jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Kamtusenblad

Kamtusenblad (Myriophyllum sibiricum) er en flerårig vannplante.
Stenglene er opptil én meter lange. De fjærflikede bladene sitter i kranser på fire. Arten ligner på akstusenblad, men kan skilles på at den har overvintringsknopper (turioner), og på at det ved basis av planten bare går ut én stengel fra jordstengelen. Den trives i kalkholdig vann, men tåler dårlig eutrofiering.Kamtusenblad var tidligere bare kjent fra Sibir, Kina og Nord-Amerika, og de skandinaviske forekomstene ble regnet til akstusenblad. Et funn fra Nord-Sverige ble publisert i 1980. I Norge forekommer kamtusenblad hovedsakelig i indre strøk på Østlandet og i Nord-Norge.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Kamtusenblad – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Kamtusenblad i Encyclopedia of Life 
(en) Kamtusenblad i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Kamtusenblad hos Artsdatabanken 
(sv) Kamtusenblad hos Dyntaxa 
(en) Kamtusenblad hos ITIS 
(en) Kamtusenblad hos NCBI 
(en) Kamtusenblad hos The International Plant Names Index 
(en) Kamtusenblad hos Tropicos 
(en) Kategori:Myriophyllum sibiricum – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Myriophyllum sibiricum – detaljert informasjon på Wikispecies
John Sparkman

John Jackson Sparkman (født 20. desember 1899 i Hartselle i Alabama, død 16. november 1985 i Huntsville i Alabama) var en amerikansk demokratisk politiker. Han var en konservativ sørstatsdemokrat, og representerte delstaten Alabama i Kongressen 1937–1979, i årene 1946–1979 som delstatens lengst sittende senator. Sparkman var visepresidentkandidat for Adlai Stevenson og Det demokratiske parti i 1952, men Stevenson tapte for Dwight D. Eisenhower.


== Familiebakgrunn og yrkeskarrière ==
John Sparkman var sønn av husmann Whitten Joseph Sparkman og Julia Mitchell Kent. Han vokste opp i en fireroms hytte sammen med elleve søsken på en gård i Morgan County i det nordlige Alabama. Som barn deltok han i gårdsdrift og plukket bomull. Etter grunnskolen lå Morgan County High School 6,4 kilometers gange unna hjemmet. Sparkman hadde bachelorgrad i rettsvitenskap fra University of Alabama i Tuscaloosa fra 1923 og mastergrad i historie fra samme universitet fra 1924. I studietiden arbeidet han som redaktør i studentavisen og fyrbøter i universitetets kjeller.Sparkman arbeidet som lærer før han ble advokat, senere også ved Huntsville College 1925–1928. Etter at han fikk advokatbevilling i 1925, begynte han å praktisere som advokat i Huntsville. Han var oppnevnt som magistratdommer i appelldomstolen i Alabamas nordlige rettskrets 1930–1931. Han giftet seg med lærerinne Ivo Hall fra Huntsville.Han var tillitsvalgt i mange organisasjoner, blant annet som distriktsguvernør i Kiwanis i Huntsville i 1930 og president i handelskammeret i byen. Som frimurer var han tilsluttet den gamle og anerkjente skotske ritus.


== Politisk arbeid ==

Han ble i 1936 valgt til Representantenes hus fra Alabamas 8. distrikt, som omfattet Huntsville og omland. Den sittende representanten Archibald Hill Carmichael søkte ikke gjenvalg i demokratenes primærvalg, der Sparkman vant et knapt flertall etter en valgkamp med utgangspunkt i søndagsskolekretser. Han vant alle de kommende valgene uten seriøse motkandidater. I 1946 var han det demokratiske flertallets innpisker i Representantenes hus. Samme år ble han gjenvalgt, men vant samtidig et suppleringsvalg i Senatet.
Sparkman var formann i Senatets komité for småbedrifter 1950–1953 og 1955–1967, formann i Senatets komité for bankvesen, boliger og byutvikling 1967–1975 og formann i Senatets utenrikskomité 1975–1979. Han bidro til å overbevise Forsvarsdepartementet om å flytte rakettprosjektene sine fra Texas til Huntsville, noe som la grunnlaget for NASA Marshall Space Flight Center. Sparkman var motstander av å oppheve raseskillet, og underskrev en kritisk uttalelse om høyesterettsdommen som opphevet raseskillet i offentlige skoler.Sparkman søkte ikke gjenvalg til Senatet i 1978, og døde av et hjerteinfarkt i 1985.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) John Sparkman – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) John Sparkman hos Amerikas forente staters kongress' biografiske kartotek 
(en) John Sparkman hos American National Biography
Rolf Hobson

Rolf Hugh Hobson (født 18. juli 1961 i Oslo) er en norsk historiker som er professor ved Institutt for forsvarsstudier i Oslo og professor II ved Universitetet i Bergen.


