jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Massimo Luongo

Massimo Corey Luongo (født 25. september 1992) er en australsk fotballspiller som spiller for den engelske fotballklubben Middlesbrough. Han er også en del av det australske landslaget. 
Han har spilt for flere andre klubber i sin karriere, blant annet Ipswich Town, Tottenham og Swindon Town i England. 


== Landslaget ==
Den 5. mars 2014 fikk han sin første landskamp for Australia mot Ecuador.
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2014 i Brasil.Han ble tatt ut i Australias tropp til FIFA Confederations Cup 2017 i Russland.Han ble tatt ut i Australias tropp til VM i fotball 2018 i Russland.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Massimo Luongo – FIFA 
(en) Massimo Luongo – Transfermarkt 
(en) Massimo Luongo – national-football-teams.com 
(en) Massimo Luongo – WorldFootball.net 
(en) Massimo Luongo – Soccerbase.com 
(en) Massimo Luongo – FootballDatabase.eu 
(en) Massimo Luongo – Soccerway 
(en) Massimo Luongo – FBref 
(es) Massimo Luongo – as.com
Alex Wilkinson

Alex Wilkinson (født 13. august 1984) er en australsk profesjonell fotballspiller som spiller for den japanske fotballklubben Jeonbuk Hyundai Motors. Han spiller i forsvar, og er også en del av det australske landslaget. Han har spilt for flere andre klubber i sin karriere, blant annet Jiangsu Guoxin-Sainty og Central Coast Mariners.
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2014 i Brasil .


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Alex Wilkinson – FIFA 
(en) Alex Wilkinson – K League database 
(en) Alex Wilkinson – Transfermarkt 
(en) Alex Wilkinson – national-football-teams.com 
(en) Alex Wilkinson – WorldFootball.net 
(en) Alex Wilkinson – FootballDatabase.eu 
(en) Alex Wilkinson – Soccerway 
(en) Alex Wilkinson – FBref
Masseparti

Et masseparti er et politisk parti som søker å mobilisere en bred bevegelse blant velgerne til støtte for sin sak, politisk så vel som finansielt. Massepartiet har en stor medlemsorganisasjon og en sterk, sentralisert ledelse.Flere statsvitere har beskrevet partityper som «elitepartiet» og «massepartiet». Disse typologiene forholder seg kun til hvordan partiene er organisert. Et eliteparti, også kalt «caucusparti», har begrensede muligheter for å bli medlem og påvirke. De har som regel utgangspunkt i parlamentet, og 1800-tallets liberale og konservative partier, slik som det norske Venstre og Høyre, tilhørte denne partitypen. Den store overgangen til massepartier kom med arbeiderpartiene på slutten av 1800-tallet, slik som Det norske Arbeiderparti. I Amerika har både Det republikanske parti og Det demokratiske parti vært elitepartier, men overført makt til grasrotbevegelser gjennom primærvalg.Den franske statsviteren Maurice Duverger mente midt i 1950-årene at arbeiderpartiene, med sine store medlemsorganisasjoner, ville stå best rustet i kampen om velgerne, og at andre partier derfor ville etterligne dem. Otto Kirchheimer studerte partiutviklingen i Vest-Tyskland og anså derimot at de avideologiserte partiene med karismatiske mediepersonligheter og kontakt med alle viktige interessegrupper i samfunnet, det han kalte folkepartier eller «catch-all»-partier, ville seire. Han fikk støtte for dette synet hos blant andre Leon Epstein, som mente de amerikanske partiene viste at veldrevne kampanjeorganisasjoner hadde størst gjennomslagskraft i et massemediesamfunn.I senere tid har statsvitere som Richard S. Katz og Peter Mair fremsatt den såkalte kartellpartiteorien, der partiene får sammenfallende interesser i det politiske systemet. Kartellpartiet er mer nettverksstyrt, men kan beholde massepartiets oppbygning.


