Polen ===


=== Portugal ===


=== Russland ===


=== Spania ===


=== Storbritannia ===


=== Sveits ===


=== Tyskland ===


=== Østerrike ===


=== Indonesia ===


=== Iran ===


=== Japan ===


=== Kina ===


=== Qatar ===


=== Saudi-Arabia ===


=== Sør-Korea ===


=== Taiwan ===


=== Thailand ===


=== Tyrkia ===


=== Vietnam ===


=== Canada ===


=== De forente stater ===


=== Mexico ===


=== Algerie ===


=== Argentina ===


=== Brasil ===


=== Marokko ===


== Se også ==
Høyhastighetstog
Høyhastighetsbane


== Referanser ==
Hornvika

Hornviken er det tidligere oppstigningsstedet for turister som ønsket å besøke Nordkapp på Magerøya. Før veien til Nordkapp stod ferdig i 1956 måtte alle besøkende skipes i land i Hornviken og derifra ta seg opp en bratt stigning til selve Nordkapplatået.


== Eksterne lenker ==
Beskrivelse av adkomsten til Hornvika fra www.ut.noInformasjon om Hornvika/Hornet fra www.nordnorge.no
Helmuth von Maltzahn

Helmuth von Maltzahn, også Helmuth Freiherr (friherre) von Maltzahn, (født 6. juni 1840 i Gültz, daværende Landkreis Demmin, i dagens Mecklenburg-Vorpommern, død 11. februar 1923 samme sted) var en tysk adelsmann og politiker (Deutsch-Konservative Partei).


== Politisk karrière ==
Maltzahn var medlem av Riksdagen fra 1871 til 1888 og fra 1888 til 1893 statssekretær i Reichsschatzamt, en stilling som kan sammenliknes med dagens føderale finansminister i Tyskland. Han var fra 1900 til 1911 Oberpräsident i Pommern og ble i 1909 Erblandmarschall (parlamentspresident) for Altvorpommern. Maltzahn ble i 1916 kansler for Johanniterordenen. 
Helmuth von Maltzahn støttet forskningen på den pommerske historie og grunnla i 1912 den historiske kommisjon for Pommern. Greifswald universitet ga ham i 1901 den juridiske doktorgrad og i 1921 en teologisk æresdoktortittel.


== Slekten Maltzahn ==
Maltzahn som også ble skrevet Maltzan var en adelsslekt som inntil 1945 hovedsakelig oppholdt seg i de historiske områdene Mecklenburg og Vorpommern, men også i Schlesien og Mark Brandenburg, samt i en kortere periode også i Böhmen, Østpreussen og Polen. Slekten er i kjente skriftlige kilder nevnt første gang i 1194. Maltzahn-slektens eiendommer omfattet på 1500-tallet ca. 45 000 hektar og var på dette tidspunkt blant de mest innflytelsesrike familier i området øst for Elben.


== Bildegalleri ==

		


== Se også ==
Leo von Caprivis regjering


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Opplysninger om Gültz-slottet i Dunckersamlingen i Zentral- und Landesbibliothek Berlin (PDF; 213 kB)
Jon Hauge

Jon Aasmunsson Hauge d.y. (født 24. april 1859 i Morgedal i Kviteseid, død (ikke kjent)) var en norsk kombinertløper og er kjent som mottaker av den første kongepokal innen skiidrett i Norge. Pokalen som var satt opp var Kongekruset, satt opp av Oscar II. Løpet gikk under Husebyrennet og bestod av kombinert hopp og et langrenn på 5000 alen ‎(omtrent tre kilometer)‎.
Hauge var yngste sønn blant fem barn av Aasmund Jonsson Juvland (1802-1863) og Sigrid Jonsdotter Vaa (1818-1875). Også hans eldste bror het Jon Hauge d.e., derav skillet med den eldre (d.e.) og den yngre (d.y.). I 1884 giftet han seg med Gudbjørg Drotning (1867-1943). Det samme året utvandret han med hustru til USA. Der fikk de to sønner.
Av utdanning skal han ha studert til lærereksamen på Hamar. Etter utvandring til USA skal han ha arbeidet som fotograf og eigedomsmegler i Portland, Oregon.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Skiforbundets oversikt over kongepokalvinnere (PDF)
Slektssøk Jon Aasmundsson Hauge dy soge.kviteseid.no
Sigve Gramstad

Sigve Gramstad (født 27. april 1948 i Sauda) er en norsk jurist. Han har vært ekspedisjonssjef i Kulturdepartementet. Han var i perioden 2006–2013 statsarkivar ved Statsarkivet i Stavanger. I tidsrommet 1998–2006 var Gramstad leder av Europarådets ekspertkomité for den europeiske språkpakta. Han er styreleder for kommunikasjonsbedriften Filter AS (tidligere Norsk Plan AS) og har tidligere vært styreleder for Litteraturselskapet Det Norske Samlaget. Gramstad er per 2014 bosatt i Bergen.


