Symfoni nr. 2 (Valen)

Symfoni nr. 2, opus 40 av Fartein Valen er et orkesterverk i fire satser fra 1944. En av inspirasjonskildene til symfonien var Rembrandts maleri «Kristus i Emmaus».


== Besetning ==

Verket er skrevet for et orkester bestående av 2 fløyter, 2 oboer, 2 klarinetter, 2 fagotter, 2 valthorn, 1 trompet, 1 trombone, pauker og strykere.
En typisk framføring varer rundt 25 minutter. Verket er tilegnet Hugo Lous Mohr og er utgitt på Harald Lyches Musikkforlag.


== Bakgrunn ==
Symfoni nr. 2 ble skrevet i Valevåg under andre verdenskrig. Krigsårene var en tung tid for Valen. Han isolerte seg nærmest i sitt hjem i denne perioden og beveget seg ikke utenfor bygdegrensen før i 1947. I likhet med resten av befolkningen var han påvirket av krigsforholdene med varerasjonering og varemangel, og han ga i sine brev uttrykk for frustrasjon over krigens grusomheter. En tragedie som rammet lokalsamfunnet spesielt hardt var fiskebåten MK «Blia»s forlis i november 1941. Båten var på vei fra Bømlo til Shetland med 43 norske motstandsfolk og flyktninger. Ingen overlevde.Valen hadde egentlig ikke tenkt å skrive flere symfonier etter at han hadde gjort ferdig sin første symfoni i 1939. Symfoniformen hadde bydd på utfordringer for ham, og han følte seg derfor ferdig med dette formatet. I 1941 begynte likevel idéen om en ny symfoni å melde seg på. Da hadde han i mellomtiden fullført tre av sine viktigste komposisjoner: «Ode til ensomheten», opus 35, Konsert for fiolin og orkester, opus 37 og Pianosonate nr. 2, opus 38. Arbeidet på Symfoni nr. 2 startet i november 1941 og verket var ferdig i januar/februar 1944 med unntak av litt renskriving.
Symfonien ble uroppført først etter Valens død, i Universitetets Aula i Oslo den 28. mars 1957 av Filharmonisk Selskaps Orkester under ledelse av Odd Grüner-Hegge.


== Verket ==
Symfoni nr. 2 er skrevet i fri tolvtoneteknikk. Men i likhet med hans øvrige symfonier står symfonien formmessig godt plantet i en klassisk-romantisk tradisjon. Valen benytter klassiske satstyper som sonatesatsform og sonaterondoform, riktig nok med noen modifikasjoner, og symfonien har i likhet med den klassisk-romantiske symfonien fire satser.


=== Første sats: «Allegro con brio» ===
Første sats, «Allegro con brio», er en dramatisk sats med store dynamiske kontraster. Uttrykket er sterkere enn vanlig til Valen å være, men det finnes ingen kilder som indikerer hva som har vært inspirasjonskilden til denne satsen. Berit Kvinge Tjøme hevder imidlertid i sin bok at man «med stor sannsynlighet» kan anta at satsen er et uttrykk for den «fortvilelse og [det] raseri» som Valen må ha følt over krigens tragedier. Tjøme sikter til forliset av «Blia», som skjedde nøyaktig én uke før Valen skrev ned de første skissene til førstesatsen.
Formmessig benytter Valen sonatesatsform, og satsen begynner direkte på hovedtemaet i førstefioliner:

Hovedtemaet har en oppadstrebende bevegelse i motsetning til sidetemaet. Sidetemaet presenteres i klarinett I:


