jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Lancia Y

Lancia Y10, Y, Ypsilon (1985–) er flere småbiler (bybiler, minibiler) fra italienske Lancia.  Navnet "Y" er av greske ypsilon og en av flere betegnelser Lancia brukte (andre var Beta, Gamma, Kappa).  Over to millioner er produsert frem til 2011, hvorav noen få ble solgt ny i Norge.Lancia Y10 (1985–96) var basert på Fiat Panda og også solgt som Autobianchi Y10. Om lag 850 000 ble laget i mange varianter, noen med turbo og andre med firehjulsdrift. De fleste fikk Fiats nyutviklede 1-liters F.I.R.E.-motor (Fully Integrated Robotized Engine). Spesialutgavene Y10 Fila, Martini og Missioni hadde kosmetiske variasjoner.  Serie II og III fra 1989 og 1992 handlet også om kosmetiske endringer.
Lancia Y (1996–2003) var tegnet av Enrico Fumia og bygd i Melfi sør for Roma i omkring 800 000 eksemplarer. Motorene var 1 og 1.2-liters F.I.R.E.  Y ble den første som fikk innsatt SuperFIRE med 16 ventiler og bensininnsprøytning.  Utgaven Cosmopolitan var helhvit og luksuriøs, mens Elefantino Rosso (1997–2003) var sportslig (varianten Blue, Red og Blues solgte i over 300 000).  Den røde elefanten var Lancias løpsikon fra 1950-tallet.   Små kosmetiske endringer kom i 2000.
Lancia Ypsilon I (2003–11, Tipo 840) ble bygd på samme plattform som Fiat Punto, først i Melfi og fra 2005 ved Palermo på Sicilia.  Motorer var 1.2 og 1.4-liters F.I.R.E, såvel som 1.3-liters diesel (Fiat multijet).  Spesialutgaver var Ypsilon Momo, ModaMilano, Versus by Versace, den rosa Elle og Unyca.  I 2005 laget Zagato en 150-hesters Ypsilon Sport.
Lancia Ypsilon II (2011–, Tipo 846) er etter alliansen med amerikanske Chrysler også solgt i England og Irland (men ikke USA) som Chrysler Ypsilon.  Den er bygd i Tychy i Polen på Fiat sin Mini-plattform og fås også som 5-dørs.  Motorer var 1.2-liters F.I.R.E. og 0.9-liters Fiat Twinair, samt 1.3-liters diesel. I 2014 kom utgaven MomoDesign og Elefantino (igjen). Ellers kom Ypsilon II i den luksuriøse utgaven Diamond og ungdomsutgaven Black&Red. Et revidert utseende ble lansert i 2016. I likhet med sine forgjengere fikk den bare to av fem stjerner i Euro NCAP.

		
		
		
		
		
		
		


== Referanser ==
Pleurophorus

Pleurophorus er en slekt av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae). Disse billene har larver som utvikler seg i møkk som de graver ned. (Tidligere ble gruppen regnet som en egen familie, Aphodiidae).


== Utseende ==
Små (ca. 3 millimeter), avlange, svarte gjødselbiller. Kroppsformen er forholdsvis smal. Pronotum er rektangulært sett ovenfra, blankt, grovt og spredt punktert, men uten tverrfurer. Dekkvingene har markerte punktrader.


== Levevis ==
Billene er knyttet til råtnende plantemateriale, som kompost og møkk.


== Utbredelse ==
Slekten er utbredt i Mellom- og Sør-Europa og i Nord-Afrika, og for øvrig vidt utover Afrika og Asia.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
Familien skarabider, (Scarabaeidae) Latreille, 1806
Underfamilien gjødselbiller, Aphodiinae Leach, 1815
Stammen Psammodiini Mulsant, 1842
Understammen Psammodiina
Slekten Pleurophorus Mulsant, 1842 – 8 arter i Europa:
Pleurophorus anatolicus Petrovitz, 1961
Pleurophorus apicipennis Reitter, 1892
Pleurophorus arabicus Pittino & Mariani, 1986
Pleurophorus caesus (Creutzer, 1796) – finnes i Sverige, ikke i Norge
Pleurophorus maghrebinicus Pittino & Mariani, 1986
Pleurophorus mediterranicus Pittino & Mariani, 1986
Pleurophorus opacus Reitter, 1893
Pleurophorus pannonicus Petrovitz, 1961
Ikke-europeiske arter:
Pleurophorus africanus
Pleurophorus akamasicus
Pleurophorus banksi
Pleurophorus beccarii
Pleurophorus bengalensis
Pleurophorus besucheti
Pleurophorus cambeforti
Pleurophorus capicola
Pleurophorus cracens
Pleurophorus dinajpurensis
Pleurophorus edithae
Pleurophorus formosanus
Pleurophorus impressicollis
Pleurophorus laticollis
Pleurophorus ledouxi
Pleurophorus madagassus
Pleurophorus nepalensis
Pleurophorus raffrayi
Pleurophorus schereri
Pleurophorus setosus
Pleurophorus thailandicus
Pleurophorus tonkinensis
Pleurophorus torretassoi
Pleurophorus villiersi