== Bakgrunn og virke ==
Hobson ble utdannet cand. mag. ved Universitetet i Oslo i 1986 og studerte fra 1988 til 1993 ved Heinrich Heine-Universität i Düsseldorf. Hobson var fra 1990 til 1993 også ved Den allmennvitenskapelige høgskole ved Universitetet i Trondheim. I 1994 ble han ansatt som seniorforsker ved Institutt for forsvarsstudier. Hans dr.art.-grad ved NTNU i historie omhandlet den tyske flåteopprustningen under storadmiral Alfred von Tirpitz i årene 1897-1914.Hobson arbeider ved Senter for sivil–militære relasjoner ved Institutt for forsvarsstudier.


== Bibliografi ==
Hobson, Rolf: Europeisk politisk historie 1750–1950, Cappelen Damm Akademisk, Oslo 2015, ISBN 978-82-02-24316-6
Hobson, Rolf, Tom Kristiansen og Sven G. Holtsmark (red.): Stormaktene, Sverige og Norge 1905–1907. Fra konsulatsak til integritetstraktat, Cappelen Damm Akademisk, 2006
Hobson, Rolf: Krig og strategisk tenkning i Europa 1500–1945. Samfunnsendring – statssystem - militær teori, Cappelen Damm Akademisk, 2005
Hobson, Rolf: Maritimer Imperialismus. Seemachtsideologie, seestrategisches Denken und der Tirpitzplan 1875 bis 1914, Oldenbourg Wissenschaftsverlag, 2004


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
«Gjensyn med andre verdenskrig», foredrag av Hobson på Litteraturhuset
Tsjornomorsk

Tsjornomorsk (ukrainsk Чорноморськ), tidligere Illitsjivsk, er en havneby i Odesa oblast (fylke) sørvest i Ukraina. Byen er et eget rajon (kommune) i oblasten. 
Tsjornomorsk ligger ved kysten av Svartehavet, bare omkring 20 km vest for Odesa. 
Fra byen er det ferjeforbindelse til Varna i Bulgaria.


== Vennskapsbyer ==
 Narva, Estland
 Beyoğlu, Tyrkia
 Maardu, Estland
 Qaradağ, Aserbajdsjan
 Tczew, Polen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Chornomorsk – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Чорноморськ – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Nettsiden til «UkrFerry Shipping Company» (engelsk/russisk)
Martin Halvorsen

Martin Halvorsen (født 16. juni 1842 på Gjemsø kloster (Gimsøy), død 1. mars 1911) var en norsk apoteker og ordfører. Hans foreldre var kjøpmann Ole Peter Halvorsen og Inger Hansine Halvorsen f.  Meier.  Halvorsen ble gift i Kragerø med Henriette Hassel den 20. oktober, 1874. Han var ordfører og formann i ligningskommisjonen i Drøbak hvor han kjempet for opprettelsen av kommunal  middelskole. Han bodde den siste perioden av sitt liv i Hamar, og var styremedlem i telefonforeningen og dampskipsselskapet.  Ifølge kirkeboken for Hamar døde han av myokarditt, betennelse i hjertemuskelen.


== Karrieren som apoteker ==
Halvorsen disiplinerte ved Porsgrund apotek fra 1857 til 1861 etter utdannelse på Porsgrund borgerskole, og tok medhjelperprøven i 1861. Han var medhjelper i apotekene i Porsgrunn og Risør i tiden frem til hans farmasøytisk eksamen den 24. mai 1865.  
Han tjenestegjorde videre ved Risør-, Skiens og Kragerøs apotek, frem til han kjøpte og fikk bevilling til å drive apoteket i Drøbak i 1872. Han solgte apoteket sitt i Drøbak i 1885 og gikk tilbake til arbeid på apoteker i Skien og Porsgrunn.  I 1892 fikk han bevilling til å drive apoteket i Hamar, og han kalte sitt nye apotek «Svaneapoteket».
Sønnen, Einar Hassel, jobbet som provisor i Svaneapoteket og tok over som bestyrer av da Halvorsen døde i 1911.