== Referanser ==
Nichiren

Nichiren (japansk: 日蓮, født 16. februar 1222 i landsbyen Kominato i Nagasedistriktet i Awaprovinsen, død 14. november 1282) var en japansk religiøs reformator og mahayanabuddhist.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Nichirens far, en fisker, het Mikuni-no-Tayu Shigetada, også kjent som Nukina Shigetada Jiro (død 1258), og hans mor var Umegiku-nyo (død 1267). Ved fødselen gav foreldrene ham navnet Zennichimaro (善日麿 - strålende sol).Som elleveåring kom han i lære som munk i Seicho-ji (Seicho-templet) nær fjellet Kiyosumi ved Awa. Den gang var der ingen egentlige skoler, og templene fungerte som utdannelsessentre.
I begynnelsen var Seicho-ji tilknyttet Tendaiskolen som videregav Lotussutraens høyeste lære. Senere ble den påvirket av først Shingonskolen (Sanne Ord) med dens mystiske ritualer, og senere Rene Land-skolen som videregav troen på Amida Buddha. Under Zennichimaros studier på Seicho-ji hersket der derfor meget forvirring innenfor buddhismen om hvilke lærer som var sanne og korrekte i forhold til tiden og folks kapasitet.


=== Lære ===
Han forkynte at Lotussutraen var den høyeste og ultimate lære, som Buddha forkynte mot slutten av sitt liv. Den var ifølge Nichiren essensen av Buddhas lære om karma og det eneste middel til å oppnå opplysning og nirvana i Lovens siste dager eller Mappo.
Nichiren betraktet seg selv som inkarnasjonen av bodhisattva Viśiṣṭacāritra, som omtales i tre kapitler av denne teksten. Den sentrale loven i Lotussutraen var ifølge Nichiren messingen av Daimoku eller mantraene Nam(u) Myōhō Renge Kyō, som inneholder tittelen på teksten.
Nichiren var kontroversiell hele sitt liv. Han begynte som munk ved skolen Tendai-shū, men brøt med denne i 1253 og skapte sin egen retning. To ganger ble han sendt i eksil eller landsforvisning av Kamakura-shōgunatet, og i 1274 forlot han frivillig byen og vandret opp til fjellet Minobu. I juli 1260 leverte han en kortfattet traktet til shōgunatet med tittelen Risshō Ankokuron – «Etableringen av den sanne lære for å gjøre landet fredfylt.» Traktaten er idag en del av Japans nasjonalskatter.
Nichirens lære ble opphav til Nichirenbuddhismen. Den er en av to store retninger innen japansk buddhisme som oppstod under Kamakuraperioden. Den andre store retningen er Jōdo-shū, eller  den japanske avleggeren av det rene land, som ble etablert av Hōnen i 1175.


== Referanser ==
Jōdo Shinshū

Jōdo Shinshū (japansk; kanji: 浄土真宗, «det sanne rene lands skole»), også kjent som Shinbuddhisme, er en japansk avart av det rene land. Skolen ble grunnlagt i 1212 av Shinran (1173–1263), som tidligere hadde vært en munk ved Tendai-shū. Shinran var også en elev av Hōnen, som i 1175 grunnla Jōdo-shū, men han utviklet en såpass divergerende praksis at det førte til en egen skole. Shinbuddhismen er en av de mest utbredte skolene innenfor japansk buddhisme, og i 2012 hadde den sin tilhengerskare blant ca 20% av Japans befolkning.


== Referanser ==
Jōdo-shū

Jōdo-shū (japansk: 浄土宗, «det rene lands skole»), også kjent som Jōdobuddhisme, er en japansk avart av det rene land. Skolen ble grunnlagt i 1175 av Hōnen, som tidligere hadde vært en munk ved Tendai-shū. Jōdobuddhismen er den mest utbredte skolen innenfor japansk buddhisme, etterfulgt av Jōdo Shinshū som ble grunnlagt av Hōnens elev Shinran. 