== Kilder ==
Silfverberg, H. 1992. Enumeratio Coleopterorum Fennoscandiae, Daniae et Baltiae (Liste over Nordens biller). Helsinki.
Fauna Europaea Web Service Version 2.4 (2011) Utbredelsesdatabase over europeiske dyr
biolib.cz - Oversikt over stammer og slekter
Bestemmelsesnøkkel til de europeiske artene (på italiensk) [1]


== Eksterne lenker ==
(en) Pleurophorus – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Pleurophorus i Encyclopedia of Life 
(en) Pleurophorus i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Pleurophorus hos Artsdatabanken 
(sv) Pleurophorus hos Dyntaxa 
(en) Pleurophorus hos Fauna Europaea 
(en) Pleurophorus hos Fossilworks 
(en) Pleurophorus hos ITIS 
(en) Pleurophorus hos NCBI 
(en) Kategori:Pleurophorus – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Pleurophorus – detaljert informasjon på Wikispecies
Diastictus

Diastictus er en slekt av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae). Disse billene har larver som utvikler seg i møkk som de graver ned.


== Utseende ==
Diastictus vulneratus er en liten (ca. 3 millimeter), kort og bred, brun gjødselbille. Hodet er bredt skovlformet med jevnt buet forkant. Antennene er gule med en klubbelignende, tre-leddet vifte. Pronotum er mye bredere enn langt med temmelig rette sider og buet forkant, tett og grovt punktert. Dekkvingene er hvelvede med grove punktrader. Beina er brunrøde, kraftige gravebein.


== Levevis ==
Billene er knyttet til råtnende plantemateriale, som kompost og møkk. Den finnes ofte sammen med maur (Formica spp.)


== Utbredelse ==
Arten er utbredt i Mellom-Europa og finnes i tillegg i Storbritannia og Sverige.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
Familien skarabider, (Scarabaeidae) Latreille, 1806
Underfamilien gjødselbiller, Aphodiinae Leach, 1815
Stammen Psammodiini Mulsant, 1842
Understammen Psammodiina
Slekten Diastictus Mulsant, 1842
Diastictus vulneratus (Sturm, 1805)


== Kilder ==
Silfverberg, H. 1992. Enumeratio Coleopterorum Fennoscandiae, Daniae et Baltiae (Liste over Nordens biller). Helsinki.
Fauna Europaea Web Service Version 2.4 (2011) Utbredelsesdatabase over europeiske dyr
biolib.cz - Oversikt over stammer og slekter
Bestemmelsesnøkkel til de europeiske artene (på italiensk) [1]


== Eksterne lenker ==
Bilde av Diastictus vulneratus
(en) Diastictus – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Diastictus i Encyclopedia of Life 
(en) Diastictus i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Diastictus hos Artsdatabanken 
(sv) Diastictus hos Dyntaxa 
(en) Diastictus hos ITIS 
(en) Kategori:Diastictus – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Diastictus – detaljert informasjon på Wikispecies
Rolfhamre och Måga

Rolfhamre och Måga er et tettsted i Ljusdal kommune i Gävleborgs län i landskapet Hälsingland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 215 innbyggere.


== Referanser ==
Thinorycter

Thinorycter er en slekt av biller som hører til underfamilien gjødselbiller i familien skarabider (Scarabaeidae).


== Utseende ==
Små, korte og brede, blanke, gulbrune gjødselbiller. Hodet er rundet, snuten svært kraftig punktert. Pronotum er rundet, blankt og glatt, uten påfallende punktering. Dekkvingene er noe forkortede og dekker ikke bakkroppsspissen, jevnt og fint punkterte uten punkrader. Beina er korte, særlig bakbeina er kraftige gravebein.


== Utbredelse ==
Slekten er endemisk for Sentral-Asia (Iran, Turkmenistan).


