jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Grasveien (Oslo)

Grasveien (5–11, 2–48) er en vei på Manglerud i bydel Østensjø i Oslo.  Den går fra Treskeveien til litt forbi Vekterveien, der den ender i en snuplass.
Navnet ble vedtatt i 1955, og også en rekke andre veier i området har navn inspirert av landbruket.
I veien er rekkehus tilknyttet Abellund Borettslag (OBOS).


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Grasveien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 206. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (G)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Gravdalsveien (Oslo)

Gravdalsveien (1-17B, 2A-28B) er en vei på Røa i bydel Vestre Aker i Oslo. Den går fra Bjerkebakken til et lite stykke forbi Linhusveien og har gangveiforbindelse videre til Bjerkebakken og Ekraveien lenger nord.
Veien fikk navn i 1952 etter husmannsplassen Gravdal (under Voksen gård).


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Gravdalsveien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 207. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (G)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Grefsen allé (Oslo)

Grefsen allé (11–23C, 2–30) er en vei på Grefsen i bydel Nordre Aker. Den begynner ved Grefsenveien ved Disen holdeplass og krysser Grefsenveien lenger oppe før den ender i Doktor Smiths vei. Tidligere utgjorde den en del av Grefsenveiens løp.
Navnet ble vedtatt i 1951.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Grefsen allé». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 207. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
Oslo kommunes gateoversikt
Grefsentunet (Oslo)

Grefsentunet (1-61, 2-106) er en vei på Grefsen i bydel Nordre Aker i Oslo. Den går som blindvei nordøstover fra Grefsen allé.
Navnet ble vedtatt i 1987.
Grefsentunet barnehage ligger i nr. 1. Bebyggelsen i veien (mest på nordsiden) tilhører Grefsentunet borettslag (OBOS) og inkluderer en rekke seniorboliger.


== Referanser ==


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Grefsentunet». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 209. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (G)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Grensestien (Oslo)

Grensestien (1–51, 2–52) er en vei på Holmlia i bydel Søndre Nordstrand i Oslo. Den går fra Nordåsveien til Åsbråtstien.
Veien fikk navn i 1985 etter Grensen borettslag (USBL), like ved kommunegrensen til Nordre Follo.


== Referanser ==


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Grensestien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 210. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (G)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Grevlinglia (Oslo)

Grevlinglia (3–45, 2A–72) er en vei på Bjørndal i bydel Søndre Nordstrand i Oslo. Den går fra Bjørnåsveien til Rådyrlia.
Navnet ble vedtatt i 1986.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Grevlinglia». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 211. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (G)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Silplate

Silplaten er en del av vannkanalsystemet hos pigghuder. Selve platen er av kalk og ligger litt til side for anus på toppen av dyret hos sjøstjerner og kråkeboller. Silplaten er asymmetrisk plassert, og er den eneste ytre tegnet som avslører at disse dyrene egentlig er tosidig symmetriske dyr. Platens brukes til å filtrere vannet som suges inn i kanalsystemet, og fungerer som en trykkutjevnende ventilen. Vanligvis vil silplaten se ut som en liten rød eller gul knappelignende struktur, eller se ut som en liten vorte, på oversiden av den sentrale delen av en sjøstjerne. I lupe kan man man tydelig se strukturen i overflaten.
Pigghuder har lite muskler, og beveger, spiser og puster ved hjelp av vannkanalsystemet. Dette systemet ligger i umiddelbar kontakt med og er delvis en del av det indre kalkskjelettet. Det fungerer som et hydraulisk system, der sjøvann pumpes rundt i kanalsystemet under trykk. Hoveddelene av vannkanalsystemet er silplaten, steinkanalen, ringkanalen, radiale kanaler, sidekanalene, og sugeføtter. Silplaten lar sjøvann slippe inn i steinkanalen, som står i forbindelse med ringkanalen rundt munnen. Fem eller flere radiale kanaler strekker seg fra ringkanalen, en for hver arm . Fra radialkanalene går det av mange sidekanaler som hver fører til et pedicellarie (sugefot). Hvert fot er en lukket sylinder med muskelvegger, og med en sugeskive ytterst og et pærelignende ampull ved sin indre ende inne i kroppens hulrom.