== Nekrolog ==
Etter Halvorsens bortgang stod følgende skrevet i avisen: 
Han var i al sin færd, baade offentlig og privat, grei og aapen, besat et praktisk blik og uttalte sig gjerne uten omsvøp. Personlig var Halvorsen elskværdig og altid tjenestevillig; i sin stilling som apoteker – en stilling, som han skøttet med stor dygtighed – gjorde han nok folk mange tjenester uten hensyn til egen fordel, og alle, som hadde noget med ham at gjøre, lærte å holde af den greie og velvillige mand med det altid gode humør og den jøvne, likefræmme optræden.


== Referanser ==


== Kilder ==
Fridthjov Johannesen, Leif Midthauge (1955). Svaneapoteket i Hamar 100 år. Hamar. s. 26, 27. Jørgen W. Flood, cand. farm. (1889). Norges Apothekere i 300 Aar (1588-1889). Kristiania: Den norske Apothekerforening. s. 46, 47. Christian van der Lagen (1933). Norges apotekere og farmaceutiske kandidater. Oslo: A. M. Hanches forlag. s. 121.
Andrine og Kjell

Andrine og Kjell er en norsk film fra 1952. Filmen er basert på boken med samme navn av Gisken Wildenvey.


== Handling ==
Andrine og Kjell går i samme klasse på Borcks privatskole i Storvågen. De skal ta eksamen til våren, men det er mange andre ting som står i hodet på 17-åringer, og den slags kan føre til litt av hvert. De to hovedpersonene opplever den store kjærligheten og møter de voksnes verden for første gang. Andrine kommer fra et fattig fiskevær ute i havgapet hvor hun vokste opp blant fremmede. Penger har hun fått av sin ugifte mor i Amerika. Kjell går om igjen i klassen. Ikke fordi han har dårlige evner, men fordi han året i forveien gjorde en tabbe og ble utvist fra eksamen. Han står i stadig opposisjon til sin prektige familie. Problemene oppstår når Andrine leier et kvistrom hos Kjells foreldre. 


== I rollene ==

Inger Marie Andersen ...  Andrine Skjæret
Toralv Maurstad ...  Kjell Bergan
Liv Strømsted ...  Målfrid Bergan
Betzy Holter ...  Fru Bergan
Sigurd Magnussøn ...  Herr Bergan
Ola Isene ...  Skolebestyrer Borck
Ingeborg Steffens ...  Fru Borck
Ottar Wicklund ...  En lærer
Harald Aimarsen ...
Solveig Brantenberg ...
Carsten Byhring ...
Jack Fjelstad ...
Lise Foss ...
Gustav Adolf Hegh ...
Erik Lassen ...
Folkman Schaanning ...
Espen Skjønberg ...
Astrid Sommer ...
Henrik Anker Steen ...  En annen lærer
Lise Heide Steen ...
Tom Tellefsen ...  Kjells kamerat
Ingerid Vardund ...


== Eksterne lenker ==
(en) Andrine og Kjell på Internet Movie Database 
(no) Andrine og Kjell i Nasjonalbibliotekets filmografi 
(no) Andrine og Kjell hos Filmfront
Bjørn Sothberg

Bjørn Sothberg (født 2. mai 1938 i Beitstad i Nord-Trøndelag) er en norsk skuespiller.


