jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Mohe zhiguan

Móhē zhǐguān (pinyin) eller mo-ho chih-kuan (Wade-Giles; tradisjonell kinesisk: 摩訶止觀) – bedre kjent under sin japanske tittel Maka shikan (hiragana: まかしかん), er et verk av den kinesiske buddhistiske mesteren Zhìyǐ (智顗, 538–597).
Det består av 20 ruller og var et av hans tre store verker. På sanskrit er tittelen blitt gjengitt som mahā śamatha vipaśyanā, på pāli som mahā samatha vipassanā, og på tibetansk som shyiné-lhaktong (ཞི་གནས ལྷག་མཐོང་, wylie: zhi gnas lhag mthong), der mahā (kinesisk: móhē; japansk: maka) betyr «stor», śamatha (kinesisk: zhǐ; japansk: shi; tibetansk: shyinè) betyr «beroligende» og vipaśyanā/vipassanā (kinesisk: guān; japansk: kan) betyr «kontemplasjon». Tittelen kan således oversettes med «den store beroligende kontemplasjon». I moderne vestlig språkbruk er vipassanā ofte oversatt med «innsiktsmeditasjon».Verket er en manual eller en lærebok i buddhistisk meditasjon, slik den ble praktisert innenfor den mahāyānabuddhistiske skolen Tiāntái i Kina og dens avleggere Cheontae i Korea og Tendai i Japan. Dette var den første omfattende tekst av kinesisk opprinnelse om meditasjon i Kina, og den har vært svært innflytelsesrik både i Kina og Japan. Boken forklarer meditasjon i lys av ichinen sanzen eller de «3000 eksistensplan i et enkelt øyeblikk av eksistensen», et begrep som er hentet fra Lotussūtraen. Verket var opprinnelig en serie foredrag som ble holdt i året 594 ved Yuquan-tempelet i Jinzhou i det nordvestlige Kina. Guàndǐng (章安, 561–632), som var den andre patriarken av Tiāntái, skrev ned og samlet innholdet. I den kinesiske buddhistiske kanon er verket å finne i Taishō Shinshū Daizōkyō (Taishō Tripiṭaka) i bind 46 som tekst nr 1911.


== Noter ==


== Referanser ==


== Litteratur ==
Donner, Neal Arvid; Stevenson, Daniel Bruce (1993). The Great Calming and Contemplation: A Study and Annotated Translation of the First Chapter of Chih-I's Mo-Ho Chih-Kuan (Classics in East Asian Buddhism). The Kuroda Institute for the study of Buddhism and human values, University of Hawaii Press, Honolulu, 28. januar 1993. ISBN 978-0-82481-514-1. ISBN 08-248151-4-9. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
Lie, Kåre Albert (2002). Innsiktsmeditasjon. En buddhistisk metode. Pax forlag, 2002. ISBN 978-8-25302-464-6. 
Zhiyi, Shramana (forfatter); Dharmamitra, Bhikshu (oversetter) (2009). The Essentials of Buddhist Meditation. The Classic Śamatha-Vipaśyanā Meditation Manual: The Essentials for Practicing Calming-and-Insight & Dhyāna Meditation (修習止觀坐禪法要) (Kalavinka Buddhist Classics) (PDF). Kalavinka Press, 1. februar 2009. ISBN 978-1-93541-300-4. ISBN 19-354130-0-7. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
Swanson, Paul. trans. (2017) Clear Serenity, Quiet Insight: T'ien-t'ai Chih-i's Mo-ho chih-kuan, 3 vols., Honolulu: University of Hawai'i Press.