== Referanser ==
Nicolai Aagaard

Nicolai Peter Noodt Aagaard (født 28. mars 1846 i Hammerfest, død 14. mars 1890) var en norsk jurist og politiker.
Han var sønn av kjøpmann Bernhard Aagaard og Marie Malene Noodt, som hadde tolv barn. Nicolai Aagaard giftet seg i 1876 med Emma Ulrike Christine Robertson, datter av Charles Robertson d.e. og søster av Nicolai George Robertson, kjøpmenn i handelshuset G. Robertson i Hammerfest. Ekteparet fikk fire barn sammen. Nicolai Aagaard ble også onkel og gudfar til kjøpmann og statsråd Charles Robertson.Aagaard hadde studentereksamen fra 1866, juridisk embedseksamen fra 1870 og sakførerbevilling fra 1874. Han var overrettssakfører i Hammerfest fra 1878, og ble fullmektig ved Finnmarks amtmannsembede i byen to år senere. Aagaard var konstituert amtmann da Johan Blackstad møtte på Stortinget. I 1889 var han konstituert politimester ved det nyopprettede 	Vestfinnmark politikammer i Hammerfest.Aagaard skjøttet en rekke offentlige verv. Han var medlem av Hammerfest bystyre 1887–1890, varaordfører under ordfører Ole Lund 1888–1890 og medlem av direksjonen i Hammerfest Sparekasse 1885–1890.Han pådro seg influensa, som gikk over til lungebetennelse, under en embedsreise til Kautokeino, og døde 44 år gammel.


== Referanser ==
Musikforeningen (Oslo)

Musikforeningen ble grunnlagt i Oslo 1871 som en norsk orkesterforening. Foreningen ble til på initiativ av Edvard Grieg.
I et inserat i Aftenposten 11. oktober 1871, inviterte en gruppe med Edvard Grieg i spissen, publikum til å tegne medlemskap i foreningen. De øvrige som underskrev invitasjonen var Peder Carl Lasson, Marcus Jacob Monrad, Thomas Heftye, Karl Hals, professor J. Nicolaisen, brigadelege Schjøtt og Ludvig Lindemann. Foreningen skulle anses som en fortsettelse av Det filharmoniske selskab.
Foreningen mottok kommunal støtte fra 1889. Musikforeningen gikk i 1919 over i det nystiftede Filharmonisk Selskap. Organisasjoner og personer som hadde beredt grunnen til Musikforeningen var Det muscalske Lyceum av 1810, Det filharmoniske selskab av 1846, Conradis og Kjerulfs abonnementskonserter og Winther-Hjelms og Griegs konserter på 1860-tallet.


== Dirigenter ==
Edvard Grieg (1871-1874)
Johan Svendsen (1873-1877), delvis samtidig med Grieg.
Ole Olsen (1877-1879)
Johan Svendsen (1880-1883)
Johan Selmer (1883-1886)
Iver Holter (1886-1911)Etter Holters avgang som dirigent prøvde orkesteret seg med forskjellige gjestedirigenter, men riktignok slik at Karl Nissen var kunstnerisk leder fra 1913 til 1918.


== Referanser ==
Cerro Largo internasjonale lufthavn

Cerro Largo internasjonale lufthavn (spansk: Aeropuerto Internacional de Cerro Largo) (IATA: MLZ, ICAO: SUMO) er hovedlufthavnen til Cerro Largo. Den ligger i landsbyen Melo.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Cerro Largo internasjonale lufthavn (engelsk)
Bucovina gjeterhund

Bucovina gjeterhund (Caine Ciobanesc de Bucovina) er en sterk og velbygd hunderase som i flere århundre har fungert som følgesvenn og partner for rumenske gjetere i Karpatene. Det opprinnelige formålet med disse fjellhundene var å vokte og beskytte beitende flokker med husdyr mot rovdyr og tyver. Bucovina gjeterhund har senere blitt populær blant bybeboere for som har de enten som vakthunder eller kjæledyr, takket Bucovina gjeterhundenes balanserte temperament og deres kjærlighet ovenfor barn. Bucovina er en av tre typer rumenske gjeterhunder: Mioritic (som også er kjent under navnet Barac), Carpatin (som også er kjent som Zăvod) og Bucovina gjeterhund. Rasen er kjent som 'Southeastern European Shepherd' hos FCI.


== Opprinnelse og alder ==
Bucovina gjeterhund kommer opprinnelig fra Karpatene, i Bucovina som ligger nordøst i Romania. Bucovina gjeterhund er svært populær i denne regionen, både som gjeterhund og vakthund. Lokalt er hunderasen også kjent under navnene Dulau og Capau.
Den første rasestandarden for Bucovina gjeterhund ble først skrevet i 1982 og oppdatert i 2001 av den rumenske kennelklubben Asociatia Chinologica Romana. Den nåværende rasestandarden er datert 29. mars, 2002, og  ble skrevet etter modellen vedtatt på generalforsamlingen til FCI i 1987 i Jerusalem.Bucovina gjeterhund er kun midlertidig godkjent av FCI.