== Filmografi ==
1961 Går ut i kveld (fjernsynsfilm) som Barrow
1963 Den stundesløse (fjernsynsfilm) som Leander
1972 Skuggen av ein helt (fjernsynsfilm) som Mr. Maguire
1976 Jan Herwitz (fjernsynsfilm/fjernsynsteateret) som Doktor Wulfsberg
1981 Sølvmunn som parkeringsvakt
1985 Brennende blomster som far
2007 Varg Veum – Bitre blomster som Politimester Hansen
2007 Fordi jeg elsker deg (kortfilm) som Sigrunds nye mann


== Referanser ==
Hôtel de Rambouillet

Hôtel de Rambouillet var en residens i Paris, kjent som møtestedet for den litterære salong «preciositeten» som møttes der fra 1607 og fremover til midten av 1600-tallet. 
Dette var den italienskfødte adelskvinnen Catherine de Vivonne, markise av Rambouilles residens. Den het opprinnelig Hôtel Pisani, men ble fra tidlig på 1600-tallet kalt Hotel de Rambouillet, og ligger på Rue Saint-Honoré, i nærheten av de senere Grands Magasins du Louvre. Markgrevinnen foretok en rekke disposisjoner for å innrede sin residens slik at det skulle være funksjonelt som litterær salong og for mottakelser, og lot derfor bygge suiter av små rom som besøkere lett kunne forflytte seg mellom og som skapte intime og fortrolige stemninger. Disse ombygninger ble utført i 1618.
Markisens salong bibeholdt sin betydning som sentrum for vidd og lærde selskap til 1650. Stort sett ble samtlige av de mest fremstående skikkelser i det franske samfunns- og kulturliv dens stamgjester, særlig på 1600-tallets andre kvartal, da dets rykte var som mest lysende. Hennes suksess som vertinne hadde flere årsaker. Hun hadde dannelse, men avvek i denne forstand ikke nevneverdig fra sin omgangskrets. I likhet med markisen mislikte mange av hennes gjester intrigene ved hoffet, og fant til sammenligning atmosfæren ved Hotel de Rambouillet å være en velkommen forandring og avveksling.
Tinnfoss

Tinnfoss, også kalt og skrevet Tinfos, Tinnfossen og Tinnefossen, er en regulert foss som utgjør nederste fall i elva Tinne (Tinnelva, Tinnåa) ovenfor utløpet i Heddalsvatnet i Notodden kommune i Telemark fylke. Tinne er del av Øst-Telemark-vassdraget og Skiensvassdraget.
Nedbørfeltet til Tinnfoss er 4 070 km2 og fallhøyden er 18,5 meter. Fossen ble bygd ut og regulert med Tinnfoss kraftstasjon (42 MW) fra 1901. Vannkraftverket utnytter også Sagafoss, som ligger over Tinnfoss. Disse har til sammen en fallhøyde på 41,9 meter.


== Historikk ==
I 1894 kjøpte industribyggeren Ole H. Holta Tinnfossen. Han og etterkommerne ble sentrale i utviklinga av industrisamfunnet på Notodden. I 1900 bygde han Tinfos kraftverk (Tinfos I), det første vannkraftverket i Tinnelva. Det ga strøm til et tresliperi, Tinfos Papirfabrik og Notodden Calsium og Carbidfabrik ved Heddalsvatnet. Dette kraftverket ga også strøm til Norsk Hydros forsøksfabrikk på Notodden, der grunnleggerne av Hydro, Sam Eyde og Kristian Birkeland, drev prøvedrift for framstilling av salpeter, det første kommersielle anlegget som benyttet Birkeland og Eydes lysbueovner til produksjon av kunstgjødsel. Fra 1910 til 1912 bygde Holta Tinfos 2 som la grunnlaget for Tinfos Jernverk, det første i Norge som smeltet jern med elektrisitet.
Tinfos kraftverk omfatter Tinfos I (bygd 1901), Tinfos II (1912) og nye Tinfos I (1955).
Det industrielle kulturmiljøet på Tinnfoss ble fredet i juni 2014, og nominert til UNESCOs verdensarvliste. Fredningen omfatter hele miljøet med kraftstasjoner, industribygninger, tekniske anlegg og boliger.


== Se også ==
Tinnfossen (Sør-Trøndelag) i Snillfjord i Sør-Trøndelag
Tinfos Jernverk, stiftet som Tinfoss Jernverk i 1910.
Tinfos kraftverk, vannkraftverk i drift fra i 1901


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Tinnfossen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Emil Marwa

Emil Marwa (født 1974) er en norsk skuespiller. Han arbeider i Storbritannia og har sine fleste roller i britisk film. I 2005 spilte han Wasim i den norske filmen Izzat. For den rollen ble han nominert til  Amandaprisen i 2006 som Årets mannlige skuespiller.


