jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Saprositellus

Saprositellus er en slekt av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae).


== Utseende ==
Små (2,6 - 3,2 millimeter), slanke, blanke, mørkt rødbrune til svarte gjødselbiller. Hodet er stort og bredt, gjerne noe nedbøyd, forkanten har små tenner slik at den virker sagtakket. Pronotum er avrundet firkantet, tett og kraftig punktert. Dekkvingene er nesten jevnbrede, med kraftige punktrader. Beina er korte og ikke særlig kraftige.


== Levevis ==
Ingenting er kjent om biologien til disse billene.


== Utbredelse ==
Slekten er utbredt fra Panama i nord til Bolivia i sør.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
Familien skarabider, (Scarabaeidae) Latreille, 1806
Underfamilien gjødselbiller, Aphodiinae Leach, 1815
Stammen Odontolochini Strebnicka & Howden, 1996
Slekten Saprositellus Balthasar, 1967
Saprositellus ariquemes Stebnicka, 2003
Saprositellus denticulatus Balthasar, 1967
Saprositellus kenodontus Skelley, 2007
Saprositellus peruanus Stebnicka, 2003
Saprositellus santaritae Stebnicka, 2003


== Kilder ==
Generic Guide to New World Scarab Beetles - Saprositellus [1] Arkivert 6. juli 2017 hos Wayback Machine.
Z.T. Stebnicka og E. Galante (2007) New Neotropical taxa, synonymical clarifications and phylogeny of Odontolochini on the world basis (Coleoptera: Scarabaeidae: Aphodiinae). Acta zoologica cracoviensia, 50B (2): 129-138. [2]
biolib.cz - Oversikt over stammer og slekter


== Eksterne lenker ==
(en) Saprositellus i Encyclopedia of Life 
(en) Saprositellus i Global Biodiversity Information Facility 
Saprositellus – detaljert informasjon på Wikispecies
Mancipatio

Mancipatio (latin, av manus «hånd» og capere «ta, gripe», fornorsket «mansipasjon») var en form for eiendomsoverdragelse i romerretten. Overdragelsen skjedde ved hjelp av et bestemt ritual som forestilte et kjøp mot betaling i kobber. Det er en av flere libralakter i romerretten, rettshandlinger som skjer per aes et libram, «ved hjelp av kobber og vekt».


== Ritualet ==
I nærvær av minst fem vitner, som alle måtte være romerske borgere, og dessuten en romersk borger som skulle holde vekten (libripens), måtte kjøperen legge hånd på slaven eller tingen han ville erhverve og uttale følgende formel (Gaius, Institutiones 1, 119):

Hunc ego hominem ex iure Quiritium meum esse aio isque mihi emptus esto hoc aere aeneaque libra
«Denne slaven erklærer jeg at tilhører meg etter quiritenes rett og den skal være kjøpt av meg med dette kobberstykket og denne kobbervekten»Deretter slo kjøperen med kobberstykket mot vekten og overlot det til selgeren.


== Res mancipi ==
Gjenstandene som kunne erhverves ved mancipatio kaltes res mancipi og innbefattet slaver, jordstykker i Italia, arbeidsdyr (kveg, hester, esel, muldyr) samt alle gjenstander som vedkom bondens liv.


== Historisk utvikling ==
Mancipatio-ritualet stammet fra en tid da betalingen for et kjøp ble oppveid på stedet og utbetalt i kobberstykker. Senere, da man tok i bruk penger, hadde kobberstykket bare symbolsk betydning. Ritualet må ha eksistert allerede før Tolvtavleloven. Under keistertiden gikk det ut av bruk.
Tanken bak mancipatio finner gjenklang også i moderne tid: Det hender at verdiløse eiendommer eller firmaer overdras for en symbolsk pris, for eksempel 1 krone.


== Se også ==
In iure cessio


== Litteratur ==
' Mancipatio i Der kleine Pauly
In iure cessio

In iure cessio (latin, «avståelse i retten») var en form for eiendomsoverdragelse i romerretten. Handlingen foregikk foran pretoren (in iure) og etterlignet en rettssak. Det som skulle overdras kunne være en slave eller en ting. Erhververen grep slaven (eller tingen) og uttalte den samme formelen (vindicatio) som anklageren i en eiendomstvist:

Hunc ego hominem ex iure Quiritium meum esso aio
«Jeg hevder at denne slaven tilhører meg etter quiritenes rett»I en ekte rettssak måtte den anklagede motsi anklageren ved å hevde sin egen rett (contravindicatio). Ved in iure cessio-handlingen lot overdrageren være å svare på erhververens erklæring. Dermed hadde eiendomsretten gått over til erhververen.