== Lynne og væremåte ==
Bucovina gjeterhund ble avlet til å beskytte flokker av husdyr som var ute på sommerbeite, og de er derfor svært dyktige vakthunder. Rasen kjennetegnes av et balansert temperament, veldig rolig, dedikert og elsker barn. Bucovina gjeterhunder liker ikke fremmede. Bucovina gjeterhunder er modige og kampvillig i møte med fremmede dyr eller mennesker som kommer inn på dens territorium. De har svært kraftig bjeffing, som brukes til å varsle om fremmede og dyr. Bucovina gjeterhund bruker natten til å patruljere territoriet og se til flokken den vokter. En voksen Bucovina gjeterhund trenger store ute areal for å trives.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Rumensk hundeklubb
http://www.bucovinadogs.ro/
Nueva Hesperides internasjonale lufthavn

Nueva Hesperides internasjonale lufthavn (spansk: Aeropuerto Internacional de Nueva Hespérides) (IATA: STY, ICAO: SUSO) er hovedlufthavnen til Salto i nordvestlige Uruguay. Den ligger i landsbyen Salto.


== Destinasjoner ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Aviation Safety: Nueva Hespérides internasjonale lufthavn (engelsk)
Punta del Este internasjonale lufthavn

Punta del Este internasjonale lufthavn (spansk: Aeropuerto Internacional de Punta del Este) (IATA: PDP, ICAO: SULS) er hovedlufthavnen til Punta del Este i sørlige Uruguay. Den ligger i landsbyen Piriápolis.


== Destinasjoner ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Punta del Este internasjonale lufthavn, puntadeleste.aero (spansk)
Filtkorsved

Filtkorsved (Viburnum lantana) er en løvfellende busk i moskusurtfamilien.

Den blir opptil fire–fem meter høy. Kvistene er dekket med hår og knoppene er nakne. Bladene er ovale, fintannede og ullhårede på undersiden. Blomstene er hvite og sitter i 6–10 cm brede halvskjermer. Det er ingen sterile blomster ytterst i blomsterstanden. Fruktene er først røde, men blir til slutt svarte.
Den vokser i åpen skog og kratt, på kalkholdig jord. I Frankrike og Rhindalen er den vanlig i duneikskog i sørskråninger sammen med andre varmekrevende busker og trær som naverlønn, italialønn, geitved, liguster, mahaleb, villkornell, vårkornell og berberis. Filtkorsved er utbredt i Sør- og Mellom-Europa, Nord-Afrika og Sørvest-Asia nordover til England. Den dyrkes i hager og er naturalisert i Norge og Sverige. 


== Litteratur ==
«Parkolvon». Den virtuella floran. Besøkt 30. desember 2014. 
C. Grey-Wilson og M. Blamey; norsk utgave T. Faarlund og P. Sunding (1992). Teknologisk Forlags store illustrerte flora for Norge og Nord-Europa. Teknologisk Forlag. s. 380–381. ISBN 82-512-0355-4. 
D. Piggot (1982). «Løvskogen og blomstene der».  I G. Halliday og A. Malloch; oversatt av P. Sunding og A.M. Sunding. Ville vekster i Norge og våre naboland. Schibsted. s. 28–29. ISBN 82-516-0908-9. 


== Eksterne lenker ==
(en) filtkorsved – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) filtkorsved i Encyclopedia of Life 
(en) filtkorsved i Global Biodiversity Information Facility 
(no) filtkorsved hos Artsdatabanken 
(sv) filtkorsved hos Dyntaxa 
(en) filtkorsved hos ITIS 
(en) filtkorsved hos NCBI 
(en) filtkorsved hos The International Plant Names Index 
(en) filtkorsved hos Tropicos 
(en) Kategori:Viburnum lantana – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Viburnum lantana – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons
Saturn Award for beste kvinnelige birolle

Saturn Award for beste kvinnelige birolle er en priskategori under Saturn Awards som hvert år blir delt ut til årets beste kvinnelige birolle i en grøsser, science fiction eller fanatsy-film. Prisen deles ut av Academy of Science Fiction, Fantasy & Horror Films.