=== Andre sats: «Adagio» ===
Symfoniens andre sats, «Adagio», har en svært rolig og lyrisk karakter og kan nærmest gi pastorale eller religiøse assosiasjoner. Taktarten er 6/8 som i en barokk siciliano.
Denne satsen er ifølge Olav Gurvin inspirert av Rembrandts maleri «Kristus i Emmaus». Gurvin forteller at Valen hadde en reproduksjon av dette bildet stående på sitt skrivebord. Valen var spesielt fascinert av søyleportalen i bakgrunnen, som virket uendelig og nærmest ga en evighetsfornemmelse. Dessuten var Valen fascinert av uttrykket i Jesu ansikt. Ansiktstrekkene hadde for Valen «den annen skjønnhet», en skjønnhet som lå «bakenfor» og «høyere» enn det ytre. «Den annen skjønnhet» var et begrep Valen hadde funnet i en av Michelangelos sonetter som også var utgangspunktet for hans orkesterstykke «Sonetto di Michelangelo», op. 17, nr. 1. For Valen uttrykte «Den annen skjønnhet» nærmest essensen av hans egen musikalske estetikk. I et radiointervju sent i livet forklarer Valen følgende:

«Når en gripes av den atonale musikken, opplever en det Michelangeo kalte for ‘den annen skjønnhet’. Vi [de atonale komponister] bruker bare teknikken for å få ‘den annen skjønnhet’ frem. [...] Den atonale musikk er likeså følt som noen annen musikk, kanskje enda mer, men riktignok på en annen måte.»
Formmessig bygger satsen ifølge Kortsen på en sonaterondoform, med en hovedtemagruppe bestående av fire temaer og en sidetemagruppe. Førende av temaene i hovedtemagruppen er temaet i førstefioliner:


=== Tredje sats: «Allegretto» ===
Tredje sats, «Allegretto», er symfoniens korteste sats og har scherzo-karakter. Formmessig følger den ikke en tradisjonell scherzo, men har en variasjonsrondoform basert på fire temaer.


=== Fjerde sats: Finale: «Allegro molto» ===
Symfoniens siste sats, «Allegro molto», hadde Valen ifølge Gurvin planlagt å ende triumferende i likhet med første sats. Men da Valen begynte å komponere ble det annerledes. Store deler av satsen ble skrevet i julen, og satsen fikk da ifølge Gurvin en «julestemning».Ifølge Kortsen er satsen basert på en tillempet sonaterondoform med en hovedtemagruppe bestående av to kontrasterende temaer, det ene i celli fra takt 1, det andre i trompet fra takt 3, og en sidetemagruppe. Tjøme tolker satsen som en avansert oppbygget dobbeltfuge basert på cello-teamet som tema 1 og trompet-temaet som tema 2. De to temaene er svært ulike. Cello-temaet er basert på flyktige opp- og nedadgående løp:

Trompettemaet karakteriseres derimot av nedadgående halvnoter som understreker satsens 3/2-taktart:

Kortsen peker i sin analyse på likheten mellom dette temaet og hovedtemaet i første sats i Bruckners Symfoni nr. 3 i d-moll, også dette i solotrompet:
Påvirkningen fra Bruckner er kanskje ikke helt tilfeldig da dette var en komponist Valen ifølge et radiointervju satte svært høyt, på linje med Bach.


== Diskografi ==
Bergen Filharmoniske Orkester / Aldo Ceccato (dirigent) (innspilt 1986?)

Norway in Music CDN 31001 (CD, 1987) (+ Valen op. 41)
Simax Classics PSC3101 (2 CD, 1992) (+ Valen opp. 30, 41, 43)Stavanger Symfoniorkester / Christian Eggen (dirigent) (innspilt 2006)

BIS Records BIS-CD-1632 (CD, 2008) (+ Valen opp. 18, 19, 41)


== Referanser ==


== Litteratur ==
Gurvin, Olav (1962). Fartein Valen: En banebryter i nyere norsk musikk. Drammen: Harald Lyche & Co's Musikkforlag. 
Kortsen, Bjarne (1965). Fartein Valen: Life and Music. Volume 2: The Music (Analyses) (engelsk). Oslo: Johan Grundt Tanum. 
Tjøme, Berit Kvinge (2012). Trekkfuglen: Komponisten Fartein Valen. Oslo: Novus Forlag. ISBN 978-82-7099-689-6. 


== Eksterne lenker ==
Om Valens Symfoni nr. 2 i Forskningsprosjektet Norsk musikkarv