== Se også ==
mancipatio


== Litteratur ==
In iure cessio i Der kleine Pauly
Sairan Igen

Sairan Igen (japansk: 采覧異言) er et fembinds geografisk verk av den japanske konfucianske filosof, embedsmann og dikter Arai Hakuseki (1657–1725). Det ble ferdig i 1713, og er det første japanske verk viet til geografi. 
Hakuseki bygde på opplysninger fra tallrike samtaler med den fengslede katolske presten Giovanni Battista Sidotti, og til eldre verker som fremfor alt pater Matteo Riccis store kinesiske verdenskart (Kart over ti tusen land). I verket beskrives den for Hakuseki kjente verdens geografi, historie, skikker og biologiske organismer.
Bolbocaffer

Bolbocaffer er en slekt av biller som hører til gruppen skarabider (Scarabaeoidea).


== Utseende ==
Middelsstore til ganske store (i alle fall til 24 millimeter), brede og hvelvede, rødlige tordivler. Hannens pronotum har horn på sidene, men de har ikke horn på hodet. Dekkvingene er hvelvede med fine punktrader.


== Levevis ==
I likhet med tordivlene graver disse billene lange ganger, som de fyller med humus eller gjødsel som larvene eter. De voksne billene flyr godt.


== Utbredelse ==
Slekten er vidt utbredt i Afrika.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien Skarabider, Scarabaeoidea
Familien Bolboceratidae Laporte de Castelnau, 1840
stammen Bolboceratini Mulsant, 1842
Slekten Bolbocaffer Vulcano, Martínez & Pereira, 1969
Bolbocaffer caffrum (Boheman, 1857)
Bolbocaffer consocium (Boheman, 1857)
Bolbocaffer cycloidum (Fairmaire, 1891)
Bolbocaffer disparile (Péringuey, 1908)
Bolbocaffer exasperans (Péringuey, 1908)
Bolbocaffer gautieri (Boucomont, 1910)
Bolbocaffer indigum (Péringuey, 1908)
Bolbocaffer innotandum (Petrovitz, 1969)
Bolbocaffer interruptum (Kolbe, 1894)
Bolbocaffer kraatzi (Paulian, 1941)
Bolbocaffer littorale (Kolbe, 1894)
Bolbocaffer luniferum (Petrovitz, 1975)
Bolbocaffer matabele (Péringuey, 1908)
Bolbocaffer pallens (Klug, 1835)
Bolbocaffer pannosum (Péringuey, 1901)
Bolbocaffer plausibile (Péringuey, 1901)
Bolbocaffer politum (Westwood, 1848)
Bolbocaffer rugiferum (Kolbe, 1883)
Bolbocaffer sansibaricum (Kolbe, 1894)
Bolbocaffer schimperi (Paulian, 1941)
Bolbocaffer senegalense (Laporte de Castelnau, 1840)
Bolbocaffer stercorosum (Péringuey, 1901)
Bolbocaffer vacivum (Péringuey, 1901)


== Kilder ==
Bolboceratidae på Tree of Life Web Service


== Eksterne lenker ==
Bilde av Bolbocaffer exasperans
(en) Bolbocaffer i Encyclopedia of Life 
(en) Bolbocaffer i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Bolbocaffer hos NCBI 
Bolbocaffer – detaljert informasjon på Wikispecies 
(en) Bolboceratinae – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Luis Sotelo

Luis Sotelo (født 6. september 1574 i Sevilla i Spania, martyrdrept 25. august 1624 i Ōmura ved Nagasaki på Kyūshū i Japan) var en spansk fransiskaner som virket på Filippinene og deretter i Japan, hvor han til slutt led martyrdøden.