== Systematisk inndeling ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
Familien skarabider, (Scarabaeidae) Latreille, 1806
Underfamilien gjødselbiller, Aphodiinae Leach, 1815
Stammen Thinorycterini Semenov-Tian-Shanskij & Reichardt, 1925 – ikke i Europa
Slekten Thinorycter Semenov-Tian-Shanskij & Reichardt, 1925
Thinorycter balthasari Medvedev, 1969
Thinorycter chlamydatus Semenov-Tian-Shanskij & Reichardt, 1925
Thinorycter chorasmius Semenov-Tian-Shanskij & Medvedev, 1929
Thinorycter mamajevi Medvedev, 1969
Thinorycter medvedevi Nikolajev, 1975
Thinorycter redikortzevi Kiseritzky & Reichardt, 1927


== Kilder ==
biolib.cz - Oversikt over stammer og slekter


== Eksterne lenker ==
Bilde av Thinorycter mamajevi
(en) Thinorycter i Encyclopedia of Life 
(en) Thinorycter i Global Biodiversity Information Facility 
Thinorycter – detaljert informasjon på Wikispecies
Mariano Mores

Mariano Martínez, bedre kjent som Mariano Mores (født 18. februar 1918 i Buenos Aires i Argentina, død 13. april 2016 i samme by), var en berømt argentinsk tango, komponist, pianist og dirigent.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Mariano Martínez ble født i bydelen San Telmo i Buenos Aires. Som barn lærte han seg å spille klassisk musikk på piano meget godt. Han gjorde en debut som 14-åring på Café Vicente i Corrientes-avenyen. Mores fikk undervisning i klassisk musikk ved D´Andrea-konservatoriet i Lanús.


=== Musiker ===
Etter en kort tid med folkemusikkgruppen «La Cuyanita» ble han engasjert som dirigent og pianist med Roberto Firpos orkester.
Han dannet Trio Mores med Margot og Myrna Mores, og begynte å komponere. Senere giftet han seg med Myrna, og det er fra henne han tok sitt kunstneriske etternavn.
I 1938 skrv han musikken til filmen Senderos de Santa Fe, og møtte skikkelser i underholdningsbransjen som for eksempel komponisten Valdo Sciammarella og forfatteren Alberto Vaccarezza, som hjalp ham til å bli hovedpianist med Francisco Canaros orkester i 1939.Mores forlot dette orkesteret i 1948 for å starte sitt eget, som debuterte i Presidente Alvear-teateret.
Som pianist, komponist og dirigent klarte Mariano Mores å etablere seg selv som en av de ledende tangomusikere. Sammen med Enrique Santos Discépolo skrev han slike klassiske stykker som Uno (1943), Sin palabras (1946) og Cafetín de Buenos Aires (1948). Mores og José María Contursi skrev En esta tarde gris (1941), Tu piel de jazmín (1941), Grisel (1942) og Cristal (1944). Han var på å skrive og komponere La calesita (1953) og El patio de la morocha (1951) sammen med Cátulo Castillo, Una lágrima tuya (1949) medh Homero Manzi, og Cuartito Azul (1939) med Mario Battistella.
Mariano Mores tok del i en rekke musikkfoilmer sammen med stjerner som Delia Garcés, Osvaldo Miranda, Virginia Luque og Hugo del Carril. Han spilte i filmen Corrientes, calle de ensueño, og i filmen La doctora quiere tangos med Mirtha Legrand i 1950.
Mores skapte den moderne tangosekstetten (orgel, piano, bandoneon, elektrisk gitar, keyboard, trommer og bass) og etablerte seg som en av de ledense skikkelser innen argentinsk populærmusikk. Den moderne sekstetten ble senere viderutviklet av Santos Lipesker og hans grunne Los Claudios.
Mariano Mores døde 13. april 2016 i en alder av 98 år.