== Referanser ==
Shinran

Shinran (japansk: 親鸞, født 14. eller 21. mai 1173 i Hino (idag del av Fushimi, Kyoto), død 9. januar 1263 i Kyoto) var en japansk religiøs reformator og buddhist. 
Shinran ble født i den turbulente avslutningen av Heianperioden og levde og virket i Kamakuraperioden. Han startet sin religiøse virksomhet som munk ved Tendai-shū, men ble senere en elev av Hōnen som i 1175 hadde grunnlagt Jōdo-shū, den japanske avleggeren av det rene land. 
Shinran utviklet sin egen divergerende retning av denne skolen, og i 1212 grunnla han Jōdo Shinshū, «det sanne rene land», som etterhvert skulle bli den mest utbredte retningen innenfor japansk buddhisme.
Norges ambassade i Tokyo

Norges ambassade i Tokyo huser den norske ambassadør til landet Japan.
Før unionsoppløsningen i 1905 var de svensk-norske interesser ivaretatt av chargé d'affaires og generalkonsul Peder Bernt Anker (1863–1933) i Tokyo. Etter at Norge ble eget land i 1905 ble Tokyo den første utenlandske hovedstad med ren norsk representasjon, idet diplomatiske forbindelser mellom Norge og Japan ble etablert den 7. november 1905.  Anker fortsatte som stasjonssjef.
Norge ble det siste europeiske land som fikk egen ambassade i Tokyo, da den i 1963 flyttet til ny adresse og oppussede bygninger som hadde blitt ervervet i 1961 under Eigil Andreas Nygaards oppsyn. Her hadde ambassadøren mottakelse for Kronprins Harald og det japanske kronprinspar under Sommer-OL 1964 i Tokyo.


== Sendemenn ==
1919–1928 Johan Wilhelm Michelet sendemann fra Beijing mens Nicolai Aall var chargé d'affairesFrem til 1928 var stasjonen i Tokyo ledet av en chargé d'affaires. Fra 1928 var her stasjonert norsk sendemann.
1928–1935 Ludvig Cæsar Martin Aubert
1935–1940 Finn Koren
1947–1953 Christian Prahl Reusch
1953–1958 Hersleb Vogt
1958–1966 Eigil Andreas Nygaard
1966–1972 Knut Thommessen
1972–1976 Christian Berg-Nielsen
1976–1981 Bjørn Blakstad
1981–1988 Håkon Wexelsen Freihow
1988–1994 Terje Johannessen
1994–1999 John Bjørnebye
1999–2003 Odd Lauritz Fosseidbråten
2003–2009 Åge Bernhard Grutle
2009–2014 Arne Roy Walther
2014–2018 Erling Rimestad
2018–2019 Signe Brudeset
2019– Inga Nyhamar


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
http://www.norway.or.jp/ Arkivert 27. juni 2014 hos Wayback Machine.
Orphan Black

Orphan Black er en canadisk science fiction- og dramaserie som har gått på Space siden 2013. Serien handler om en foreldreløs jente som oppdager at hun har flere dobbeltgjengere som i virkeligheten er kloner. Hovedrollen spilles av Tatiana Maslany.
I Norge gikk serien på TV 2 Bliss fra 2014 til ukjent dato, og ble tilgjengelig på den norske versjonen av Netflix 12. juni 2017.


== Handling ==
Foreldreløse Sarah Manning oppdager at hun har flere dobbeltgjengere, og det viser seg at de er menneskelige kloner. De blir jaget av flere ulike grupper, og må samarbeide for å overleve og for å finne ut hvor de kommer fra. 


