jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Adil Çarçani

Adil Çarçani (født 5. mai 1922 i Gjirokastër, død 13. oktober 1997) var en albansk kommunistisk politiker.
Han ble født i fjellandsbyen Fushë-Bardhë i distriktet Gjirokastër. Under den andre verdenskrig deltok han i den kommunistiske motstandsbevegelsen mot de italienske og tyske okkupantene.Çarçani studerte økonomi. Han var minister for gruvedrift og industri 1951–1965 samt visestatsminister 1965–1981. Çarçani overtok som statsminister etter Mehmet Shehus død i 1981, og satt frem til folkerepublikkens fall i 1991. Çarçani var fullverdig medlem av Arbeidets partis sentralkomité fra 1956 og politbyrået fra 1961. Han ledet en statlig kommisjon for elektrifisering av landsbygden 1966–1971 og forhandlingsdelegasjoner for kredittavtaler med Kina i 1968 og 1975.I 1991 ble hans parlamentariske immunitet opphevet. I 1994 ble han dømt til fem års fengsel for maktmisbruk og underslag av offentlige midler, men hans sviktende helse gjorde at straffen ble sonet i husarrest.


== Referanser ==
Varignons teorem

Varignons teorem beskriver en enkel, geometrisk egenskap ved firkanter. Det ble bevist av den franske matematiker Pierre Varignon ved bruk av euklidsk geometri og ble publisert i 1731, ni år etter hans død. Teoremet sier at midtpunktene til firkanten danner et parallellogram. Omkretsen til parallellogrammet er lik summen av  diagonalene til firkanten. 
Når firkanten er  plan og konveks, det vil si at den ikke har noen sider som går 'innover', er arealet  av parallellogrammet halvparten av arealet til firkanten.  Varignons parallellogram er alltid plant, også når den gitte firkanten ikke er det.


== Geometrisk bevis ==
Teoremet ble opprinnelig bevist ved bruk av euklidsk geometri. Men det er mer generelt gyldig også i et affint rom. Det tillater et meget enkelt bevis ved bruk av affin geometri og affine kombinasjoner av punkt. Betrakter man de tre midtpunktene  E, F  og G, så danner de et plan. I dette planet er nå (E - F)  en vektor som man kan brukes til å finne et nytt punkt H = G + (E - F)  i samme plan. Dette punktet er nå (C + D)/2 + (A + B)/2 − (B + C)/2 = (A + D)/2  da det er her tillatt å løse opp parentesene. Men dette er akkurat midtpunktet mellom A  og D. Det beviser at midtpunktene EFGH  danner et parallellogram som ligger i et plan.


=== Omkrets av parallellogrammet ===
Siden EF  i parallellogrammet er halvparten av diagonalen AC. Det gjelder også for siden HG. Summen av disse to sidene er derfor lik AC. På samme måte er summen av sidene FG  og HE  lik den andre diagonalen BD. Det viser at summen av sidene i Varignons parallellogram er lik summen av de to diagonalene i den gitte firkanten.
I affin geometri er ikke lengder av linjestykker definert. Derimot kan man snakke entydig om forhold mellom lengder i samme retning. På denne måten må dette beviset forstås her.


=== Areal til parallellogrammet ===
I euklidsk geometri er lengden til vilkårlige linjestykker veldefinert. På samme måte kan også areal entydig sammenlignes og beregnes. Det kan benyttes til å finne arealet til Varignons parallellogram. Betrakter man derfor en konveks firkant som i øverste figur, vil arealet av for eksempel trekanten EBF  være 1/4 av arealet til trekanten ABC  når man trekker diagonalen AC.  Det er en konsekvens av at sidene i EBF  er halvparten av de i ABC. Det samme gjelder for de tilsvarende trekantene ved de andre hjørnene. Da de to trekantene ABC  og ADC  utgjør arealet til hele den gitte firkanten, må parallellogrammet EFGH  ha halvparten av dens areal.