== Liv og virke ==

Sotelo studerte ved Universitetet i Salamanca før han trådte inn i fransiskanerkonventet Calvario i Salamanca. Sotelo ble sendt som prest til Filippinene i 1600 for å virke som sjelesørger i en japanske bosetting Dilao ved Manila. Kirken der ble ødelagt i krig i 1608. 
Pave Paul V hadde på denne tid gitt dominikanerne og fransiskanerne tillatelse til å drive misjon i Japan; inntil da hadde jesuittene hatt eneansvaret for misjonen der. Sotelo hadde tilbragt mange år blant japanere i Manila og behersket således deres språk.
Sotelo dro så til Japan, der han forsøkte å bygge en kirke i Edo-området. Etter at kristendommen ble forbudt under Tokugawashogunatet ble også denne kirken ødelagt. Sotelo flyktet til det nordlige Japan, der det var en daimyo, Date Masamune, som rundt Sendai kontrollerte et område der man fortsatt tolererte kristne.
Sotelo planla og ledsaget i 1614 en japansk sendeferd på vegne av Date Masamune til Spania. Sendeferden ble ledet av Masamunes betrodde mann Hasekura Tsunenaga. Kapteinen på skipet San Juan Bautista var Yokozawa Shogen. Sendeferden par et produkt av Sotelos og Date Masamunes politiske ambisjoner. Sotelo forsøkte å grunnlegge et bispedømme i det nordlige Japan, som skulle være uavhengig av det jesuittledede bispedømme Funai (Nagasaki). Portugiserne motarbeidet hans kampanje og pater Sotelo fikk ikke en gang støtte fra fransiskanerne, ettersom den ønskede opprettelse av et slikt bispedømme var blitt knyttet til personlige ambisjoner. Date Masamune ønsket på sin side handelsforbindelser med Ny-Spania (Mexico), men det ble snart klar at en slik handel ville bli en kostnadskrevende sak.

Sotelo ledsaget den japanske sendeferd tilbake; da den la til havn i Filippinene i 16218 steg Sotelo av og ble der en tid, ettersom kristendommen i Japan da allerede var forfulgt med enda sterkere undertrykkende tiltak. Han fikk problemer med Kirken, ettersom han angivelig hadde overdrevet fruktene av sitt arbeid i Japan. Det vestindiske katolske råd sendte ham i 1620 tilbake tilbake til Mexico for der å bli satt inn i misjonsarbeide. 
I 1622 lyktes det til slutt Sotelo å snike seg tilbake til Japan på en kinesisk  djunke. Der ble han oppdaget og arrestert. Etter to års fangenskap led han hort før sin femitårsdag til slutt martyrdøden sammen med to andre fransiskanere, en jesuitt og en dominikaner, ved at de ble levende brent.
Pave Pius IX saligkåret Luis Sotelo og hans ledsagere i 1867.


== Referanser ==


== Litteratur ==
C. R. Boxer: The Christian century in Japan 1549-1650, ISBN 1-85754-035-2
(de) Claudia von Collani: «Luis Sotelo» i Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon (BBKL). Bind 10, Herzberg 1995, ISBN 3-88309-062-X, sp. 825–827.
Bolboceroides

Bolboceroides er en slekt av biller som hører til gruppen skarabider (Scarabaeoidea). 


== Utbredelse ==
Arten lever i Sør-Afrika.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien Skarabider, Scarabaeoidea
Familien Bolboceratidae Laporte de Castelnau, 1840
stammen Bolboceratini Mulsant, 1842
Slekten Bolboceroides Vulcano, Martínez & Pereira, 1969
Bolboceroides capense (Klug, 1843)


== Kilder ==
Bolboceratidae på Tree of Life Web Service


== Eksterne lenker ==
(en) Bolboceroides i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Bolboceroides hos NCBI 
Bolboceroides – detaljert informasjon på Wikispecies 
(en) Bolboceratinae – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Bolbothyreus

Bolbothyreus er en slekt av biller som hører til gruppen skarabider (Scarabaeoidea). Slekten omfatter bare én kjent art.


== Utseende ==


== Levevis ==
I likhet med tordivlene graver disse billene lange ganger, som de fyller med humus eller gjødsel som larvene eter. De voksne billene flyr godt.


== Utbredelse ==
Arten lever i Argentina.


== Systematisk inndeling ==
Arten har tidligere blitt plassert i slekten Stenaspidius.

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien Skarabider, Scarabaeoidea
Familien Bolboceratidae Laporte de Castelnau, 1840
stammen Bolboceratini Mulsant, 1842
Slekten Bolbothyreus Howden, 1973
Bolbothyreus ruficollis (Bruch, 1925)


== Kilder ==
Bolboceratidae på Tree of Life Web Service


== Eksterne lenker ==
(en) Bolbothyreus i Encyclopedia of Life 
(en) Bolbothyreus i Global Biodiversity Information Facility 
Bolbothyreus – detaljert informasjon på Wikispecies 
(en) Bolboceratinae – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Hans Gram (komponist)

