Mongul-safavid-krigen (1649–1653)

Mongul-safavid-krigen (1649–1653) ble utkjempet mellom Mogulriket og Safavideriket i det området som i dag er Afghanistan. Krigen begynte etter at en persisk hær, mens mongulene var i krig med Bukhara-khanatet, i det sørøstlige Turan (tilsvarende dagens Usbekistan). De erobret festningsbyen Kandahar og andre strategiske byer som kontrollerte regionen. Mongulene forsøkte forgjeves å gjenerobre byen.


== Bakgrunn ==
Safavidene hadde territoriale krav på Kandahar siden styret til sjah Tahmasp I av Iran. Da Humayun, keiser av Mogulriket, ble veltet, er det kjent at han sørget for å støtten til Tahmasp i bytte for tillatelse til at safavidene kunne erobre Kandahar. Deretter oppsto det konflikter i regionen under en annen mongulkeiser, Jahangir, ettersom det meste av befolkningen motsatte seg safavidenes styre.
Styret til sjah Jahan over Mongulriket ble markert i nordvest ved en kontinuerlig strid mot de mektige perserne for hva som nå er Afghanistan. I 1639 erobret hæren til sjah Safi I av Persia byen Bamiyan, og det virket som de deretter aktet å angripe Kandahar. Sjah Jahan marsjerte mot Kandahar og forhandlet fram en overgivelse fra den persiske kommandanten Ali Mardan Khan i 1638. Han forventet at perserne skulle gjøre et nytt forsøk på å erobre byen og beordret at murene ble raskt utbedret mens en stor mongulhær basert i Kabul beskyttet området. Da persisk angrep uteble sendte keiseren i 1646 sin sønn, Murad Baksh, for å angripe Badakistan (historisk område som tilsvarer nordøstlige Afghanistan og sørøstlige Tadsjikistan), som var kontrollert av usbekere. I det påfølgende året omringet en annen sønn, Aurangzeb, en usbekisk styrke utenfor byen Balkh og erobret byen. Selv om de var seierrike på slagmarken, greide ikke mogulene å sikre de erobrede områdene, og sjah Jahan ble tvunget til å tilbake sine hærstyrker fra Badakistan.


== Krig ==
Oppmuntret av mongulenes tilbaketrekning fra Badakistan, marsjerte Shah Abbas II sommeren 1648 fra Isfahan med en hær på etter sigende 40 000 menn og etter å ha erobret Bost, beleiret Kandahar som ble erobret etter kort tid den 22. februar 1649. Mongulene forsøkte å gjenerobre byen i 1651, men vinteren tvang dem til å oppgi beleiringen.Shah Jahan sendte Aurangzeb med 50 000 soldater for å gjenerobre den, men selv om han beseiret safavidene utenfor byen, greide han ikke å ta den. Hans artilleritog var ikke stand til å gjennomføre oppgaven. Aurangzeb forsøkte å erobre byen på nytt i 1652. Abdul Aziz, khan av Bukhara, hadde gått inn i en allianse med Shah Abbas og i mai 1652 sendte han 10 000 soldater til Kabul i mai for å angripe mongulenes forsyningslinjer. Selv om de ikke var sterke nok til å fjerne beleiringen, truet Bukhara-khanatet en mongulkonvoi på 2 000 som eskorterte en og halv million sølvmynter til beleiringshæren ved Kandahar. Etter to måneder med krigføring mot persisk motstand og den voksende aktivitetene til Bukhara-khanatet, Aurangzeb ble igjen tvunget til å oppgi sin krigføring.
I 1653 sendte Shah Jahan sin favorittsønn Dara Shikoh med en stor hær og to av de tyngste artillerikanonene i riket, men selv etter en fem måneders beleiring klarte han ikke å sulte ut byen. Forsøket på å bryte deres festningsmur med kanonild mislyktes. Til sist oppga de alle forsøk på å gjenvinne Kandahar.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Burton, Audrey (1997): The Bukharans:a dynastic, diplomatic, and commercial history, 1550–1702, Palgrave Macmillan. ISBN 9780312173876.
Chandra, Satish (2005): Medieval India: from Sultanat to the Mughals, II, Har-Anand Publications. ISBN 9788124110669.
Kohn, George C. (2007): Dictionary of Wars, Infobase Publishing. ISBN 9780816065776.
«Kandahar IV. From The Mongol Invasion Through the Safavid Era», Encyclopædia Iranica.
Jackson, Peter; Lockhart, Lawrence, red. (1986): The Cambridge History of Iran, bind 6. Cambridge University Press, ISBN 0-521-20094-6.