== Referanser ==
M. de Villiers, Some Adventures in Euclidean Geometry , Dynamic Mathematics Learning (2009).  ISBN 978-0-557-10295-2.
H.S.M. Coxeter and S.L. Greitzer,  Geometry Revisited, The Matematical Association of America, Washington, DC (1967). ISBN 0-8838-5619-0.


== Eksterne lenker ==
P. N. Oliver, Pierre Varignon and the Parallelogram Theorem,  Mathematics Teacher, 94(4), 316-319 (2001).
Cut the Knot, Wittenbauers parallellogram, analogt til Varignons parallellogram.
Jordi Ribera

Jordi Ribera Romans (født 3. mai 1963 i Sarrià de Ter i Girona) er en spansk håndballtrener, som siden 2012 har vært landslagssjef for det brasilianske herrelandslaget.


== Karriere ==
Ribera overtok ansvaret for det brasilianske herrelandslaget etter Javier Costa i 2012.
Under Panamerikamesterskapet i 2012 ledet han Brasil til finale mot Argentina hvor de tapte 22–21. Sølvmedaljen sørget allikevel for en plass i Håndball-VM 2013, hvor de røk for Spania i åttendedelsfinalen.
Ribera kvalifiserte Brasil til sitt ellevte strake verdensmesterkap da han fulgte opp sølvmedaljen fra 2012 etter et overlegent 30–19-tap mot Argentina i finalen av Panamerikamesterskapet 2014.


== Meritter ==
Panamerikamesterskapet: 2 Sølv  2012, 2014


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Jordi Ribera – Olympedia
Aceguá (Uruguay)

Aceguá (tupí-guaraní: «hvilested») er en by i Cerro Largo-departementet i det østlige Uruguay.


== Geografi ==
Byen aksjer gater med den brasilianske tvilling byen Aceguá i Rio Grande do Sul.


== Historie ==
Aceguá ble grunnlagt i 24. april 1863.


== Befolkning ==
Aceguá har 1 511 innbyggere (Beregning 2011)

Kilde:


== Økonomi ==

Husdyr og meieri er viktig for økonomien i byen.


== Sikkerhet ==
Byen har en provinsiell politistasjon.


== Transport ==
 Ruta 8 forbinder Aceguá med Melo, Treinta y Tres, Mariscala, Pirarajá, Minas, Pando og Montevideo (430 km).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Aceguá (INE) (spansk)
Kart over Aceguá (spansk)
Reina (bydel)

Reina er en tidligere bydel i Trondheim som var preget av trehusbebyggelse. Reina var en typisk arbeiderklasse-bydel. Bydelen ble revet og omregulert til  industriformål på 1970- og 1980-tallet.
I bydelen var det også en skøytebane om vinteren i perioden fra og med sesongen 1928/29 til og med sesongen 1939/40.


== Eksterne lenker ==
Digitalmuseum foto fra Reina
(en) Reina Idrottsplats Trondheim – Profil og resultatoversikt på SpeedSkatingNews.info. . Gir en ufullstendig oversikt over arrangerte stevner.
«Trondheim Re - Reina IP» (engelsk). Skatebase.com. Arkivert fra originalen 18. januar 2004. Besøkt 18. januar 2015.
Kader

For fornavnet, se Kader (navn).Kader (fra fransk cadre, av latin quadrus, «firkantet») er en person med en høy stilling i en organisasjon. Kadre blir vanligvis sett på som stammen eller ryggraden i organisasjonen. De utøver lederskap og har undervisningsoppgaver. Ofte blir ordet forbundet med revolusjonære eller kommunistiske organisasjoner. Land som i dag har kader som offisiell tittel, er blant annet Kina, Taiwan, Vietnam og Japan.
Ordet «kader» blir også brukt om grunnstammen av fast befal (delvis også vervet mannskap) som er disponert ved mobiliseringsenheter og som militære avdelinger blir bygd opp omkring.
Ordet ble opprinnelig blitt brukt om militært personell, men har siden blitt tatt i brukt om kjernen, eventuelt om mellomledere og andre typer mannskaper, i ulike organisasjoner, i flere språk også innen næringsliv, industri og sport.