== Eksterne lenker ==
T46N1911 摩訶止觀, WWW Database of Chinese Buddhist texts
Zhànrán

Zhànrán (tradisjonell kinesisk: 湛然; Wade-Giles: Chan-jan; født 711 i dagens Yixing, død 782) var den sjette patriark av den kinesiske mahāyānabuddhistiske skolen Tiāntái. Han er kjent for sitt arbeide med å gjenopplive denne skolen etter at den hadde opplevd en periode med nedgang. Hans verdslige fornavn var  Qi 戚, og han var også kjent som  Jingqi 荊溪 etter sitt fødested. Tidlig I hans klostertrening hevder tradisjonelle biografier at han studerte Dharmaguptaka-skolens «vinaya i fire deler» før han ble ordinert av vinayamesteren T'an-i (曇一, 692-771).
Som overhode av Tiāntái-ordenen brukte han mye tid og energi på å skrive kommentarer til verkene av Zhiyi, og å forsvare  Tiāntái mot de nyere skolene Faxiang zong og Huayan zong. Hans best kjente verker er en eksegese til Zhiyi’s meditasjonsmanual den store śamatha-vipassanā, såvel som verker som fremmet læren om den universelle Buddhanaturen. Han er også forfatteren av verket «Den diamantaktige kniven» (金剛錍 Jin'gang Pi).


== Referanser ==
Kurt von Plettenberg

Kurt Freiherr von Plettenberg (født 31. januar 1891 i Bückeburg, død 10. mars 1945 i Berlin) var en tysk forstmann og kavalerioffiser som var i opposisjon til nazi-regimet. Han ble involvert i forberedelsene til 20. juli-attentatet og tilhørte en krets av nære venner som omfattet Claus Schenk Graf von Stauffenberg, Johannes Popitz, Ludwig Beck, Ulrich von Hassell, Carl-Hans Graf von Hardenberg og Fabian von Schlabrendorff.
Plettenberg valgt å begå selvmord for å unngå å bli arrestert av Gestapo.


== Familie ==
Plettenberg nedstammet fra en aristokratisk familie fra Westfalen i Tyskland. Hans far var Karl von Plettenberg (1852-1938). Han var gift med Arianne Freiin von Maltzahn og de hadde to døtre og en sønn sammen.


== Liv og arbeide ==
Kurt Freiherr von Plettenberg studerte jus og skogbruk ved universitetene Christian-Albrechts-Universität zu Kiel, Université de Lausanne, Berlin, Ludwig-Maximilians-Universität München og Eberswalde. Hans studier ble midlertidig avbrutt av første verdenskrig. Han ble regional skogdirektør i Reich Forest Office. I 1937 trakk ha seg fra skogbruket etter eget ønske, fordi det politiske syn i det nasjonalsosialistiske regimet var i strid med hans eget.
Han arbeidet deretter for den tidligere fristat Schaumburg-Lippe. I 1939 ble han innkalt til hæren og utmerket  seg i tjenesten som bataljonensleder og sjef for et infanteriregiment. Kurt von Plettenberg ble arrestert i begynnelsen av mars 1945. For å unngå å forråde sine venner under tortur, kastet han seg ut av et vindu i tredje etasje i Gestapos hus i Prinz-Albrecht-Straße i Berlin.


== Bibliografi ==
Eberhard Schmidt (2014) (på tysk), Kurt von Plettenberg - Im Kreis der Verschwörer um Stauffenberg - Ein Lebensweg, München: F.A. Herbig, ISBN 978-3-7766-8196-3
Hubert Hugo Hilf: Dem Gedächtnis en Kurt Freiherr von Plettenberg (1891-1945). I: Forstarchiv. 30. Jahrgang, Heft 7/1959, S. 133-134
August Winnig: Aus zwanzig Jahren. Dem Gedächtnis der Freunde Maks Habermann, Ulrich von Oertzen, Kurt Freiherr von Plettenberg, Fritz-Dietlof Graf von der Schulenburg. Wittig, Hamburg, 1948
Andreas Gautschi: Der Reichsjägermeister. Fakten und Legenden um Hermann Göring' (3. Auflage). Nimrod, Hanstedt 2000, ISBN 3-927848-20-4 (enthält auch biografische Detaljer über von Plettenberg, her besonders S. 65)
Heinrich Rubner: Deutsche Forstgeschichte 1933-1945. Forstwirtschaft, Jagd und Umwelt im NS-Staat. 2., erweiterte Auflage. Scripta-Mercaturae-Verlag, St. Katharinen 1997, ISBN 3-89590-032-X (hier besonders S. 293)
Hans-Jürgen Wegeners: Freiherr von Plettenberg - Ein Vorbild. I: Forst und Holz. 49. Jahrgang, Heft 13/1994, S. 363, ISSN 0932-9315