Forklaring
† indikerer at samme person vant Oscar i den samme kategorien.
‡ indikerer at samme person ble nominert til Oscar i den samme kategorien.


== Liste ==
Kjell Hegdalstrand

Kjell Hegdalstrand (født 2. mai 1931, død 16. oktober 2009 på Hamar) var en norsk veihistoriker.Hegdalstand begynte i Statens vegvesen i 1948 og hadde en lang rekke ulike stillinger, herunder også en periode som redaktør av Vegen og vi. Fra 1979 var Hegdalstrand aktiv med å samle vegvesnets historie. Dette skjedde blant annet med å foreta rundt 250 intervjuer. Han var knyttet til Norsk vegmuseum 1986-96. 
Kjell Hegdalstrand var aktiv som forfatter, som deltager i flere radioprogram og bidro til å lage flere filmer. Av de mest kjente bøkene kan nevnes Vegens menn og deres verk, Men arbeidet måtte gå, Brobyggere mellom land og folk og Vegfolk forteller. Kjell Hegdalstrand mottok Hedmarksprisen i 1993 og Kongens fortjenstmedalje i gull i 1997.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Publikasjoner av Kjell Hegdalstrand i BIBSYS
Laurbærkorsved

Laurbærkorsved (Viburnum tinus) er en eviggrønn busk i moskusurtfamilien.
Den blir opptil sju meter høy, men er som regel mindre. De motsatte, læraktige og ovale bladene er skinnende mørkegrønne på oversiden og kjertelhårede under. Blomstene er hvite og sitter i en opptil ni cm bred halvskjerm. Fruktene er mørkeblå. Laurbærkorsved vokser i maquis og eviggrønn skog.
Nominatunderarten er utbredt i det meste av middelhavsområdet, men mangler noen steder i øst. På Azorene finnes underarten Viburnum tinus subsp. subcordatum. I laurbærskogene på Kanariøyene vokser Viburnum tinus subsp. rigidum, som tidligere ble regnet som en egen art.
Laurbærkorsved blir dyrket som hageplante i mange land. Den tåler ikke mye frost, og i Norge må planten dyrkes i baljer som tas inn om vinteren.


== Galleri ==

		
		
		
		
		


== Litteratur ==
E. von Raab-Straube (2017). «Viburnum tinus». Viburnaceae. – In: Euro+Med Plantbase – the information resource for Euro-Mediterranean plant diversity. Besøkt 20. desember 2022. 
O. Polunin og A. Huxley, norsk utgave P. Sunding (1978). Middelhavsflora. NKI-Forlaget. s. 169. ISBN 82-562-0490-7. 
M. Blamey og C. Grey-Wilson (2004). Wild Flowers of the Mediterranean (2 utg.). London: A & C Black. s. 423. ISBN 0-7136-7015-0. 
T. Kristoffersen (1970). Stueplantene i farger. Aschehoug. s. 254. 


== Eksterne lenker ==
(en) Laurbærkrossved i Encyclopedia of Life 
(en) Laurbærkrossved i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Laurbærkrossved hos ITIS 
(en) Laurbærkrossved hos NCBI 
(en) Laurbærkrossved hos The International Plant Names Index 
(en) Laurbærkrossved hos Tropicos 
(en) Kategori:Viburnum tinus – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Viburnum tinus – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Viburnum tinus – detaljert informasjon på Wikispecies
Artigas internasjonale lufthavn

Artigas internasjonale lufthavn (spansk: Aeropuerto Internacional de Artigas) (IATA: ATI, ICAO: SUAG) er hovedlufthavnen til Artigas i nordlige Uruguay. Den ligger i landsbyen Artigas.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Aviation-Safety: Artigas internasjonale lufthavn (engelsk)
Rigmor Frimannslund Holmsen

Rigmor Modesta Frimannslund Holmsen (født 31. januar 1911, død 28. april 2006) var Norges første magister i etnologi. Hun hadde stor innflytelse på dette fagets utvikling i Norge.Frimannslund gikk på Sofie Lindstrøms pikeskole og på Bergen katedralskole, før hun studerte nordisk filologi. I 1939 mottok hun ett års svensk statsstipend for å studere under professor Sigurd Erixon i Stockholm. I 1940 ble Nils Lid utnevnt til den første professor i etnologi i Norge. Frimannslund fikk da muligheten til å avlegge magistergraden i etnologi i 1941, som den første i Norge. I 1946 ble Frimannslund ansatt som konservator på Norsk Folkemuseum, instituttet Norsk etnologisk gransking. I årene 1948—1949 gjennomførte hun et studieopphold med feltstudier i USA.
I tillegg til instituttet Norsk etnologisk gransking var Frimannslund også knyttet til Instituttet for sammenlignende kulturforskning. Hun gjennomførte omfattende feltstudier i tillegg til undervisning ved Universitetet i Oslo og Bergen.
Frimannslund giftet seg i 1961 med professor Andreas Holmsen. Hun tok hans etternavn.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==