== Rollebesetning ==
Tatiana Maslany som Sarah Manning og alle de andre klonene: Elizabeth "Beth" Childs, Alison Hendrix, Cosima Niehaus, Helena, Katja Obinger, Rachel Duncan, Jennifer Fitzsimmons, og flere forskjellige kloner.
Dylan Bruce som Paul Dierden, Beths kjæreste
Jordan Gavaris som Felix «Fee» Dawkins, Sarahs fortrolige fosterbror
Kevin Hanchard som Art Bell, Beths detektivpartner
Michael Mando som Vic Schmidt, Sarahs misbrukende ekskjæreste
Maria Doyle Kennedy som Siobhan Sadler, Sarah og Felix sin irske fostermor, som også tar hånd om Sarahs datter Kira når Sarah er borte.
Evelyne Brochu som Delphine Cormier, Cosimas kjæreste
Ari Millen som Mark Rollins og andre mannlige kloner
Kristian Bruun som Donnie Hendrix, Alisons ektemannAndre medvirkende er Matthew Bennett, Daniel Kash og Michelle Forbes.


== Mottakelse ==
Orphan Black fikk gode tilbakemeldinger fra kritikere og publikum. Kritikksamleren Metacritic har gitt serien en poengsum på 76/100, og en brukerpoengsum på 8,5/10. Ved kritikksamleren Rotten Tomatoes er seriens første sesong «certified fresh» med en poengsum på 94% og 95%. Ved utgivelsen av den femte sesongen, skrev Sarah Hughes ved The Guardian at «Orphan Black er sant nok en av de mest singulære, smarte og godt fortalte bitene av fjernsyn i de siste åra.»


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Orphan Black – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Orphan Black på Internet Movie Database 
(en) Orphan Black på Rotten Tomatoes 
(en) Orphan Black på Metacritic
Gunnar Gotaas

Gunnar Gotaas (født 19. juni 1944 i Sulitjelma) er grunnlegger og leder av Magnolia Jazzband. Han spiller trombone, men før han ble musiker på heltid, var han ingeniør innen VVS. Da arbeidet han for Stener Wold co og Erichsen & Horgen. 


== Referanser ==


== Kilder ==
Gunnar Gotaas 70 år. Fødselsdagsomtale i Aftenposten 19. juni 2014 side 75
Harald Kolstad (filmkritiker)

Harald Kolstad (født 2. april 1946 i Sarpsborg, død 13. februar 2011 i Oslo) var en norsk journalist og anmelder. Kolstad var aktiv i Oslo Filmklubb mot slutten av 1960-tallet og deltok som redaksjonsmedlem av filmtidsskriftet Fant 1969–70. I perioden 1970–1987 bodde han i Paris, der han frilanset for Arbeiderbladet, først og fremst som politisk journalist. Tilbake i Oslo skrev han for Arbeiderbladet/Dagsavisen fra juli 1987 til september 2001, primært som anmeldelser av film, klassisk musikk og opera. I 1997 ble han fast ansatt, men fire år senere måtte han slutte i jobben på grunn av sviktende helse.. Mellom 2004 og 2007 var han operaanmelder og skrev sporadiske spalter i Morgenbladet. Han skrev også om film i aktualitetsmagasinet Memo i 2006. I 2003 ble han kåret til æresmedlem av Norsk Filmkritikerlag.
Harald Kolstad var barnebarn av statsminister Peder Kolstad. Han var den yngste av fem søsken.


== Referanser ==
Hans Volckmar

Hans Clausen Volckmar (født 14. februar 1862 i Kristiansund, død 7. oktober 1915 i Vestre Aker) var en norsk lege og avisredaktør.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Han var sønn av Patrick Dall Volckmar (1827–1907) og Marianne Caroline Clausen (1835–1907). Faren var grosserer i familiebedriften Brødrene Volckmar som gikk konkurs i 1886. Broren Patrick Volckmar (1873–1955) var bankmann som grunnla Den norske Handelsbank på 1920-tallet.