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Kurt von Plettenberg på tysk Motstand Memorial Center (engelsk side)
Friedrich von Rabenau

Friedrich von Rabenau (født 10. oktober 1884 i Berlin, død 15. april 1945) var en tysk general, teolog, og motstander av nasjonalsosialismen. Han ble arrestert, satt i konsentrasjonsleir og skutt på ordre av Himmler.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Rabenau ble født i Berlin til legen Friedrich von Rabenau (1847–1885) og Wally, født Noebel. Han sluttet seg til den prøyssiske armé i 1903.


=== Militær ===
Han ble medlem av det 72. feltartilleriregiment (stasjonert i Danzig), tjenestegjorde i første verdenskrig og fortsatte sin karriere i Weimar-republikkens Reichswehr. I 1936 ble von Rabenau av daværende leder for generalstaben, generaloberst Ludwig August Theodor Beck gitt oppdraget å etablere det første sentrale arkiv for den tyske hæren i Potsdam. Han var godt egnet til oppgaven, Rabenau prøvde å hindre ideologiske forfalskninger med en vitenskapelig flid i å samle kilder som var uten sidestykke.


=== Andre verdenskrig ===
Hans kristne tro ledet ham tidlig til å bli med i motstanden mot nazismen. Rabenau var Rechtsritteri den tyske Johannesordenen. Som en protestantisk kristen og general
bad han Reichsführer SS Heinrich Himmler om tillatelse til å få ta over Abbediet Maria Laach som var blitt beslaglagt av nazistene fra den katolske kirkes kardinal Graf von Galen i Münster. Rabenau sluttet seg til en motstandsgruppe, selv om han bare fungere som en kanal mellom generaloberst Ludwig Beck og Carl Friedrich Goerdeler som han kjente fra sin tid som en Abteilungskommandeur («Avdelingskommandør») i Königsberg (nå Kaliningrad).
På midten av 1942 ble von Rabenau fjernet fra sin stilling, og overført til Führerreserve (en klassifisering for høyere offiserer som var uten kommando, som ofte ble brukt av Hitler for å skyve til side offiserer som han ikke var fornøyd med) fra hans nåværende rang som General der Artillerie («artillerigeneral») og dermed ble han førtidspensjonert. Han studerte protestantisk teologi ved Universitetet i Berlin og i 1943 tok han Licentiatus theologiae på sin avhandling om militær likestilling.Von Rabenau ble arrestert i kjølvannet av 20. juli-attentatet. Uten å ha blitt anklaget, eller forsøkt anklaget, ble han, som en av de siste innsatte som var igjen i Flossenbürg konsentrasjonsleir, skutt på ordre av Himmler. Ordren ble utstedt på papir av Gestapo-sjef Heinrich Müller, med en ytterligere ordre om å rapportere at deres død var en følge av et alliert flyangrep. Flossenburg Memorial gir feilaktig dato for Rabenaus død, egentlig mord som 9. april 1945. 
Han etterlot seg enken, Eva Kautz og deres to døtre.


== Utmerkelser og dekorasjoner ==
Rettsridder av Johannitter-ordenen (prot.)
Jernkorset i 1914, II. og I. klasse
Ridderkorset fra Hohenzollerns kongelige husorden med sverd
Friedrich-korset (Hertugdømmet Anhalt)
Militære Fortjenstmedalje, 3. klasse med Krigsdekorasjon (Østerrike-Ungarn)


== Referanser ==
Karl Sack

Karl Sack (født 9. juni 1896 i Bosenheim (nå Bad Kreuznach), henrettet 9. april 1945 i Flossenbürg konsentrasjonsleir) var en tysk jurist og medlem av motstandsbevegelsen under andre verdenskrig.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Karl Sack var annet barn av en protestantisk prestefamilie. Han studerte jus ved universitetet i Heidelberg hvor han sluttet seg til en studentorganisasjon, Burschenschaft (Burschenschaft Vineta) og etter en tid i juridisk praksis ble han dommer i Hessen. Han giftet seg med Wilhelmine Weber og fikk to sønner.