== Utgivelser ==
Gramstad, Sigve og Lilleholt, Kåre: Lov om målbruk i offentleg teneste : med kommentarar, 1983, ISBN 82-00-06339-9 (elektronisk utgave)
Gramstad, Sigve: Norske kulturtidsskrift 1986. Ei utgreiing for Norsk Kulturråd av Sigve Gramstad. 1986.
Gramstad, Sigve: Norsk mediepolitikk : med utdrag av lover og vedtekter, 1988, ISBN 82-90155-95-6
Gramstad, Sigve: Kringkasting i folkets teneste. Ei innføring i allmennkringkasting, 1989, ISBN 82-90155-84-0
Gramstad, Sigve: Minoritetsspråk i Europa : ein presentasjon, 1996, ISBN 82-521-4849-2


== Referanser ==
Norske viseprofiler

Norske viseprofiler er et samlealbum utgitt av Den norske Bokklubben i 1976. Seks utøvere fikk en LP hver med viser fra platene de hadde gitt ut:

Lillebjørn Nilsen
Ole Paus
Finn Kalvik
Lars Klevstrand
Alf Cranner
Hege Tunaal
Rettsvillfarelse

Rettsvillfarelse er i norsk strafferett at en person ved en handling har vært i god tro fordi han ikke har kjent til at handlingen var rettstridig, enten fordi han ikke var kjent med at det gjaldt straffebestemmelser for handlingen, eller fordi han har hatt uriktige opplysninger om innholdet i reglene.
Etter straffeloven § 57 heter det: «For den, som ved Handlingens Foretagelse befandt sig i Vildfarelse med Hensyn til dens retsstridige Beskaffenhed, kan, saafremt Retten ikke finder af denne Grund at burde frifinde ham, Straffen nedsettes under det for Handlingen bestemte Lavmaal og til en mildere Strafart.» Bestemmelsen forutsetter at retten kan velge full frifinnelse. Når frifinnelse ikke er aktuelt kan retten velge å nedsette straffen under straffebudets strafferamme, la villfarelsen være en formildende omstendighet innenfor strafferammen eller straffe fullt ut.
Hva retten skal falle ned på er overlatt til rettens skjønn. Det er likevel i rettspraksis og juridisk teori kommet frem prinsipper for avgjørelsene, hvor det er fastslått at det kun er den unnskyldelige rettsvillfarelse som fører til frifinnelse. Etter dette vil enhver som uaktsomt ikke kjenner til straffebudene ikke kunne frifinnes på grunnlag av rettsvillfarelse. Det skal særlige omstendigheter til for at en villfarelse skal anses som unnskyldelig.
Rettsvillfarelse gjelder kun for villfarelse om rettsstriden, ikke straffbarheten. Hvis vedkommende vet at handlingen er ulovlig, men ikke visste at man kunne bli straffet for handlingen, kan han ikke påberope seg rettsvillfarelse.


== Se også ==
Uaktsomhet
Faktisk villfarelse


== Referanser ==
Villfarelse

Villfarelse kan vise til:


== Strafferett ==
Rettsvillfarelse, i norsk strafferett at en person ved en handling har vært i god tro fordi han ikke har kjent til at handlingen var rettstridig, enten fordi han ikke var kjent med at det gjaldt straffebestemmelser for handlingen, eller fordi han har hatt uriktige opplysninger om innholdet i reglene.
Faktisk villfarelse
Nordviksundet

Nordviksundet er et ca 2 km bredt og ca 7 km bredt sund i Trondheimsfjorden. Det skiller Ytterøy fra Mosvik på nordsiden av fjorden.  Sundet er som det meste av fjorden relativt dypt og havbunnen går temmelig rett ned på begge sider, og når 300 meters dybde bare få hundre meter fra breddene. Midt i sundet når dybden over 350 meter, i den sydlige delen over 400 meter.
Nordviksundet har sitt navn etter Nordvika som ligger på østsiden av sundet, og er en slak innbuktning på Ytterøya. Det er den nordlige delen av bukten som heter Nordvika, mens den sydlige kalles Rølsvika. På Mosviksiden ligger bl.a. Saltvikhamn.


== Referanser ==
Nordvika

Nordvika er den nordlige delen av en slak innbuktning på vestsiden av Ytterøya i Trondheimsfjorden, og har gitt sitt navn til Nordviksundet som skiller Ytterøya fra Mosvik på nordsiden av fjorden. Den sydlige delen av bukten kalles Rølsvika.
Murzuk

Murzuk (arabisk: مرزق‎; eller Murzuch, Mursuc, Murzuq) er en oase og hovedsete i distriktet Fezzan i Libya.
Fram til omkring 1900 var Murzuk et viktig ledd i karavanetrafikken mellom Sudan og Tripoli.
Tintellust