=== Lege ===
Etter examen artium fra hjembyens latinskole i 1880 tok Hans såkalt anneneksamen i 1881 og ble cand.med. i 1889, hvorpå han reiste til USA og var lege i Brooklyn, en bydel i New York City med mye norske emigranter. Etter en tid som privatpraktiserende var han sykekasselege for to norske foreninger, og via disse sendt til Berlin for å studere tuberkulose og hudsykdommer i 1890. Volckmar var fra 1891 sjef ved skipsavdelingen av det norske diakonissesykehus i Brooklyn som Elizabeth Fedde (1850–1921) hadde etablert i 1883 (i dag Lutheran Medical Center).   Samtidig var han fra 1897 fungerende redaktør for Northern times og fra 1898 til 1901 redaktør for Nordiske blade.
Det var i 1890 han der ble gift med Inga Mjøen (1866–1907) fra Gjøvik gård. De flyttet til Gjøvik i 1901 der hans fiolinspillende kone Inga i 1903 etablerte Gjøvik Symfoniorkester i 1903. Selv var han lege, delvis på Gjøvikbanen. 


=== Redaktør ===
Etter å ha meldt seg ut av Venstre var han fra 1904 disponent og etterhvert redaktør i den nye avisen Velgeren (utgitt 1904 til 1984) som stod for Arbeiderdemokratene, et ikke-sosialistisk arbeider- og småbrukerparti. Avisen var nyss satt i gang av hans svoger Alf Mjøen (1869–1956) som var ordfører i Gjøvik, samt sorenskriver Johan Castberg (1862–1926).  I 1906 rykket han opp som innvalgt i byens formannskap.
Den 15. februar 1907 tiltråde han som redaktør i Venstre-avisa Dagbladet. Det var Ivar Tveit (1880–1952) som etterfulgte Volckmar i Velgeren. Faren til Hans døde den 26. februar 1907, så mora den 8. mars og kona Inga den 15. mai 1907.  Det ble den 1. oktober 1915 kjent at han hadde fratrådt som redaktør grunnet hjertesykdom og rekonvalesens, for å bli etterfulgt av Einar Skavlan (1882–1954). Volckmar døde en uke senere på Diakonhjemmet Sykehus (etablert 1893).  Han hadde da vært formann i Norsk presseforbund (etablert 1910) fra 1913 til sin død.


== Referanser ==
Kornog

Kornog er et fransk whiskydestilleri eiet av Celtic Whisky Compagnie.  Destilleriet ligger i Glann Ar Mor, et lite sted på kysten av Bretagne i Frankrike, like i nærheten av byen Vannes.  Kornog produserer en lang rekke ulike whiskyer og er i dag tilgjengelig både rundt om i Frankrike og i en rekke andre land.
Amalrik av Bena

Amalrik av Bena (født i Bena (Bène) i nærheten av Chartres, død ca. 1206) var en av panteismens mest framstående predikanter i europeisk middelalder. 


== Biografi ==
Som lærer ved universitetet i Paris på slutten av 1100-tallet fikk han en betydelig anseelse og hadde ett stort antall studenter. Hans teologiske system utgjør en gjennomført panteisme. Den henger sammen med Johannes Scotus Erigenas lære og ble videreutviklet av Amalriks student David av Dinant.
Amalrik mente at Gud stadig om igjen fremtrer og virker i menneskenatur. I Det gamle testamente åpenbarte Gud Fader seg i Abraham, i Det nye testamente Guds sønn i Kristus. I Gudsåpenbaringens tredje og siste periode blir Den hellige ånd menneske i hver av Amalriks troende tilhengere. Likesom den mosaiske lov mistet sin betydninge i og med Kristi komme, så er bibel og sakrament, kirke og gudstjeneste blitt fullstendig unødvendige ned Den hellige ånds inkarnasjon i de troende. Kirken er som Babels tårn, og paven er Antikrist. Helvetet er intet annet enn bevisstheten om synden. I de troende lever Gud og selv om deres kropp begår grove synder er de uten skyld.
Trass i en generell kunnskap om Amalriks lære, er det for historieforskningen bare tre formulerte læresentenser som med absolutt sikkerhet kan tilbakeføres til ham:

at Gud er alt (omnia sunt deus) og dermed alle ting er ett, fordi hva enn som er, er Gud (omnia unum, quia quidquid est, est Deus);
at hver kristen må tro at han er et lem på Kristi legeme, og at denne tro er frelsesnødvendig;
at den som forblir i Guds kjærlighet ikke kan begå noen synd.Universitetsmyndighetene i Paris og pave Innocens III tvang Amalrik til å tilbakekalle sine læresetninger kort før hans død. Hans tilhengere ble kalt «den hellige Ånds sekt». Sekten ble fordømt på synoden i Paris 1209 og på fjerde Laterankonsil i 1215, og gikk i oppløsning.
Amalriks levninger ble gravd opp og begraves i uvigslet jord. Han ble så nevnt i den pensumplan for katolske teologiske fakulteter som da ble utarbeidet, som en av de tre hvis lære ikke skulle undervises. De andre to var David av Dinant og spanjolen Mauricius (som man i ettertid ikke har klart å finne ut noe om).  


== Referanser ==


== Litteratur ==
Karl Albert: Amalrich von Bena und der mittelalterliche Pantheismus. I: Albert Zimmermann (Hrsg.): Die Auseinandersetzungen an der Pariser Universität im XIII. Jahrhundert. De Gruyter, Berlin 1976, s. 193–212.
Germaine Catherine Capelle: Autour du décret de 1210: III. Amaury de Bène. Étude sur son panthéisme formel. Vrin, Paris 1932 (delvis utdatert; s. 89–111 Sammenstilling av kildetekster)
Ludwig Hödl: Amalrich von Bena / Amalrikaner. I: Theologische Realenzyklopädie. Bind 2, Berlin 1978, sp. 349–356 (Google books).
Marie-Nicolas Bouillet og Alexis Chassang (red.): «Amaury de Chartres» i Dictionnaire universel d’histoire et de géographie,‎ 1878
Michel Onfray: Contre-histoire de la philosophie, vol. 2: Le christianisme hédoniste, Paris, Grasset,‎ 2006, d 91-98.
Ljøtunnelen

Ljøtunnelen er en tunnel på fylkesvei 60 i Stranda kommune. Den ble drevet parallelt med og delvis under den eldre Ljønibb- og Hamregjøltunnelen som den erstattet. Ved å anlegge helt ny tunnel i stedet for å oppgradere den gamle kunne veien være åpen i anleggsperioden.I forbindelse med oppgradering av veien fra Stranda til Hellesylt bygde Skanska Norge AS på vegne av Statens vegvesen og fylkeskommunen en helt ny tunnel på 3650 meter. Den nye tunnelen ble påbegynt juni 2014. Gjennomslaget kom 16. september 2015. Tunnelen ble åpnet 17. desember 2016.Tunnelen er siste ledd i rassikring på strekningen Røyr-Hellesylt i Stranda kommune og er det største veiprosjektet Møre og Romsdal fylkeskommune har gjort på egen hånd. Det har gått med 1/2 million arbeidstimer på hele prosjektet. Prosjektet for hele strekningen begynte i 2009 og kostet til sammen over 1 milliarder kroner.Den gamle Ljønibb- og Hamregjøltunnelen ble nedlagt da Ljøtunnelen åpnet. Tunnel-innslaget på nordsiden ble i løpet av 2017 fylt igjen, noe som er synlig til høyre for tunnelåpningen på bildet i infoboksen. 


== Se også ==
Røyratunnelen
Streketunnelen
Ljønibb- og Hamregjøltunnelen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Ljøtunnelen på OpenStreetMap
Jobergtunnelen

Jobergtunnelen er en veitunnel på riksvei 13 i Voss i Vestland. Tunnelen er ca. 2000 meter lang og går gjennom Joberget mellom Øvre Vassenden og Holven. Da den åpnet i september 2017 erstattet den en rasfarlig del av riksveien langs Granvinsvatnet.