=== Karriere ===
I 1934 begynte Sack i den nyetablerte Reichskriegsgericht (Rikskrigsretten) der han raskt steg opp til en ledende stilling. Han var i stand til å utsette saken mot kommanderende offiser i Hæren, Werner von Fritsch som feilaktig hadde blitt anklaget for homoseksualitet av Gestapo i et forsøk på å diskreditere ham for hans motstand mot Hitlers forsøk på å underlegge seg de tyske væpnede styrker. Høsten 1942 ble Karl Sack Generaladvokat og dommer i Hæren.

Under andre verdenskrig opprettholdt Sack kontakter innenfor motstandskrester blant militære, deriblant admiral Wilhelm Canaris, generalmajor Hans Oster og Hans von Dohnanyi, så vel som andre med andre innenfor Abwehr (den tyske militæretterretning). Han deltok i forsøket på å drepe Hitler den 20. juli (20. juli-attentatet), og etter det mislykkede forsøket ble han arrestert den 9. august 1944. 
I de aller siste dagene av krigen ble han dømt av en hastig sammentrommet SS-krigsrett, presedert over av Otto Thorbeck. Han ble dømt til døden og hengt to dager senere. Sack var påtenkt til rollen som justisminister i en planlagt etterkrigs sivil regjering.
I 1984 ble Sacks rolle som medlem av motstanden minnet med en bronseplakett, plassert i det tidligere Reichskriegsgericht i Berlin-Charlottenburg. Det var noe motstand mot denne æresbevisning, fordi Sack favoriserte en videre tolkning av hva som var desertering, som må ha ført til mer enn et par dødsdommer.
I Bosenheim, en forstad av Bad Kreuznach er en gate blitt navngitt til hans minne.


== Se også ==
Liste over medlemmer av 20. juli-attentatet
Motstandsbevegelser i Nazi-Tyskland


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Verk av og om Karl Sack i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket
Valget i Nordrhein-Westfalen 2017

Valget i Nordrhein-Westfalen 2017 var det 17. valget til delstatsforsamlingen i den tyske delstaten Nordrhein-Westfalen, og fant sted 14. mai 2017.
Christlich Demokratische Union (CDU) ble valgets vinner, med 33 % av stemmene.Sozialdemokratische Partei Deutschlands (SPD) oppnådde 31,2 %. Dette medførte at SPDs leder Hannelore Kraft kunngjorde sin fratreden som partileder med øyeblikkelig virkning.Freie Demokratische Partei (FDP) gjorde et godt valg, og nærmere doblet tilslutningen sammenliknet med 2012. Størst relativ tilbakegang opplevde Bündnis 90/Die Grünen som tapte 2,4 prosentpoeng til 6,1 %.  
Alternative für Deutschland (AfD) kom inn i landdagen for første gang, med 7,4 % oppslutning. Die Linke opplevde fremgang, men klarte ikke å komme over sperregrensen, med sin oppslutning på 4,9 %.
Nordrhein-Westfalen er Tysklands mest folkerike delstat med nærmere 18 millioner innbyggere, og valget var det siste delstatsvalget før valget til Forbundsdagen i september 2017. Valget ble i pressen omtalt som «det lille forbundsdagsvalget».


== Valgordning ==
Landdagen i Nordrhein-Westfalen blir valgt etter et system med personalisert forholdstallsvalg, i likhet med valget til Forbundsdagen. Velgerne i delstaten får to stemmesedler, en førstestemme i et personvalg og en andrestemme i et partivalg.Landdagen skal ha minst 181 medlemmer, hvorav 128 blir valgt direkte i valgkretsene med førstestemmen.Det er partivalget som bestemmer det endelige styrkeforholdet mellom partiene i landdagen. Dersom et parti vinner flere valgkretser enn det partiets andel av andrestemmene skulle tilsi, beholder partiet disse mandatene (overskuddsmandater).  Overskuddsmandater vil imidlertid da bli kompensert de øvrige partiene med utjevningsmandater.Det gjelder en sperregrense på 5 % for partilistene.Stemmerett ved valget har tyske statsborgere som på valgdagen har fylt 18 år, og som har bodd minst tre måneder i delstaten. Reglene for valgbarhet er de samme som for stemmerett.