(no) Publikasjoner av Rigmor Frimannslund Holmsen i BIBSYS
Australian stumpy tail cattle dog

Australian stumpy tail cattle dog (FCI #351), også kalt australsk stumphalet kveghund eller stumphalet australsk kveghund, er en naturlig stumphalet, mellomstor hunderase av collietype. Australsk stumphalet kveghund oppsto i Australia for å gjete kveg, og er en krysning mellom europeiske gjeterhunder og den australske dingoen.


== Opprinnelse og alder ==
Australsk stumphalet kveghund stammer fra hunderasen Smithfield collie fra Tasmania, opprinnelig engelsk og eksteriørmessig ganske lik bearded collie og old english sheepdog. Eksemplarer fra rasen ble importert til Australia tidlig i det 19. århundret og kryssavlet med australske dingoer. Dokumentasjonen på avlsvirksomheten er svak fra denne perioden, og det finnes flere ulike versjoner av rasens utvikling. En er at en drover ved navn Timmins fra Bathurst, New South Wales, krysset en Smithfield dog med dingo, og fikk en ny type brukshund som han døpte Timmin's Biters. For å luke ut de karakteristiske trekkene av dingo og få mer medgjørlige hunder, krysset han videre med Scottish smooth collies, og fikk flekkede røde og blå hunder, født uten haler.
I boken A Dog Called Blue argumenterer forfatteren Noreen Clark for at både Australian Stumpy Tail Cattle Dog og Australian Cattle Dog avstammer fra samme avlsvirksomhet, døpt Halls Heelers. Virksomheten skal ha foregått i 1830-årene i tilknytning til en stor kvegfarm drevet av Thomas Hall. Også hundene til Hall sies å være krysninger mellom Smithfield Cattle Dogs og dingoer, men ifølge Clark skal rasen ha utviklet seg i to forskjellige retninger på slutten av det 19. århundret. Selektiv avl av korthalede og stumphalede hunder, har befestet trekket i dagens hunder. A summary of both versions of the breed's history is found in the Fédération Cynologique Internationale breed standard.Australsk stumphalet kveghund er anerkjent av Australian Stumpy Tail Cattle Dog Club of New South Wales i Australia og av Australian National Kennel Council som en brukshund. Den er også anerkjent av i New Zealand av New Zealand Kennel Club som brukshund, og i USA av United Kennel Club som gjeterhund. Australsk stumphalet kveghund er også listet som offisiell rase av Norsk Kennel Klubb. Australsk stumphalet kveghund er midlertidig anerkjent av Fédération Cynologique Internationale fra 2005, i gruppe 1, seksjon 2, som kveghund og har rasenummer 351.


== Referanser ==
Massakren på Marsfeltet

Massakren på Marsfeltet i Paris fant sted den 17. juli 1791 under den franske revolusjon.


== Massakrens forspill ==
Etter kongefamiliens mislykkede forsøk på å flykte fra revolusjonen oppstod republikanske stemninger i Frankrike. Den radikale Cordelierklubben ville utnytte disse stemninger for å ta noen skritt nærmere monarkiets fall og innføring av republikk. En resolusjon ble utarbeidet, og klubben, med Danton i spissen, vedtok å undertegne og manifestere resolusjonen ved et massemøte på Marsfeltet.


== Dens forløp ==
Noen radikale politikere gikk ut blant folket for å samle underskrifter mot kongen, og for å holde taler der de kritiserte kongens oppførsel. Mange folk møtte opp, noe rojalistene ikke likte.
På grunn av en alvorlig forstyrrelse utbrøt uroligheter under manifestasjonen. To menn mistenkt for å være spioner ble funnet under podieplattformen, og ble hengt av folk i mengden.  Lederen for nasjonalgarden, general Lafayette, beordret garden til å konfrontere forsamlingen, og red foran den inn på området. De klarte å spre mengden.
Men senere kom den enda mer besluttsomt tilbake, ledet av Danton og Camille Desmoulins. Mengden var da på om lag 10 000 personer. Nasjonalgarden svarte med å hive stein på garden, noen skjøt også mot troppene. Garden svarte med å skyte opp i luften for å skremme folkemassene til å slutte. Men det hjalp ikke. Da en dragon ble truffet og falt ned, var det nok. På ordre fra Paris' borgermester Jean Sylvain Bailly gav Lafayette garden ordre om å skyte inn i folkemassene. Omkring 50 personer ble drept og hundrevis såret.