Hans Gram (født 20. mai 1754 i København, død 28. april 1804 i Boston) var en dansk organist og komponist som emigrerte til USA i begynnelsen av 1780-årene.
Han var sønn av kaptein og overekvipasjemester i Asiatisk Kompagni Niels Hansen Gram (d. 1760) og hustru Maren Brock (1734–1804), søster til handelsmannen Niels Brock. Hvor familien var handelsfolk valgte Gram en annen retning og studerte musikk og litteratur. Etter en affære reiste han i 1781 til Dansk Vestindia hvor han i en periode var Heinrich Ludwig Ernst von Schimmelmanns sekretær. I 1785 dro han videre til Boston hvor han ble musikklærer og organist ved kirken i Brattle Street. Han ble gift, fikk flere barn og endte sine dager som velansett musiker og komponist.Forfatter av boken Hans Jonathan: Manden som stjal sig selv, den islandske antropolog Gísli Pálsson, mener at Gram kan ha vært far til generalguvernør Heinrich Ludwig Ernst von Schimmelmanns husslave Hans Jonathan.


== Referanser ==

.
Aud Voss Eriksen

Aud Voss Eriksen (født 4. mai 1937) er en norsk politiker (H).
Eriksen har vært leder av Bærum Høyre, og satt i kommunestyreret og formannsskapet fra 1983 til 1999. Hun var Bærum kommunes varaordfører 1991–1999, og også vararepresentant på Stortinget i tre perioder fra 1981 til 1993.Eriksen var styreleder i Henie Onstad Kunstsenter fra 1996 til 1999.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Aud Voss Eriksen hos Stortinget 
(no) Aud Voss Eriksen hos Norsk senter for forskningsdata
Veien er fri

Veien er fri  (original tysk tittel: Der Weg ins Freie) er en tysk romantisk film fra 1941 regissert av Rolf Hansen med Zarah Leander og  Hans Stüwe i hovedrollene.


== Medvirkende ==
Zarah Leander: Antonia Corvelli
Hans Stüwe: Detlev von Blossin, ihr Mann
Agnes Windeck: Baronin von Blossin, seine Mutter
Eva Immermann: Luise
Siegfried Breuer: Graf Stefan Oginski
Hedwig Wangel: Barbaccia
Albert Florath: Dr. Hensius
Herbert Hübner: Landrat von Strempel
Antonie Jaeckel: Frau von Strempel
Ralph Lothar: Achim, dessen Sohn
Karl John: Fritz
Claire Reigbert: Mamsell Dörte
Olaf Bach: ein Pole
Walther Ludwig: Tomaso Rezzi


== Musikk i filmen ==
Ich will nicht vergessen …
Vielleicht …
Ich sag’ nicht ja, ich sag' nicht nein


== DVD ==
Filmen er utgitt i Tyskland på en utekstet DVD.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Veien er fri på Internet Movie Database 
(sv) Veien er fri i Svensk Filmdatabas 
(nl) Veien er fri på MovieMeter
Theo Mackeben

Theo Mackeben (født Theo von Mackeben 5. januar 1897 i Preußisch Stargard Vestpreussen, død 10. januar 1953 i Berlin) var en tysk komponist, kapellmester og musiker (pianist).


== Filmmusik i utvalg ==
1932 : Den solgte brud
1933 : Kjærlighetslek (Libelei)
1934 : Storhertugens finanser
1938 : Den smukke venn
1938 : Tilbake til hjemmet
1939 : Symfoni Pathetique
1940 : En dronnings hjerte
1941 : Veien er fri
1944 : ... och alla dessa kvinnor
1951 : Die Sünderin


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Theo Mackeben på Internet Movie Database 
(sv) Theo Mackeben i Svensk Filmdatabas 
(da) Theo Mackeben på Filmdatabasen 
(fr) Theo Mackeben på Allociné 
(en) Theo Mackeben på AllMovie 
(en) Theo Mackeben hos The Movie Database
Blest (album)

Blest er et musikkalbum utgitt av Blest 24. mars 2017. Albumet er bandets debutalbum og ble spilt inn i perioden høsten 2015 til januar 2017. Albumet er produsert av bandet og Thom Hell og gitt ut på plateselskapet PTC records.