== Se også ==
Kaderparti, politisk parti etter marxist-leninistisk modell
Svalbardkollen

Svalbardkollen i Longyearbyen er den største hoppbakken på Svalbard.
Den opprinnelige hoppbakken var i bruk på 1930-tallet og lå på en steinbre i fjellsida i Longyeardalen mellom Longyearbyen og Sverdrupbyen. I denne naturbakken nådde Mathias Mathiassen 61,5 meter i renn og Ditlef Berg 62 meter på trening i 1935. Snømangel var ofte et problem i denne bakken, og bakken måtte nedlegges da det ble bygd en taubane over den.
I 1994 ble det bygd en ny hoppbakke i fjellsida nedenfor Huset i Longyeardalen. I april dette året hadde Svalbard Turn i Longyearbyen renn i nordnorsk kombinertkarusell, med hopprenn i Svalbardkollen og langrenn på Longyearbreen. Flere av de beste norske og utenlandske kombinertløperne deltok i dette rennet. Ved samme anledning ble det også holdt et spesielt hopprenn, der det norske hopplandslaget deltok. Knut Müller satte bakkerekord med 69 meter i rennet 13. april 1994.
Longyearbyen var også i 1995 tildelt renn i nordnorsk kombinertkarusell, men da måtte kombinerthopprennet avlyses på grunn av vind. Denne bakken var bygd noe større enn året før. 3 personer rakk imidlertid å hoppe likevel. Kvelden før ble det kjørt spor av Frode Vik Bredesen, som uoffisielt nådde 80 meter med det som viste seg å være ganske god fart i tilløpet. 2 løpere valgte å hoppe likevel etter at hopprennet ble kansellert, til ære for tilskuerne. Disse var Robert Stadelmann fra Østerrike og Bård Jørgen Elden. Langrennet ble avholdt som fellesstart på breen som planlagt, der den sterke vinden gjorde det utfordrende å gå.


== Kilder ==
Svalbardposten (flere artikler) (s. 8-11, 15. april 1994, digitalisert av Nasjonalbiblioteket)
Svalbardposten: Idrettsminner fra Svalbard 1932/40 (skrevet av Ditlef Berg, s. 8, 30. mai 1980, digitalisert av Nasjonalbiblioteket)
Svalbardposten: Hoppbakke i Longyearbyen (leserinnlegg av Sigmund Spjelkavik, s. 20, 10. mars 2000, digitalisert av Nasjonalbiblioteket)
Svalbardposten: Arrangementet som blåste bort (s. 11, 21. april 1995, digitalisert av Nasjonalbiblioteket)
Karsten Piepjohn, Rolf Stange, Malte Jochmann, Christiaane Hübner: Longyearbyens geologi. Longyearbyen feltbiologiske forening, Longyearbyen 2012. ISBN 978-82-93009-10-8 (s. 25)
Bayramiç-demningen

Bayramiç-demningen er en demning i elven Karamenderes i provinsen Çanakkale, Tyrkia. Den ble bygget mellom 1986 og 1996.


== Eksterne lenker ==
DSI
Altınyazı-demningen

Altınyazı-demningen er en demning i elven Basamaklar i provinsen Edirne, Tyrkia. Den ble bygget mellom 1965 og 1970.


== Eksterne lenker ==
DSI
Johan Georg Sigholt

Johan Georg Sigholt (født 3. oktober 1804 på Berg i Støren, død 9. november 1849 i Fredriksvern) var en norsk marineoffiser. Han begikk selvmord etter å ha blitt dømt i høyesterett på grunn av en tvist med offiserskollegene sine på Fredriksvern.


== Liv ==
Johan Georg Sigholt var sønn av Peter Lorentz Sidelmann Sigholt (død 1835), tollinspektør i Kristiansand, og Maren Anna Wittrup. Han var elev ved Sjøkadettinstituttet i Fredriksvern og ble i 1824 utnevnt til sekondløytnant i marinen. I 1832 avanserte han til premierløytnant. Fra 1831 til 1835 tjenestegjorde han i den franske marinen, på en eskadre i Middelhavet. I 1840 ble han lærer ved Sjøkadettakademiet, og i 1842 båtfører på statens dampskip «Nordcap». I 1845 ble han forfremmet til kapteinløytnant.