== Utgangsposisjon ==
Etter valget i 2012 besto landdagen av 237 medlemmer. SPD ble det største partiet med 99 medlemmer av parlamentet, og CDU nest størst med 67 medlemmer. Valget var et svært dårlig valg for CDU, som da var ledet av Norbert Röttgen. Etter delstatsvalget i 2010 hadde SPD og CDU like mange representanter i landdagen.De øvrige partiene som oppnådde representasjon i 2012. var Bündnis 90/Die Grünen (29 medlemmer), FDP (22 medlemmer) og Piratpartiet (20 medlemmer).  
Delstatsregjeringen under ledelse av ministerpresident Hannelore Kraft, styrte på en koalisjon av SPD og Bündnis 90/Die Grünen.  


== Referanser ==
Posebind

Posebind eller posebok, etter tysk Beutelbuch, er en type poseformet bokbind, eller en bok med dette bindet, som ble benyttet i Europa i senmiddelalderen fra 1300- til inn på 1500-tallet for bøker som skulle transporteres. Innbindingen beskyttet boksidene og gjorde det lett å bære teksten med seg. 
Posebøker var utstyrt med helbind der den nederste kanten på skinnet ikke ble brettet inn som vanlig, men isteden kraftig forlenget. Dette stykket hang løst ned og kunne samles i en knute slik at boken kunne festes i beltet eller bæres i hånden som en stor pung. Bokpermen ble ellers lukket med spenner.Det er bare bevart noen titalls posebind i dag, både håndsskrevne og trykte, men de er godt kjent fra hundrevis av bildeframstillinger, ikke minst i kirkekunsten.


== Historikk ==


=== Innbinding ===

Poseboken hadde flere fordeler. Med en bok festet til klesdrakten (i en tid da den ennå ikke hadde lommer), hadde man alltid teksten klar for hånden. Fordi bøker var sjeldne og svært kostbare, var det dessuten viktig at de ikke ble ødelagt under frakt, men lå godt beskyttet mot skitt og uvær. 
Posebindet er som oftest innbundet i kalv- eller hjorteskinn, i pergament eller av og til også i fløyel eller annet stoffer. Da store bøker ikke passer godt å ha hengende i beltet, er posebøkene alltid i små bokformater som oktav (omtrent A5), sedes (ca. A6) eller doedes (ca. A7). Bindene kan ha mange farver, og er som oftest utstyrt med ytre permer med nagler, beslag og spenner. Det nedhengende stykket av bindet kunne også trekkes sammen med en snor eller flettes i knuten.
Under reisen kunne det være behendig å ha en hjertestyrkende tekst tett ved, således at man ved behov kunne slå raskt opp i den. Av samme grunn var det praktisk at boken hang på hodet så man bare kunne løfte den opp når man skulle lese. Det er derfor posen alltid utgår fra undersnittet.Posebind er i dag svært sjeldne, men har trolig vært noe vanligere i sengotikken og tidlig renessanse i Nederlandene og Tyskland. Det er bare bevart omkring 20 posebøker, men det er mange samtidige avbildninger der slike bind bæres av religiøse skikkelser som apostler, helgener og geistlige.


=== Religiøse og juridiske tekster ===
De fleste posebind har et oppbyggelig kristent innhold, men det finnes et par eksempler på bøker med juridisk innhold av dansk opprinnelse; den ene oppbevares i dag i København, den andre i Stockholm.