== Sporliste ==
«I dine sko» - tekst/melodi: Paul Hansen
«Oslo ein sommarkveld» - tekst/melodi: Paul Hansen
«Hos deg» - tekst: Ingvar Hovland, melodi: Carl Øyvind Apeland
«Før eg fant deg» - tekst: Ingvar Hovland, melodi: Paul Hansen
«Syng» - tekst: Ingvar Hovland/Paul Hansen, melodi: Carl Øyvind Apeland
«Langs ein steingard» - tekst: Gaute M Sortland, melodi: Paul Hansen
«Bare du» - tekst: Ingvar Hovland, melodi: Paul Hansen
«Ein ny dag» - tekst/melodi: Paul Hansen
«Vend deg vekk» - tekst: Ingvar Hovland, melodi: Paul Hansen
«En liten vise» - tekst: Inger Hagerup, melodi: Carl Øyvind Apeland
«Itte at du kom te oss» - tekst: Gaute M Sortland, melodi: Paul Hansen
«Komme aldri tebake» - tekst: Ingvar Hovland, melodi: Paul Hansen
«Der solå brant» - tekst: Paul Hansen/Ingvar Hovland, melodi: Paul Hansen


== Medvirkende ==


=== Blest ===
Paul Hansen - vokal, akk.gitar, munnspill, trommer.
Torbjørn Økland - el.akk.gitar, mandolin, bouzouki, trompet, kor.
Carl Øyvind Apeland - bass, kontrabass, fretless, tangenter, kor.


=== Andre medvirkende ===
Thom Hell - piano, el.akk.gitar, kor.
Marie Klåpbakken - fiolin, kor.
Tore Jamne - trommer, perkusjon.
Halvor Lillesund - piano, trekkspill.
Nils Økland - fiolin, hardingfele, viola d'amore
Torstein Lofthus - trommer, perkusjon.
Geir Sundstøl - steelgitar, dobro, banjo, munnspill.
Helge Lilletvedt - piano
Martin Horntveth - trommer, perkusjon..
Erland Dahlen - trommer, perkusjon.
Grethe Svensen - vokal, kor.
Bjarne Skogland - tangenter, kor.
Vegard Fossum - perkusjon.Tekstforfattere er Ingvar Hovland, Gaute M Sortland, Paul Hansen og Inger Hagerup.
Produsert av Carl Øyvind Apeland, Thom Hell, Torbjørn Økland og Paul Hansen. 
Innspillinger gjort av Carl Øyvind Apeland (Capeland studio, Haugesund), Giert Clausen (Fersk lyd, Oslo), Bjarne Stensli (Oslo), Cristian Engfelt (Paradise studio, Oslo).
Mikset av Bjarne Stensli (7, 8, 9, 10, 11, 12, 13), Mike Hartung - Propeller music division (1, 2, 4, 6), Giert Clausen - Fersk lyd (3, 5).
Masteret av Morgan Nicolaysen - Propeller mastering. 
Coverdesign av Martin Kvamme
Sarah Thonig

Sarah Agrippine Thonig (født 16. februar 1992 i München) er en tysk skuespiller.


== Liv ==
Thonig var først skuespiller på teaterskole og deltok etter hvert i amatørteater i teateret i Dachau, i tillegg til at hun deltok på diverse dramaworkshops. Da hun jobbet i amatørteater arbeidet hun med et teaterprosjekt med handicappede og var med i flere teateroppsett ved Ludwig-Thoma-Haus i Dachau. I sommeren i 2011 gikk hun på teater-sommerakademiet Schauspiel München.Etter at Thonig fikk vitnemålet sitt etter å ha fullført Abitur-eksamen, ble hun mellom 2011 og 2014 et medlem av ensemblet ved Residenztheater i München. Der spilte hun to hovedroller, Ingrid i Rainer Werner Fassbinders Katzelmacher og Lou i DNA av Dennis Kelly. Thonig var også en del av ensemblet til Frühlingserwachen - Live almost, die young, som er en moderne versjon av Frühlings Erwachen, som ble skapt av Nuran David Calis.I 2003 startet skuespillerkarrieren hennes i film. Siden 2012 dukket hun opp igjen på TV og i film. Fra 2015 spilte Thonig en permanent rolle i TV-serien Die Rosenheim-Cops. Der spiller hun Christin Lange, en av to resepsjonister i Rosenheims politidepartement, sammen med Ursula Maria Burkhart, som spiller medresepsjonisten hennes Marianne Grasegger.