== Sigholt-saken ==
Som offiser kom Sigholt på kant med nesten alle de andre offiserene i Fredriksvern. Det ble satt ut rykter om ham, blant annet at han «drev unaturlig usedelighet». På grunn av stridighetene ble han satt under tiltale for en ti år gammel sak, men ble frifunnet ved dom i høyesterett 7. juni 1847. Da han samme år var blitt innstilt som kommandør på skonnerten «Vale», holdt offiserene hemmelige møter for å diskutere om Sigholt var kvalifisert for denne oppgaven. Da møtene ble kjent, utfordret Sigholt flere navngitte offiserer til duell. Offiserene avslo utfordringen og insisterte på at Sigholt burde etterforskes. I 1848 sendte Sigholt derfor inn flere anmeldelser av sine over- og underordnede offiserer til sine overordnede. Marinedepartementet bestemte at anmeldelsene ikke skulle forfølges, mens Sigholt selv derimot ble tiltalt for en overkrigskommisjon. 30. april 1849 dømte denne Sigholt til seks måneders festningsarrest og til å betale saksomkostningene. Saken ble anket til høyesterett, som 8. november samme år bekreftet dommen. Sigholt begikk selvmord dagen etter.
Sigholt-saken vakte oppsikt over hele Norge, og ble omtalt i mange aviser. Av opposisjonen ble saken brukt for å angripe ledelsen av militærvesenet. Jarlsberg og Laurvigs Amtstidende skrev etter Sigholts død at han «faldt som Offeret for den militære Despotisme», og at «Høiesteret har dømt ham, men Folket frikjender ham!» Presten i Fredriksvern, William Sverdrup, som talte i Sigholts begravelse, ble irettesatt av biskopen og Kirkedepartementet, fordi offiserene i Fredriksvern tolket talen hans som rettet mot dem. Sverdrup ble senere nektet forfremmelse inntil han gikk av i 1865. Senere statsminister Johan Sverdrup, som på denne tiden var sakfører i Larvik, var også involvert i saken, ettersom han bisto Sigholt med råd i forkant av den første rettssaken i 1847.


== Utmerkelser ==
Sigholt ble utnevnt til ridder av St. Olavs Orden for å ha reddet en del av besetningen på det forliste russiske linjeskipet «Ingermanland» utenfor Kristiansand.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Halvdan Koht: Johan Sverdrup I. Kristiania: Aschehoug, 1918.
Jens Braage Halvorsen: «Sigholt, Johan Georg», i Norsk Forfatter-Lexikon 1814--1880 V. Kristiania: Den Norske Forlagsforening, 1901.
Fernando Capurro

Fernando Luis Capurro (født 23. april 1963) er en chilensk håndballtrener som er landslagssjef for det chilenske herrelandslaget.


== Karriere ==
Capurro ledet det chilenske herrelandslaget til bronsemedalje under Panamerikamesterskapet i 2010, etter å ha slått Cuba 34–31 i bronsefinalen. Tredjeplassen sørget for at Capurro kvalifiserte Chile til Håndball-VM 2011 i Sverige, hvor de tross uavgjortresultat mot Slovakia endte sist i sin gruppe og tapte 28–18 mot Brasil i kampen om 21.-plassen.
Under Panamerikamesterskapet 2012 sørget Capurro for nok en bronsemedalje for Chile etter å ha beseiret Uruguay 37–27 i bronsefinalen. Håndball-VM 2013 endte dårlig for Capurro som måtte se laget sitt ende på nest sisteplass, etter å ha slått Australia 32–23 i kampen om 23.-plassen.
Capurro kvalifiserte Chile til sitt tredje strake verdensmesterkap da de på nytt slo Uruguay 25–24 i bronsefinalen av Panamerikamesterskapet 2014.