== Se også ==
Tunsbergtunnelen
Veitunneler i Norge
Undersjøiske veitunneler i Norge


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Jobergtunnelen på OpenStreetMap
Johan Schiefloe

Johan Kristian «Gette» Schiefloe (født 24. juli 1909 på Skjefte i Ogndal, død 11. juli 1973) var en norsk idrettsutøver og trener. Han gjorde seg størst bemerket som skihopper og ble nummer 6 i NM i Mo i Rana i 1938. Senere samme år fikk han engasjement som trener for det tyske kombinertlandslaget, som etter annekteringen av Østerrike og Sudetenland også besto av østerrikere og sudettyskere. Med Schefloe som trener ble sudettyskeren Gustl Berauer verdensmester i kombinert i Zakopane i 1939.
Schiefloe drev også med kombinert og var en dyktig fotballspiller på Steinkjer FK, friidrettsutøver og turner. I friidrett gjorde han det særlig godt i mangekamp, og var inne blant de ti beste i nasjonalstatistikken, med 8.-plass i tikamp i 1934 og 1935 og 10.-plass i femkamp i 1935.


== Kilder ==
Hans M. Nordberg (red.): Idrettens historie i Nord-Trøndelag - Idrettskretsen 75 år. Nord-Trøndelag Idrettskrets, Steinkjer 1994. ISBN 82-993147-0-4 (s. 83 og 117, digitalisert av Nasjonalbiblioteket)
Steinkjerleksikonet: Johan Kristian (Gette) Schiefloe (besøkt 20. juni 2014)
Bad Neighbours

Bad Neighbours (Neighbors i Nord-Amerika) er en amerikansk filmkomedie fra 2014. Filmen er regissert av Nicholas Stoller, og har Seth Rogen og Zac Efron i hovedrollene.


== Handling ==
Mac (Rogen) og Kelly (Byrne) flytter inn i et stille nabolag med deres nyfødte barn, inntil en gruppe collegestudenter flytter inn i nabohuset, anført av gruppens president, Teddy (Efron). Denne gruppen lager mye støy om nettene, og når Macs gjentatte forespørsler om å senke lydnivået ikke når frem, må han ty til stadig mer drastiske metoder. Det hele utvikler seg til rene krigen mellom familien og collegegruppen.


== Rolleliste ==
Seth Rogen som Mac Radner
Zac Efron som Teddy Sanders
Rose Byrne som Kelly Radner
Dave Franco som Pete Regazolli
Christopher Mintz-Plasse som Scoonie
Jerrod Carmichael som Garf
Ike Barinholtz som Jimmy Blevins
Carla Gallo som Paula Faldt
Lisa Kudrow som Carol Gladstone
Craig Roberts som Assjuice
Halston Sage som Brooke Shy
Ali Cobrin som Whitney
Jason Mantzoukas som Doctor Theodorakis
Elise og Zoey Vargas som Stella Radner
Brian Huskey som Bill Wazowkowski, Macs sjefAndy Samberg, Akiva Schaffer, Jorma Taccone, Adam DeVine, Blake Anderson, Anders Holm, Kyle Newacheck og Jake Johnson hadde alle cameoopptredener som tidligere medlemmer av Delta Psi.


== Priser og nominasjoner ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Bad Neighbours på Internet Movie Database 
(no) Bad Neighbours hos Filmfront 
(sv) Bad Neighbours i Svensk Filmdatabas 
(da) Bad Neighbours i Danmark Nationale Filminstitut 
(fr) Bad Neighbours på Allociné 
(nl) Bad Neighbours på MovieMeter 
(en) Bad Neighbours på AllMovie 
(en) Bad Neighbours på Rotten Tomatoes 
(en) Bad Neighbours på Metacritic 
(en) Bad Neighbours på Box Office Mojo