== Referanser ==

<1> Santos Lipesker, Compositor de tangos, Director de Orquestas http://www.todotango.com/spanish/Las_Obras/Partitura.aspx?id=5916
<2> Los Claudios http://www.youtube.com/watch?v=Jdm1YTfPuWc


== Eksterne lenker ==
(en) Mariano Mores – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Mariano Mores på Internet Movie Database 
(sv) Mariano Mores i Svensk Filmdatabas 
(en) Mariano Mores hos The Movie Database 
(en) Mariano Mores på Discogs 
(en) Mariano Mores på MusicBrainz 
(en) Mariano Mores på Last.fm
Toyah Willcox

Toyah Ann Willcox (født 18. mai 1958 i Kings Heath i Birmingham i England) er en engelsk sangerinne og skuespillerinne. Hennes mest kjente virke er som bandleder for Toyah sammen med gitaristen Joel Bogen. Toyah spilte en variant av punk som ga dem flere gode listeplasseringer i England, gullplate for Anthem (1981) og sølvplate for The Changeling (1982). Senere utgivelser har vært soloplater, til forskjell fra perioden 1979-1983 da bandet var oppkalt etter henne. 4. desember 1981 spilte hun på Chauteau Neuf i Oslo i forbindelse med turneen Good Morning Universe: European Tour.


== Teater og film ==
Willcox har utdannelse fra dramaskolen tilknyttet teateret Old Rep i Birmingham og jobbet siden i garderoben på flere teatre. Hun fikk en rolle i episoden «Glitter» (1976) i antologiserien Second City Firsts på BBC. Deretter fikk hun arbeid ved Royal National Theatre i London i 1977 og så viktige roller i kultfilmene Jubliee (1978) av Derek Jarman og Quadrophenia (1979) av Franc Roddam. Hun samarbeidet igjen med Jarman i filmen The Tempest (1979), en særegen filmatisering av Shakespeares Stormen (1611). Hun har senere hatt en rekke opptredener som skuespiller på film og TV.


== Musikk ==


=== Toyah ===
Gitaristen Joel Bogen medvirket på det meste av musikken bandet Toyah spilte inn som låtskriver sammen med Willcox, og det er bare de to som er med på alle albumene. Samarbeidet startet i 1977, og resulterte i 1979 i singelen «Victims of the Riddle» i juli før Sheep Farming in Barnet kom først som en EP i august, så som fullt album i februar 1980. Bogen og Willcox skiftet ut resten av medlemmene flere ganger i løpet av bandets karriere, og skilte selv lag etter utgivelsen i 1983.

Sheep Farming in Barnet (1979)
The Blue Meaning (1980)
Anthem (1981)
The Changeling (1982)
Love Is the Law (1983)


=== Soloutgivelser ===
Willcox satset på mer polert popmusikk med sin første soloplate Minx (1985) og fikk en listeplassering med singelen «Don't Fall in Love (I Said)». I 2008 ga hun ut In the Court of the Crimson Queen, der tittelen er et lite nikk til In the Court of the Crimson King av King Crimson fra 1969 der hennes ektefelle Robert Fripp medvirket.
Minx (1985)
Desire (1987)
Prostitute (1988)
Ophelia's Shadow (1991)
Take the Leap! (1994)
Dreamchild (1994)
Looking Back (1995)
The Acoustic Album (1996)
Velvet Lined Shell (2003)
In the Court of the Crimson Queen (2008)


== Bøker ==
Willcox har gitt ut de selvbiografiske bøkene Living Out Loud (2000) og Diary Of A Facelift (2005). Den siste handler om erfaringene hennes med kosmetisk kirurgi.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Toyah Willcox på Internet Movie Database 
(sv) Toyah Willcox i Svensk Filmdatabas 
(da) Toyah Willcox på Filmdatabasen 
(fr) Toyah Willcox på Allociné 
(en) Toyah Willcox på AllMovie 
(en) Toyah Willcox hos The Movie Database 
(en) Toyah Willcox på Discogs 
(en) Toyah Willcox på MusicBrainz 
(en) Toyah Willcox på AllMusic
Termitoderus

Termitoderus er en slekt av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae).


== Utseende ==
Denne slekten har en påfallende oppsvulmet bakkropp, som strekker seg ut over dekkvingene. De er små gjødselbiller, 3-5 millimeter lange, rødbrune til mørkbrune og blanke. Hodet er skovlformet, antennene ganske korte. Pronotum er rektangulært med dype furer som avgrenser to trekantede felter (ett på hver side av den skarpe midtfuren). Dekkvingene har også lengdefurer. Beina er spinklere enn vanlig for gjødselbiller, og tennene på leggene er ganske reduserte - disse billene graver trolig ikke så mye.


== Levevis ==
Artene lever inne i tuene til termitter i slekten Odontotermes, der de er funnet på sopp-koloniene som termittene dyrker. De finnes i områder med tørr savanne- eller steppevegetasjon.


== Utbredelse ==
Slekten er utbredt i Afrika (funn fra Tsjad, Senegal, Angola, Namibia, Kenya).