== Meritter ==
Panamerikamesterskapet: 3 Bronse  2010, 2012, 2014


== Referanser ==
Henri Linguet

Simon Nicolas Henri Linguet (født 14. juli 1736 i Reims, henrettet 27. juli 1794 i Paris) var en fransk advokat og journalist.
Linguet var en lysende advokat, men måtte forlate yrket etter å ha kommet i konflikt med sine kolleger. Etter åt ha kritisert det franske akademi måtte han også forlate landet. Han besøkte Wien, Brussel og London, hvorfra han begynte å utgi Annales politiques, civiles et littéraires (1777-92), som ble godt kjente. I 1780 vendte Linguet tilbake til Paris, der han snart ble innesperret på Bastillen, noe som han har skildret i Mémoires sur la Bastille (1783). Linguet utgav en rekke historiske arbeider, blant annet et forsvarsskrift for kong Ludvig XVI. Han ble henrettet under den franske revolusjon.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Charles Monselet, Les oubliés et les dédaignés
Simon-Nicholas Henri Linguet pamphlets and documents fra Ball State University Digital Media Repository
Catherine Théot

Catherine Théot  (født 5. mars 1716 i Barenton i Normandie, død 1. september 1794 i Petite-Force i Paris) var et fransk medium, mystiker og visjonær. Hun forutsa den franske revolusjon og sa seg å være Guds Moder. Hun ble som dette sentralgestalt for en mystisk retning, theotistene.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Catherine Theot ble født i Normandie, men vokste opp i  Hôtel de Miramion i Paris. Det var en religiøs oppdragelsesanstalt som var blitt stiftet av Madame de Miramion på 1600-tallet. Der ble hun også etterhvert tjenestepike.
Hun skal allerede som ung ha hatt hallusinasjoner, og da hun år 1779 erklærte at hun var Den nye Eva, den fremtidige Guds Moder, ble hun fengslet i Bastillen, og senere på La Salpêtrière.


== Seerske ==
Hun ble løslatt i 1782 og ble da et profesjonelt medium med kunder hos adelen og sentralgestalt for en sekt. Hennes mystiske visjoner fokuserte seg med tiden, og hun talte meget om det kommende himmelrike. Hun fikk en skare rundt seg på om lag 35 i tallet, og dem overbeviste hun om at hun vat den gjenfødte Guds Mor. Til denne gruppe hørte Christophe Antoine Gerle, fantasten Ouvdemont og en rekke kvinner fra høyadelen som lette et religiøst forfeste.
I juni 1794, altså under den franske revolusjon, fremleste hun for sine tilhengere et brev som hun skulle ha mottatt fra Marias hånd. Her ble Maximilien de Robespierre fremholdt som Messias og Det høyeste vesens sønn. Robespierre hadde en månet tidligere gått inn for å elevere Det høyeste vesens kult til Frankrikes statsreligion.
At «theotistene» betraktet Robespierre som en forløser, ble senere anvendt mot ham av Robespierres kritikere, som lot arrestere Catherine Théot og hennes sekt. Marc-Guillaume Alexis Vadier var den som hausset opp saken til en konspirasjon, og hevdet at Catherine var styrt av den britiske statsminister William Pitt, og at hele det mystiske spillet var et skalkesjul for klerikal og reaksjonær intrige. Anklagen at Catherine Theot var en utenlandsk agent og at theotistene var reaksjonære konspiratører, var i virkeligheten en metode for å kritisere Robespierres tro på «Det høyeste vesen».Theotistene ble frifunnet fra anklagene, men Catherine Theot selv døde i fengselet innen dommen var avklart.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Michel Eude: Points de vue sur l’affaire Catherine Théot. In: Annales historiques de la Révolution française 198, 1969, S. 606–629.
G. Lenotre: Robespierre et la « Mère de Dieu » : le mysticisme révolutionnaire. Perrin, Paris 1926
Antonius Lux (utg.): Große Frauen der Weltgeschichte. Tausend Biographien in Wort und Bild. Sebastian Lux Verlag, München 1963
Norges Gang- og Mosjonsforbund