		
		
		


== Annet ==
Det ble også laget bokpunger, futteraler av skinn til å bære bøker i.Det lages ikke lenger posebøker, men salmebøker og bibler kan ha klaffebind der overtrekksmaterialet går utenfor permpappen som beskyttende «vinger» for bokblokken inni.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Girdle books – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Vandrekirke

En vandrekirke er en midlertidig kirkebygning. Vandrekirker oppføres gjerne i nyoprettede sogn eller kirkedistrikt. Det er typisk meningen med vandrekirker at de skal kunne nedbrytes til transportable deler og oppsettes eller gjenoppføres et annet sted.


== Referanser ==
Dave Dexter jr.

Dave E. Dexter jr. (født 25. november 1915, død 19. april 1990) var en amerikansk musikkjournalist, plateselskapssjef  og produsent især knyttet til sin rolle med Capitol Records. Dexter jobbet med mange kjente ksikkelser i jazz, storband og popmusikk, inkludert Count Basie, Peggy Lee, Duke Ellington og Frank Sinatra. I kraft av sin jobb som sjef i Capitol Records, spilte Dexter også en stor rolle i den at The Beatles først ikke fikk sjansen i USA, og så at deres album til og med Revolver ble ompakket.


== Oppvekst og jazz ==
Dave E. Dexter jr. ble født og oppvokst i Kansas City, Missouri. Hann tok utdannelsen ved Missoury Valley Collage i Marshall, Missouri, der han var i to år, fra 1933-1935. Der skrev han sportsnyheter for Kansas City Star for å få råd til å kjøpe musikkalbum. I løpet av sommeren 1936 ble han ansatt som journalist ved Kansas City Journal-Post, og i 1938 jobbet han for Downbeat i Chicago før han senere ble overført til New York. Han forlot bladet i 1942. 
Året etter ble Dexter med i det nyoppstartede Capitol Records, der han tok ansvar for artister og repertoar. Han ble i firmaet fra 1943 til 1975. I denne perioden jobbet han i begynnelsen mye med jazz, men ble ingen større fan av den nye musikkstilen bebop, og spesielt likte han Charlie Parker dårlig. På den annen side jobbet han godt med Duke Ellington og Count Basie.


== The Beatles ==
Med fremveksten av rock and roll ble Dexter enda mer i utakt med musikken som slo an hos de unge. I 1955 ble Capitol Records kjøpt opp av EMI, og etter kort tid fikk Dexter som oppgave å finne ut om noen av sangene eller albumene fra EMIs mange selskap verden rundt hadde noen framtid i USA. Dette inkluderte Cliff Richard og Peter Sellers, og etter hvert The Beatles første singler, og alle disse ble avslått. George Martin fikk avslag fra Dexters overordnede, Alan Livingston, som sa at de ikke trodde at the Beatles kom til å gjøre stort i det amerikanske markedet. Da The Beatles likevel begynte å slå an, fikk Dexter beskjed av Livingston om å gi ut «I Want to Hold Your Hand». Deretter var The Beatles knyttet til Capitol Records, og Dexter fikk som ansvar å følge opp The Beatles.
Dexter valgte da den økonomisk mest fornuftige løsningen. Der engelske album hadde 14 spor, hadde amerikanske 12, og der Parlophone hadde som policy ikke å gi ut singler på LP-er og Capitol og det amerikanske platemarkedet ikke hadde det, valgte Dexter å gi ut de tidligere albumene og de påfølgende fram til og med Revolver som egne album i USA, med egne titler og egen sangrekkefølge. Det gikk bra i begynnelsen, men etter utgivelsen av Help!, ble han fjernet som ansvarlig for å sette sammen Beatles-album. Han måtte også forsvare at han hadde mikset platene med kunstig klang.
I senere tid sluttet Dexter ved Capitol Records, og i 1980 skrev han en artikkel kalt «Nobody's Perfect» etter Lennons død som provoserte mange.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Dave Dexter jr. på Internet Movie Database 
(en) Dave Dexter jr. på Discogs 
(en) Dave Dexter jr. på MusicBrainz 
(en) Dave Dexter jr. på AllMusic
David Wasco