== Systematisk inndeling ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
Familien skarabider, (Scarabaeidae) Latreille, 1806
Underfamilien gjødselbiller, Aphodiinae Leach, 1815
Stammen Termitoderini Tangelder & Krikken, 1982 – ikke i Europa
Slekten Termitoderus Mateu, 1966
Termitoderus genieri Bordat & Moretto, 2010
Termitoderus grassei Mateu, 1966
Termitoderus kistneri Howden & Gill, 1993
Termitoderus sandsi Krikken, 2008
Termitoderus ultimus Krikken, 2008


== Kilder ==
Bordat, Patrice og Moretto, Philippe (2010) Deux nouveaux taxons du Sénégal pour le genre Termitoderus Mateu, 1966 (Coleoptera, Scarabaeoidea, Aphodiidae). Bulletin de la Société entomologique de France, 115 (4): 485-492. [1]
Krikken, Jan (2008) Two new species from Kenya in the physogastric termitophilous genus Termitoderus Mateu 1966. (Coleoptera Scarabaeidae Aphodiinae). Tropical Zoology 21: 153-162.[2]
biolib.cz - Oversikt over stammer og slekter


== Eksterne lenker ==
(en) Termitoderus – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Termitoderus i Encyclopedia of Life 
(en) Termitoderus i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Kategori:Termitoderus – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Termitoderus – detaljert informasjon på Wikispecies
Sugrames

Aphodius (Sugrames) spp. er en underslekt av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).


== Utseende ==
Små til middelsstore, avlange, blanke gjødselbiller. Pronotum er gjerne mørkbrunt eller svart, dekkvingene rødbrune. Pronotum er ganske kraftig punktert.


== Levevis ==
Disse billene lever i møkk og er hyppigst på steder der husdyr beiter. Mange av artene har gått sterkt tilbake, trolig på grunn av bruksendringer i landbruket, blant annet bruk av midler mot innvollsormer som er giftige for larvene.


== Utbredelse ==
Gruppen er utbredt i Asia og det sørlige Afrika.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
Familien skarabider, Scarabaeidae Latreille, 1806
Underfamilien gjødselbiller, Aphodiinae Leach, 1815
slekten Aphodius Illiger, 1798 (i vid forstand)
underslekten (eller slekten) Sugrames Reitter, 1894
Sugrames auriculatus (Reitter, 1892)
Sugrames capensis Endrödi, 1983
Sugrames hauseri Reitter, 1894
Sugrames johni (Kieseritzky)


== Kilder ==
Liste over artene
Fauna Europaea Web Service Version 2.4 (2011) Utbredelsesdatabase for europeiske dyr


== Eksterne lenker ==
(en) Sugrames i Encyclopedia of Life 
(en) Sugrames i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Kategori:Sugrames – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Sugrames – detaljert informasjon på Wikispecies 
Bilde av Sugrames johni
Arne Arnesen

Arne Arnesen er navnet til flere personer:

Arne Arnesen (politiker) (1847-1908)
Arne Gude Smith Arnesen (1880-1943), sjef på Deichmanske bibliotek
Arne Arnesen (ambassadør) (1928-2010)
Arne Arnesen (ordfører i Trysil) 1839-41
Marco Di Meco

Marco Di Meco (født 5. februar 1982 i Chieti) er en italiensk jazzmusiker (fløyte), kjent for ha spilt med forskjellig internasjonale artister. Selv har han utgitt en rekke plater, bl.a. 5 Colori  og Rosalinda (2015). Som komponist er en del av den nye generasjonen av europeisk jazz.


== Diskografi ==
2014: 5 Colori
2015: Rosalinda
2016: Lucilla
2018: Against Capitalism Première Symphonie
2019: Moon Mary Light


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
Offisiell blogg 
(en) Marco Di Meco – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Marco Di Meco på Internet Movie Database 
(en) Marco Di Meco på Discogs 
(en) Marco Di Meco på MusicBrainz 
(en) Marco Di Meco på SoundCloud 
(en) Marco Di Meco på Spotify 
(en) Marco Di Meco på Songkick 
(en) Marco Di Meco på Last.fm 
(en) Marco Di Meco på Genius — sangtekster 
(en) Marco Di Meco på AllMusic 
Marco Di Meco på Twitter 
Marco Di Meco på Facebook 
Marco Di Meco på Instagram 
Marco Di Meco på YouTube 
Marco Di Meco på YouTube 
Marco Di Meco på Myspace 
Marco Di Meco på Tumblr
Lofoten Trafikklag

A/L Lofoten Trafikklag (LT) var et transportselskap i Nordland. Lofoten Trafikklag ble stiftet sommeren 1957 med formål å «drive land- og sjøverts rutefart og transportvirksomhet innen Lofoten og mellom Lofoten og tilgrensede distrikter».. I utgangspunktet var det ni kommuner og åtte banker i Lofoten som stiftet selskapet. Selskapet fikk kontor på Leknes.