Norges Gang- og Mosjonsforbund (NGF) var et særforbund som ble stiftet som Norges Gangforbund i 1936. Forbundet endret i 1978 navn til Norges Gang- og Turmarsjforbund, og i 2002 til Norges Gang- og Mosjonsforbund. Etter en periode med svak økonomi ble det besluttet å slå forbundet sammen med Norges Friidrettsforbund i 2009.
NGF organiserte norsk kappgang, konkurranser og eget landslag. Også mosjonsidrett i form av eksempelvis turmarsjer og stavgang ble organisert av NGF. Forbundets formål var å legge til rette for styrking av den allmenne norske helsetilstand. 
Forbundet var medlem av Norges Idrettsforbund (NIF) og Det internasjonale friidrettsforbundet (IAAF). I 2004 var det nær 50 000 medlemmer knyttet til NGF. Administrasjonen hadde sitt hovedkontor i Os i Hordaland.


== Eksterne lenker ==
friidrett.no: IV Sammenslåing av Norges Fri-idrettsforbund og Norges Gang-og Mosjonsforbund
Suzanne Curchod

Suzanne Curchod (født 2. juni 1737 i Crassier i kanton Vaud i Sveits, død 6. mai 1794) var en fransk (opprinnelig sveitsisk) salongvertinne og forfatterinne, gift med Jacques Necker. Hennes salong var en av de mest berømte før den franske revolusjon.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Suzanne Curchod var datter til den fattige pastoren i landsbyen Crassier i kantonen Vaud i Sveits og fikk en fin utdannelse i hjemmet. 
I 1757 møtte hun historikeren Edward Gibbon, som forelsket seg i henne, og senere beskrev henne som lærd uten pedanteri, livlig i konversasjon, ren av sentiment, elegant i manerer. Han ville gifte seg med henne, men foreldrenes misbilligelse på begge sider og Gibbons egen vakling, og Suzannes uvilje til å forlate Sveits og flytte til England, kullkastet dette prosjektet. Gibbon brøt forlovelsen i 1762, mellom hennes foreldres død i henholdsvis 1760 og 1763.Hun giftet seg så i 1764 med den sveitsiske finansmannen Jacques Necker og ble mor til Germaine de Staël. I 1776 ble hennes ektemann Frankrikes finansminister, selv om han var protestant og utlending, noe som i stor grad er blitt ansett for å bero på hennes salong.


=== Salongvertinne ===
Suzanne Curchod holdt en salong med kunst og litteratur som tema som samlet Paris-sosietetens mest innflytelserike medlemmer, og regnet Jean-François Marmontel, Jean-François de La Harpe, Georges-Louis Leclerc de Buffon, Melchior Grimm, Gabriel Bonnot de Mably, Bernardin de Saint-Pierre, Diderot og d'Alembert blant sine jevnlige besøkere; også salongkolleger som Marie Thérèse Geoffrin og Marie Anne du Deffand besøkte hennes salong i egenskap av eksil-sveitsere. 
Det var under en av Madame Neckers middager at en gruppe litterater først drøftet finansieringen av en statue av Voltaire som kunne utføres av skulptøren Jean-Baptiste Pigalle. Hans statue av en naken Voltaire ble ferdig i 1776, og er nå i Louvre. Madame Necker hadde også brevkorrespondanse med Grimm, Buffon, Thomas, Marmontel og andre litterater særlig mens de var borte fra Paris.  
Da Jacques Necker ble avskjediget i 1790, vendte hun med ham tilbake til Sveits.
Hennes aktive selskapsliv og hennes ektemakes misbilligelse av kvinnelige forfattere gjorde at hennes publiserte skrifter er få; hun utgav Mémoire sur l'Etablissement des hospices (1786) og Réflexions sur le divorce (1794).
Suzanne Curchod grunnla barnesykehuset Necker-Enfants Malades Hospital i Paris i 1784.