Tintellust (eller: Tchintouloust, Tchintoulous, Tintelloust, Tin Telloust) er en bosetning i høyfjellene i Aïr i Niger.
Tintellust ligger i en dal mellom fjellene Agueraguer (1730 moh) i nord og Goundaï (1768 moh] i sør. Bosetningen ligger i kommunen Iférouane og er del av UNESCOs verdensarv Aïr og Ténéré naturreservat. Den har 736 innbyggere (folketelling 2001).Befolkningen består hovedsakelig av Kel-Owey-tuareger, som driver med jordbruk og kvegdrift. 
Tintellust var på 1800-tallet kjent som sete for den innflytelsesrike lokalherskeren Annur, som Afrika-forskerne Heinrich Barth og James Richardson besøkte i  1850. På begynnelsen av 1900-tallet fordrev tubuene befolkningen til byen Agadez. De vendte tilbake først i 1942, da desimert av sykdommer.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Tintellust i Meyers Großes Konversations-Lexikon (Bind 19. Leipzig 1909, s. 562). Online hos Zeno.org.
Joanna Hellgren

Joanna Elisabet Hellgren (født  20. februar 1981) er en svensk tegneserieskaper, illustratør og grafisk formgiver, bosatt i Stockholm. Hun er mest kjent for serien Frances, som er utgitt både i Frankrike og i Sverige.Hellgren tok eksamen ved Konstfack i Stockholm 2004. Allerede i 2003 hadde hun flyttet til Paris hvor hun bodde noen år. Her begynte hun å arbeide med sitt første tegneseriealbum, Mon frère nocturne (Min nattbror), om en gutt som vokser opp i skyggen av sin døde bror. Albumet ble første antatt av det franske forlaget Édition Cambourakis, som i 2008 utga både debutalbumet og første del av Frances. 
Trilogien om Frances foregår i Paris i 1930/40-årene. Den unge Frances mister faren og må flytte til tanta, Ada, som også steller for sin far. Historien er både et tidsbilde, en familiehistorie og en kjærlighetshistorie mellom Frances og nabokvinnen Louise.


== Bibliografi ==
Frankrike2008 – Mon frère nocturne, Édition Cambourakis. ISBN 978-2916589190
2008 – Frances Épisode 1, Édition Cambourakis. ISBN 978-2916589244
2010 – Frances Épisode 2, Édition Cambourakis. ISBN 978-2916589466
2012 – Frances Épisode 3, Édition Cambourakis. ISBN 978-2916589855
2011 – «Le grand rocher», i antologien Rayon frais, Galago/Les Requins MarteauxSverige2009 – Frances del 1, Ordfront Galago. ISBN 9789170374814
2010 – Frances del 2, Ordfront Galago. ISBN 9789170375590
2012 – Frances del 3, Ordfront Galago. ISBN 9789170376627
2014 – Min nattbror, Ordfront Galago.


== Priser ==
Mon frère nocturne ble nominert som årets beste seriealbum ved Tegneseriefestivalen i Angoulême
Frances del 1 ble nominert til Prix Artémisia for beste album av en kvinnelig serieskaper.
Frances del 1 fikk det svenske Seriefrämjandets pris Urhunden 2010 som fjorårets beste svenske seriealbum.
Expressens Heffaklump 2012


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Joanna Hellgren – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
International mobile subscriber identity

International Mobile Subscriber Identity (IMSI) er et unikt identifiserende nummer som lagres i SIM-kort på mobiltelefoner i GSM- eller UMTS-nettverk.
En IMSI består oftest av et 15-siffer langt nummer, men kan være kortere. De tre første tallene er den mobile landkoden, etterfulgt av den mobile nettverkskoden, enten to tall (europeisk standard) eller tre tall (nordamerikansk standard). Resten av tallene er det mobile abonnentidentifikasjonsnummeret i nettverkets kundebase.


== Se også ==
IMSI-fanger
International Mobile Equipment Identity


== Eksterne lenker ==
how-to-find-operator-and-country-code-using-imsi-number imei.org
IMSI-fanger

En IMSI-fanger («IMSI-catcher») er et apparat for telefonavlytting som brukes til å fange opp mobiltrafikkdata og spore bevegelsene til mobiltelefonbrukere.I realiteten er det en «falsk» mobilmast som agerer mellom målmobiltelefonen(e) og mobiloperatørens ekte mobilmaster.All mobilkommunikasjon i Norge skal i utgangspunktet være kryptert, men denne krypteringen kan slås av i gitte tilfeller. Hvis basestasjonen eller IMSI-fangeren
ber mobilterminalen om å slå av krypteringen, kan all kommunikasjon avlyttes i klartale, og SMS kan leses i klartspråk.
IMSI-fangere kan brukes lovlig av myndighetsorganer som for eksempel NSM og PST. Disse må imidlertid ha rettens kjennelse for kommunikasjonskontroll i kriminalsaker. Det er lett og billig for enkeltpersoner eller grupper å lage enkle IMSI-fangere, men all bruk av slike er ulovlig.


== Se også ==
Signaletterretning


== Referanser ==