== Oppstartfase ==
I første runde var det et formelt selskap som skulle overta og samordne rutegående buss- og båttrafikk i regionen. Først i 1958 hadde selskapet tatt over et mindre busselskap, Gimsøya Bilruter v/ Karl Gustavsen gikk inn i LT med virkning fra 1. mars 1958. Men det tok lengre tid å få innlemmet Vestvågøya Rutebiler A/S, Stamsund, og Austvågøya Bilruter A/L, Svolvær. Det var mye strid om denne saken fram til 1961. Fra 1. juni 1959 hadde LT fått konsesjon for bilrutedrift på hele strekningen Svolvær-Å (hele Lofotvegen). Sommeren 1959 ble det avtale med Austvågøya Bilruter om overtakelse av konsesjoner og fire busser umiddelbart. Etter noen måneder ble det også lignende overtakelse av Vestvågøya Rutebiler.
I 1961 fikk LT områdekonsesjon for person- og godsbefordring for samlige kjørbare veier i Lofoten. I 1963 var Lofotveien åpen for sammenhengende kjøring, med ferjer, Svolvær-Å. Det ble nå arbeidet for å bygge ut rutenettet både for gods- og persontrafikk. Høsten 1963 ble det satt i gang godsbilrute Lofoten-Fauske over ferjesambandet Svolvær-Skutvik. I Fauske var det samtrafikk med NSB og med samlastbedriftene Godscentralen, seinere med Linjegods, og Tollpost. 1966 ble det åpnet ruter Svolvær-Fiskebøl da veien dit ble åpnet. Dermed ble det forbindelse med Vesterålen via ferjestrekningen Fiskebøl-Melbu.


== Driftsfase ==
Trafikken vokste utover 1960-tallet. LT slet likevel økonomisk. Det var gammelt og nedslitt materiell, og det krevde store investeringer i nytt bilmateriell. Veinettet var dårlig, og spesielt vinterstid ble vognparten svært belastet. I 1960/1961 hadde LT 35 vogner og ti år seinere var antallet ca. 70. I toppåret 1975 hadde selskapet 86 vognenheter, 51 busser, 25 godsvogner og 10 tilhengere.
Det ble bygd ut person- og godsruter over hele Lofoten. Godstrafikken omfattet også melketransport til Vestvågøya Meieri, først med spannhenting og seinere med bruk av tankbiler.


== Sluttfase ==
Nordtrafikk overtok Lofoten Trafikklag i 1999. I løpet av 1990-tallet var det stor kamp om å sikre kontroll over selskapet. Til slutt lyktes Nordtrafikk med å kjøpe 87 prosent av aksjene i LT, og selgere var DnB, Vågan kommune og Rasmussen Holdning. Dermed ble LT et datterselskap og slutten på LT som selvstendig selskap med eiere i Lofot-regionen.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Erling Svanberg (1990). Langs vei og lei i Nordland: samferdsel i Nordland gjennom 3000 år. Bodø: Nordland fylkeskommune. ISBN 8274160215.
Volodymyr Hrojsman

Volodymyr Hrojsman (ukrainsk Володимир Борисович Гройсман, født 20. januar 1978 i Vinnytsia, Ukraina) er en ukrainsk politiker, og fra 14. april 2016 landets regjeringssjef.Hrojsman ble valgt av Ukrainas parlament med 257 av parlamentets 450 stemmer.Volodymyr Hrojsman ble i en alder av 27 år ordfører i sin hjemby Vinnytsia. Han var president i parlamentet før han i 2016 overtok som regjeringssjef.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(uk) Offisielt nettsted 
(en) Volodymyr Groysman – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Volodymyr Hrojsman på Internet Movie Database 
Volodymyr Hrojsman på Twitter 
Volodymyr Hrojsman på Facebook 
Volodymyr Hrojsman på Instagram 
Volodymyr Hrojsman på YouTube 
Volodymyr Hrojsman på Telegram