== Verker ==
Mémoire sur l'établissement des hospices
Des inhumations précipitées, 1790
Réflexions sur le divorce, Lausanne 1794
Mélanges (1798–1801)


== Litteratur ==
Gabriel Paul Othenin de Cléron d'Haussonville: Le Salon de Madame Necker. 2 bind. – Paris: Calmann-Lévy, 1882
(de) Valérie Cossy: «Necker [-Curchod], Suzanne» i Historisches Lexikon der Schweiz


== Referanser ==
Renault 14

Renault 14 er en kompakt bil produsert av den franske produsenten Renault mellom 1976 og 1983. Det ble første gang vist i januar 1976, men produksjon startet ikke før i juni samme år. Det var den første bilen som ble produsert i store antall ved selskapets nye fabrikk i Douai.
Med forhjulsdrift, ble Renault 14 utviklet for å konkurrere i småbilklassen. Småbilklassen som hadde blitt populær på grunn av lanseringen av Volkswagen Golf i 1974. 
I utgangspunktet var Renault 14 tilgjengelig i versjon L og TL med en 1,2 L motor og senere 1.4 L versjoner med 59 hk eller 69 hk. Begge motorene ble utviklet i samarbeid med Peugeot. Renault 14 ble det eneste Renault-kjøretøy som brukte denne motoren. 
Interiøret var generelt godt gjennomtenkt med baksete som enten kunne legges ned eller fjernes helt. Noe som gjorde bilen romslig, tatt størrelsen i betraktning. I tillegg ble reservehjulet plassert under panseret og over den tverrgående 4-sylindret motor som var plassert bakover i 72°. 
Designet av Renault 14 ble rost av motorpressen som frisk og forut for sin tid, og mange har trukket en parallell mellom den og senere Peugeot 205.


== Eksterne lenker ==
(en) Renault 14 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Viking Olver Eriksen

Viking Olver Eriksen (født 14. april 1922 i Stavanger, død 6. mars 2014 i Lillestrøm) var en norsk kjernefysiker. 
Han jobbet som forskingssjef og leder av fysikkavdelingen ved Institutt for atomenergi (fra 1980 Institutt for energiteknikk) på Kjeller fra 1952 til 1965. Senere ble han assisterende direktør med ansvar for de teknisk-vitenskapelige arbeidene fra 1965 til 1968 og fungerende adm. dir. 1968 og adm. dir. mellom 1971 og 1982. 


== Referanser ==


== Kilder ==
(no) Viking Olver Eriksen i Store norske leksikon
I Should Care

«I Should Care» er en sang skrevet av Axel Stordahl, Paul Weston og Sammy Cahn som ble gitt ut i 1944.
Ann-Margret spilte inn sangen og ga den ut på albumet And Here She Is i 1961.


== Eksterne lenker ==
(en) I Should Care på MusicBrainz
You’re Nobody till Somebody Loves You

«You're Nobody till Somebody Loves You» er en sang skrevet av Russ Morgan, Larry Stock og James Cavanaugh som ble gitt ut i 1944.
Ann-Margret spilte inn sangen og ga den ut på albumet And Here She Is i 1961.
Moraguesia

Moraguesia er en slekt av biller som hører til gruppen hornbiller i familien skarabider (Scarabaeidae).


== Utseende ==
Middelsstore, svarte hornbiller. Kroppsformen er forholdsvis bred til Phileurini å være, hodet og pronotum uten påfallende horn eller knøler. Pronotum er spredt og kraftig punktert. Dekkvingene har litt uregelmessige punktrader og er bredest langt bak midten.


== Utbredelse ==
Arten er utbredt i Sør-Amerika (Fransk Guyana).


== Systematisk inndeling ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
Familien skarabider, (Scarabaeidae) Latreille, 1806
Underfamilien hornbiller, Dynastinae MacLeay, 1819
Stammen Phileurini Burmeister, 1847
Slekten Moraguesia Dechambre, 2008
Moraguesia champenoisi Dechambre, 2008


== Kilder ==
Dynastidae du monde- sjekkliste over artene Arkivert 5. august 2013 hos Wayback Machine.


== Eksterne lenker ==
Bilde av arten
(en) Moraguesia i Global Biodiversity Information Facility