== Ettervirkninger ==
Flere av de ledende venstremennene gikk under jorden eller i landflyktighet. En kortvarig monarkisk reaksjon inntrådte. Mange av de til da dominerende republikanerne hadde flyktet eller gått under jorden. Dermed ble Jakobinerklubben det ledende partiet på venstresiden, og etterhvert det mektigste partiet i Frankrike.
Senere kom Massakren på Marsfeltet å inngå i anklagene mot Bailly og Lafayette. Førstnevnte ble henrettet, sistnevnte tvunget i eksil.


== Litteratur ==
Panon Desbassayns: «Tagebuchnotiz über die Vorfälle auf dem Marsfeld (17. Juli 1791)». I: Chris E. Paschold (utg.): Die Französische Revolution. Ein Lesebuch mit zeitgenössischen Berichten und Dokumenten. Reclam, Stuttgart 2000, ISBN 3-15-008535-7.
«Denkschrift der Jakobiner über das Massaker auf dem Marsfeld (7. August 1791)». I: Die Französische Revolution. Ein Lesebuch mit zeitgenössischen Berichten und Dokumenten. Reclam, Stuttgart 2000, ISBN 3-15-008535-7.
David Andress: Massacre at the Champ De Mars: Popular Dissent and Political Culture in the French Revolution. Royal Historical Soc, 2000, ISBN 978-0861932474.
Niingselva

Niingselva er ei elv i Evenes kommune i Nordland. Den renner ut fra Niingsvatnet (510 moh) og munner ut i Strandvatnet (3 moh). Den har sine kilder i fjellområdene vest for Niingsvatnet. Niingselva er 3,22 km lang (11,36 km regnet fra fjerneste kilde vest for Blåvatnet), og har et nedbørfelt på 32,04 km². Middelvannføringen ved munningen er 1,77 m³/s.Elva er utbygd til kraftproduksjon gjennom Niingen kraftverk, som ligger ved nordbredden av Strandvatnet og utnytter fallet fra Niingsvatnet til Strandvatnet.


== Referanser ==
Cordelierklubben

Cordelierklubben (fra cordelier, en fransk betegnelse for de fransiskanske observanter, en gren av fransiskanerordenen) var et folkelig og radikalt politiskt selskap under den franske revolusjon. Cordelierklubben ble opprettet 27. april 1790 og fikk sitt navn av at man til å begynne med hadde et gammelt fransiskanerkloster som møtelokale. 
De fleste av dens ledende ledere ble henrettet da revolusjonen tok en ny vending i 1794. Den hadde da utspilt sin rolle, men bestod formelt frem til april 1795.


== Medlemmer ==
Blant Cordelierklubbens mest kjente medlemmer var 

Jean-Baptiste Carrier
Pierre Gaspard Chaumette
Marie-Joseph Chénier
Georges Jacques Danton
Camille Desmoulins
Fabre d'Églantine
Jacques René Hébert
Jean-Paul Marat
Antoine-François Momoro
Pierre-François-Joseph Robert
Charles-Philippe Ronsin
François-Nicolas Vincent


== Litteratur ==
Rachel Hammersley: French revolutionaries and English republicans. The Cordeliers Club 1790–1794. Boydell & Brewer, Woodbridge 20911, ISBN 978-1-8438-3646-9.
Albert Mathiez (utg.): Le „Club des Cordeliers“ pendant la crise de Varennes et la massacre du champs de Mars. Champion, Paris 1910.
Hilaire Belloc: Danton: A Study. New York: Charles Scribner's Sons, 1899.
André Castelot & Alain Decaux: Le Grand Dictionnaire d'Histoire de la France. Paris: Éditions Fayard, 1979
Rachel Hammersley: French Revolutionaries and English Republicans: The Cordeliers Club 1790-1794. Rochester: Boydell & Brewer Inc., 2005.
R.B. Rose: The Making of the Sans-Culottes. Manchester: Manchester University Press, 1983.