David Wasco er en amerikansk produksjonsdesigner og scenograf kjent for samarbeidet med kona Sandy Reynolds-Wasco. De har ofte samarbeidet med filmregissør Quentin Tarantino og har vært scenografer for filmene Reservoir Dogs (Tarantino, 1992), Pulp Fiction (Tarantino, 1994), Kill Bill: Volume 1 (Tarantino, 2003), Kill Bill: Volume 2 (Tarantino, 2004), Inglourious Basterds (Tarantino, 2009) og La La Land (Damien Chazelle, 2016). De vant flere priser for arbeidet i La La Land, blant annet en Critics' Choice Movie Award og Oscar for beste scenografi under den 89. Oscar-utdelingen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) David Wasco på Internet Movie Database 
(en) David Wasco hos The Movie Database
Inghild Karlsen

Inghild Karlsen (født 15. januar 1952 i Tromsø) er norsk tekstilkunstner, billedhugger, fotograf og scenograf. Hun er også tidligere direktør ved Kunstnernes Hus i Oslo.Hun er utdannet ved Statens håndverks- og kunstindustriskole 1972–1974. Hun har også lærerutdanning i forming og studerte ved Vestlandets kunstakademi 1976–1981 og ved Konsthögskolan i Stockholm 1981–1982. 
Karlsen er representert på samtidskunstscenen både med tekstilkunst, fotografi, skulptur, performance og som kurator for større prosjekter. Hun arbeidet i starten av sin karriere hovedsakelig med tekstilkunst og bruk av materialer som tovet ull, filt og silke. Hun arbeider i spenningen mellom gammelt og nytt og mellom det nyttige og det estetiske, med et spesielt fokus på nordnorsk kultur og håndverk i dialog med samtidskunstuttrykk. Som grafiker arbeider hun med koldnålsradering. Hennes scenografiske arbeider rommer alt fra scenografi og kostymer til tekst og layout. Hun er brukt på nasjonale scener som Beaivváš Sámi Našunálateáhter, Den Nationale Scene i Bergen, Hålogoland Teater i Tromsø og Det Norske Teatret i Oslo. Hun var også tidlig ute med performancekunst-sjangeren blant annet i samarbeid med de danske grunnleggerne av «Hotel Performa», Kirsten Dehlholm og Willie Flindt.
Karlsen har hatt separatutstillinger nasjonalt og internasjonalt siden 1979. Dessuten har hun deltatt i kollektivutstillinger i de nordiske landene og i USA, Italia, Tyskland og Polen. I 1999 var hun festspillkunstner ved Festspillene i Bergen, og hun har hatt atelierstipend ved PS1 i New York (1984–85), Cité i Paris 1988 og  Bethanien i Berlin (1995–96). I 1999 fikk hun Statens garantiinntekt for kunstnere. Hun er innkjøpt av Norsk Kulturråd, Bergen Billedgalleri, Museet for samtidskunst, Henie Onstad Kunstsenter på Høvikodden, Dronning Sonja, Nordnorsk Kunstmuseum, Universitetet i Tromsø og Troms fylkeskommune.  


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
«Inghild Karlsen», fra Store norske leksikon
Inghild Karlsens nettsted
Inghild Karlsen, fra videokunstarkivet
Sandy Reynolds-Wasco

Sandy Reynolds-Wasco er en amerikansk produksjonsdesigner og scenograf kjent for samarbeidet med ektemannen David Wasco. De har ofte samarbeidet med filmregissør Quentin Tarantino og har vært scenografer for filmene Reservoir Dogs (Tarantino, 1992), Pulp Fiction (Tarantino, 1994), Kill Bill: Volume 1 (Tarantino, 2003), Kill Bill: Volume 2 (Tarantino, 2004), Inglourious Basterds (Tarantino, 2009) og La La Land (Damien Chazelle, 2016). De vant flere priser for arbeidet i La La Land, blant annet en Critics' Choice Movie Award og Oscar for beste scenografi under den 89. Oscar-utdelingen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Sandy Reynolds-Wasco på Internet Movie Database 
(en) Sandy Reynolds-Wasco hos The Movie Database