== Priser ==


== Utvalgt filmografi ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Emil Marwa på Internet Movie Database 
(sv) Emil Marwa i Svensk Filmdatabas 
(da) Emil Marwa på Scope 
(fr) Emil Marwa på Allociné 
(en) Emil Marwa på AllMovie 
(en) Emil Marwa hos The Movie Database
Gjennom mine tykke briller

Gjennom mine tykke briller er en norsk animasjonsfilm fra 2003. Filmen er regissert av Pjotr Sapegin og manuset er av David Reiss-Andersen og Pjotr Sapegin. Stemmene i filmen er av Odd Børresen og Sossen Krohg. Filmen ble i 2004 nominert som Årets barne- og ungdomsfilm under Amandaprisen. 


== Kilder ==
filmklubb.no: Gjennom mine tykke briller
filmrommet.no: Gjennom mine tykke briller


== Eksterne lenker ==
(en) Gjennom mine tykke briller på Internet Movie Database 
(no) Gjennom mine tykke briller hos Filmfront
Jorge Blanco

Jorge Gabriel Blanco Güerena (kallenavn: George, Jorgito) (født 19. desember 1991), bedre kjent som Jorge Blanco er en mexicansk skuespiller og sanger. Han har blant annet spilt i filmen High School Musical: El desafío. og han spiller Leòn i serien Violetta. Blanco har datet sangeren og skuespilleren Stephie Camarena siden 2007. «Leon» i serien Violetta er kjent som den kjekke kjæresten til «Violetta» (Martina Stoessel). Blancos fans blir kalt «Jorgistas»


== Eksterne lenker ==
(en) Jorge Blanco på Internet Movie Database 
(fr) Jorge Blanco på Allociné 
(en) Jorge Blanco hos The Movie Database
Litleåna kraftverk

Litleåna kraftverk er et vannkraftverk i Kvinesdal kommune i Agder. Da det ble bygd het det Mygland kraftverk.
Det er et elvekraftverk som utnytter et fall på 63 meter i Litleåna.
Installert effekt er 3,2 MW på to francisturbiner. Årsproduksjon er 9,4 GWh.
Mygland Kraft AS eies av Nordic Hydro Holding AS i Narvik. Nordkraft AS solgte 13 småkraftverk til Standard Life i 2015.


== Referanser ==


== Kilder ==
«NVE Atlas». Utbygd vannkraft.  Norges vassdrags- og energidirektorat
NVE vannkraftdatabase
NTB info
Nordkraft
Isaac de Benserade

Isaac de Benserade (født 1612/1613 i Lyons-la-Forêt; fød 19. oktober 1691 i Paris) var en fransk dikter ved Solkongen Ludvig XIVs hoff.
Benserade studerte teologi ved Sorbonne. Han var en typisk representant for sin tids hoffkultur. Han var svært begunstiget av både Richelieu, Mazarin kong og Ludvig XIV. Han skrev ledsagende dikt for komponisten Jean-Baptiste Lully i forbindelse med de kongelige ballettoppførelser på Versaillespalasset. Sammen men rivalen Vincent Voiture var han en sentral skikkelse i preciositeten, som da blomstret i Paris.


== Verker ==
1636 Cléopâtre
1637 La Mort d’Achille et la Dispute de ses armes
1637 Gustaphe ou l’Heureuse Ambition
1637 Iphis et Iante
1640 Méléagre
1647 Ballet de Cassandre
1648 Le Sonnet de Job
1651 Ballet des Fêtes de Bacchus
1653 Ballet de la Nuit
1654 Ballet des Proverbes
1654 Ballet des Noces de Pélée et de Thétis
1654 Ballet du Temps
1655 Ballet des Plaisirs
1655 Grand Ballet des Bienvenus
1656 Ballet de Psyché
1657 Ballet de l’Amour malade
1658 Ballet royal d’Alcidiane
1659 Ballet de la Raillerie
1661 Ballet royal de l’Impatience
1661 Ballet des Saisons
1663 Ballet des Arts
1664 Ballet des Amours déguisés
1664 Les Plaisirs de l'île enchantée
1665 Ballet royal de la Naissance de Vénus
1666 Ballet des Muses
1669 Ballet royal de Flore
1676 Métamorphoses d’Ovide en rondeaux
1678 Fables d'Ésope en quatrains
1681 Ballet du Triomphe de l’Amour
1682 Labyrinte de Versailles


