Aud Maggi Andersen

Aud Maggi Andersen (født 22. november 1920 i Aurskog, død 26. august 2000 i Bjørkelangen) var en norsk kvinne som arbeidet som angiver for Gestapo under andre verdenskrig. Hun var eneste kvinne som ble dømt til døden under rettsoppgjøret etter krigen. Dommen ble senere omgjort til tvangsarbeid på livstid. Hun ble løslatt i 1951.


== Bakgrunn og virke ==
Aud Maggi Andersens mor Mari Evensen (f. 1902) var ei ugift tjenestepike, og faren Erling Emilsen Fossen (f. 1896) var ikke i bildet da hun ble født. Ni måneder gammel ble hun satt bort, og hun ble ifølge kirkeboka senere adoptert. Etter konfirmasjonen ble hun hushjelp og barnepleierske på flere steder. I 1942 fikk hun så jobb som hushjelp hos en kjøpmann på Nordstrand.
7. januar 1944 ble Aud Maggi Andersen arrestert av Gestapo, og plassert på Bredtveit fengsel. Årsaken til arrestasjonen var at hun hadde hjulpet to ungdommer, Will Johansen og Albert Nikolaisen, å flykte over grensen til Sverige. Noen uker etter arrestasjonen ble hun overført til Grini fangeleir, og den 7. mars 1944 ble hun hentet avhør på Victoria terrasse hos SS-Hauptsturmführer og Kriminalkommissar Ernst Josef Albert Weiner og Kriminalsekretär Josef Heinrich Seufert. Etter avhøret ble hun sendt tilbake til Grini fangeleir, og 23. mars 1944 ble hun løslatt, uten nærmere forklaring.
Noen uker senere ble hun innkalt til møte med Weiner på Victoria terrasse, som ville ha henne med på et tysk radiotelegrafkurs. Hun skal under kurset ha begynt å arbeide som hushjelp hos Weiner i Hjelms gate 7. Hun var da i ferd med å bli en av det tyske sikkerhetspolitiets hemmelige agenter. På sensommeren 1944 ble hun formelt ansatt som betalt agent i Gestapos agentavdeling, Referat IV N. Hun fikk dekknavnet Wenche Sørensen og ble tildelt agentnummer 83. Lønnen man fikk for slikt arbeid var gjerne fri leilighet og mellom 400 og 600 kroner i måneden, noe som var en svært god lønn. Aud Maggi Andersen skal ha fått fri hybelleilighet i Trondheimsveien 139, 160 kroner i uka i kontanter samt sigaretter og brennevin, og bonus på 50 til 100 kroner for spesielt viktige opplysninger.
Ikke lenge etter at hun ble agent fikk hun kontakt med Hans Konrad Andersen, som var med i en sabotasjegruppe kjent som Formo-gruppen i Oslo. De møttes på Møllhausen konditori, der Aud Maggi Andersen observerte dem, og flere av dem skrøt til henne av ting de holdt på med. Hun ga opplysninger videre til Seufert, som sammen med Bernt Gustav Somdalen fulgte opp saken. Flere medlemmer av Formo-gruppen besøkte henne i leiligheten i Trondheimsveien, og fikk servert brennevinet Gestapo forsynte henne med. Det ble til tider vill festing, såpass at naboene klaget. Vaktmesteren i bygningen samarbeidet også med Gestapo og på et tidspunkt ble hun innkalt av Seufert og utskjelt for at hun tiltrakk seg for mye oppmerksomhet med festene. Hadde motstandsmennene tatt sikkerhet litt mer på alvor kunne de også lett funnet ut at leiligheten var beslaglagt av tyskerne, og dermed avslørt henne. Hun begynte å gå mer stille i dørene, men innledet et forhold til Kåre Lorang Andersen, som var medlem av motstandsgruppen.
27. november 1944 gjennomførte Gestapo en razzia på konditoriet under et møte i motstandsgruppen, og seksten personer som Andersen hadde pekt ut ble arrestert. Andersen var selv til stede og skulle bli «pågrepet», for at hun ikke skulle bli avslørt som agent, men av en eller annen grunn tok Gestapo ikke med seg henne. Syv av de pågrepne ble henrettet på retterstedet på Akershus festning den 9. februar 1945 som represalier for likvideringa av Karl Marthinsen. I tillegg anga hun sju andre motstandsfolk som ble arrestert, og flere av dem ble også utsatt for tortur.
Aud Maggi Andersens rolle som agent ble ikke avslørt før etter frigjøringen, da Ernst Weiner kom med opplysninger om henne i avhør. Weiner skjøt seg på cella på Akershus festning. Seufert ble dømt til døden, benådet til tvangsarbeid på livstid og rømte til Tyskland i 1952.
Under landssvikoppgjøret kom saken hennes opp for Eidsivating lagmannsrett. Aktor la ned påstand om dødsstraff, under henvisning til at hun var «et så slett menneske at samfunnet må skille seg av med henne». Den 1. mars 1946 ble Andersen dømt til døden. Dommen falt under dissens, med fem dommere som gikk inn for dødsstraff, mens de to siste ville idømme tvangsarbeid i tjue år. Andersen tok tilsynelatende dommen med fatning, men skal ha brutt sammen etter at retten hadde forlatt salen. 
Neste skritt ville normalt være anke til Høyesterett, men saken tok en liten omvei. Den 5. mars 1946 ble den behandlet i en regjeringskonferanse, der justisminister Oscar Christian Gundersen orienterte om saken. Hans forslag var at regjeringen skulle gi garanti om benåding til fengselsstraff dersom dommen ble vedtatt. Statsminister Einar Gerhardsen, finansminister Erik Brofoss og fiskeriminister Reidar Carlsen ga ikke tilslutning til dette.
Dermed ble saken anket til Høyesterett. Den 19. juni 1946 ble den behandlet, med Harald Ramm som forsvarer. Deres påstand var nedsettelse av straffen til livstidsstraff. Aktor K.J. Wiese la ned påstand om opprettholdelse av lagmannsrettens dødsdom. Høyesterett satte ned straffen fra dødsdom til tvangsarbeid på livstid, og rettighetstap på 10 år. Andersen ble deretter plassert på arbeidshuset for kvinner på Bredtveit fengsel. Hun ble løslatt på prøve ved kongelig resolusjon av 21. desember 1951.
Hun levde et tilbaketrukket liv etter løslatelsen. Hun giftet seg og fikk barn.


== Referanser ==


== Kilder ==
Veum, Erik: Nådeløse nordmenn: Gestapo. Utg. Kagge. Oslo. 2014
Vaale, Lars-Erik: Dommen til døden: Dødsstraffen i Norge 1945–50. Utg. Pax. Oslo. 2004.
Aud Maggi var en av Gestapos råeste agenter på NRK Kultur og underholdning, publ. 2014-11-13, lest 2015-04-20.


== Eksterne lenker ==
«Aud Maggi Andersen», fra Lokalhistoriewiki