== Filmografi ==


=== TV-serier ===
Salzburger Land (2014)
Heiraten macht mich nervös (2005)
Dahoam is Dahoam (2012)
Lebenslänglich Mord (2012, Die kleine Königin)
Hotel 13 (2014, 49 episoder som hovedpersonen Liv Sonntag)
Aktenzeichen XY … ungelöst (2014)
Alles was zählt (2014, gjesterolle som Susi Carstens)
Sturm der Liebe (2015, gjesterolle som Becky McPherson)
Der Alte (2015, Die Puppenspieler)
Die Rosenheim-Cops (siden 2015)
Wilsberg (2017, gjesterolle i Die fünfte Gewalt)


== Teateropprtender ==
Katzelmacher (2012, regissert av Anja Sczilinski, Residenztheater München)
DNA (2013, regissert av Anja Sczilinski, Residenztheater München)
Frühlingserwachen – Live fast, die young (2014, regissert av Anja Sczilinski, Residenztheater München)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Sarah Thonig på Internet Movie Database 
(en) Sarah Thonig hos The Movie Database
Symfoni nr. 26 (Haydn)

Haydns symfoni nr. 26 har fått navnet Lamentatione, og tilhører Haydns Sturm und Drang-periode. Den går i D-moll og er skrevet i ca. 1768.
Symfoni nr. 26 er en symfoni med tre satser, den første i sonatesatsform, den andre er en langsom variasjonsform, den tredje er en hurtig menuett. Tilnavnet «lamentione» spiller på at Haydn i det andre temaet i førstesatsen har inkludert en kirkesang om Jesu lidelser til fremføring i påsketiden. Temaet dukker også opp i andresatsen.


== Satsene ==
Allegro assai con spirito, D-moll og deretter dur 4/4
Adagio (F-dur) 2/4
Menuett og Trio (D-moll) 3/4
Pressens Hus

Må ikke forveksles med Pressens hus i Skippergata, åpnet 2021Pressens Hus var et forretningsbygg reist i Rosenkrantz' gate 3  i Oslo i 1966. Opprinnelig ble initiativet til et eget pressehus drevet fram  innen presseorganisasjonene. I praksis ble huset Norsk Telegrambyrås hovedkvarter i to tiår fra det sto ferdig.
Norsk Presseforbund og Norske Avisers Landsforbund nedsatte i 1960 i fellesskap en komite for å utrede spørsmålet om eget pressehus. NTB-leder Rolv Werner Erichsen var formann i komiteen. Det utviklet seg også slik at NTB etter hvert ble det sentrale selskapet for å realisere planene.
Pressens Hus sto klart høsten 1966. I desember flyttet NTB inn i de tre øverste etasjene og deler av en fjerde i det nye pressehuset.
På nyåret 1967 hadde byrået tatt i bruk 1300 kvadratmeter moderne lokaler, og hadde all sin virksomhet samlet i ett hus. Man tok i bruk huset omtrent på samme tid som NTB markerte sitt 100-årsjubileum, og kong Olav var gjest i de nye lokalene.
Da Pressens hus ble realisert sikret NTB seg rett til å utvide - med leiekontrakt på hele gården. NTBs tilværelse i Pressens Hus varte til 1986, da byrået flyttet til enda større lokaler i Holbergs gate 1.
Bygningen er tegnet av arkitekt Jarle Berg. Fra 1999 tilhører den Hotel Bristol.


== Referanser ==


== Kilder ==
Einar Olsen: En historisk vandring gjennom 140 år i Norsk Telegrambyrå : NTB 1867 - 2007, NTB, Oslo 2007, side 43 - 48
Halffterobolbus

Halffterobolbus er en slekt av biller som hører til gruppen skarabider (Scarabaeoidea).


== Utseende ==
Middelsstore, brede og hvelvede, rødlige tordivler.


== Levevis ==
I likhet med tordivlene graver disse billene lange ganger, som de fyller med humus eller gjødsel som larvene eter. De voksne billene flyr godt.


== Utbredelse ==
Artene lever i Argentina .


== Systematisk inndeling ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien Skarabider, Scarabaeoidea
Familien Bolboceratidae Laporte de Castelnau, 1840
stammen Bolboceratini Mulsant, 1842
Slekten Halffterobolbus Martinez, 1976
Halffterobolbus laevistriatus (Boucomont, 1932)
Halffterobolbus riojanus (Martinez, 1951)


== Referanser ==


== Kilder ==
Bolboceratidae på Tree of Life Web Service


== Eksterne lenker ==
(en) Halffterobolbus i Encyclopedia of Life 
(en) Halffterobolbus i Global Biodiversity Information Facility 
Halffterobolbus – detaljert informasjon på Wikispecies 
(en) Bolboceratinae – kategori av bilder, video eller lyd på Commons