== Litteratur ==
Isaac de Benserade: Ballets pour Louis XIV. 2 Bände. Présentés et annotés par Marie-Claude Canova-Green. Société de Littératures Classiques o.a., Toulouse o.a. 1997, ISBN 2-908728-17-6.
Marie-Françoise Christout, Le ballet de cour au XVIIe siècle. = The ballet de cour in the 17th century. Minkoff, Genève 1987, ISBN 2-8266-0812-6.
Charles I. Silin: Benserade and his „Ballets de Cour“ (= The Johns Hopkins Studies in Romance Literatures and Languages. Extra Vol. 15, ISSN 0095-5973). The Johns Hopkins Press, Baltimore MD 1940 (og Baltimore, Johns Hopkins Univ., Phil. Fak., Diss., 1934).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Grands Magasins du Louvre

Les Grands Magasins du Louvre, opprinnelig Les Galeries du Louvre, var et storvarehus i Paris som ble grunnlagt i 1855, tre år ettr sin hovedkonkurrent, Le Bon Marché. Etter at det kom under ny ledelse ved Société du Louvre stengte det sine sører for godt i 1974. Deretter har bygningene huset Louvre des Antiquaires, et konglomerat av antikvitetsforretninger, og kontorer. Les Grands Magasins du Louvre var en inspirasjon for Émile Zolas roman Au Bonheur des Dames (1883).


== Historie ==
Alfred Chauchard, som hanne vært selger ved forretningen Au Pauvre Diable med en månedslønn på 25 Francs, slo seg i 1855 sammen med Auguste Hériot og Léonce Faré om å leie gateetasjene til det nyåpnede Grand Hôtel du Louvre på rue de Rivoli i en bygning bygd i 1852 av brødrene Péreire etter ønske Seine-prefekten Baron Haussmann.  Her startet Faré, Chauchard, Hériot et Compagnie en motebutikk ved navn Les Galeries du Louvre. Bygningen var leiet av La Compagnie Immobilière de Paris. Péreirebrødrene finansierte lanseringen av forretningen, og tok i 1860 aksjeandeler i den. I 1857 trakk Faré seg fra gesjeften, fordi han mente at den ikke var rentabel. Men i 1865 tok den inn 15 millioner i salg, og ti år etter  41 millioner. På denne tid ansatte selskapet ca 2400 personer, og  Chauchard og Hériot ble svært rike.

I 1875 klarte de å gå til innkjøp av hele bygningen. De flyttet Hôtel du Louvre til den andre siden av Place du Palais-Royal, der det fremdeles står, og etter to års arbeid åpnet de Les Grands Magasins du Louvre. Magasinet tilbød alt hva den kresne kunde kunne begjære; det hadde 52 avdelinger og disker som tilbød silker av mange farver, indiske sjal, tartaner, article de Paris, undertøy, leger, vannfarger og meget mer.
Auguste Hériot døde i 1879,og hans bror Olympe arvet hans del av selskapet. Chauchard solgte sine aksjer, uvisst av hvilken grunn, i 1885. Deretter ledet Olympe selskapet alene til 1888, det året da tegnene på sinnssykdom fremtvang hans fratreden. Han ble etterfulft av Émile Pereires sønn. 
I 1889 fikk selskapet navnet Société du Louvre og åpnet ytterligere et hotell, Hôtel Concorde Saint-Lazare, med en hall tegnet av Gustave Eiffel. I 1909 åpnet selskapet Hôtel de Crillon på Place de la Concorde.
Under den annen verdenskrig ble bygningen ødelagt. Natt til 24. september 1943 skjøt tysk luftvern ned et britisk Avro Lancaster bombefly, og det styrtet ned i storvaresenteret. Eksplosjonen etterlot seg et stort krater og storbrannen ødela hele bygningen på nær av noen fasadevegger.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Grands Magasins du Louvre – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Exposition of Grand Magasin images hosted by the BNF
Société du Louvre
Concorde Hotels & Resort
Franskklassisismen

Franskklassisismen er en strømning innen fransk 1600-tallslitteratur. Blant dens ledende represntanter kan nevnes Jean Racine, Molière og Pierre Corneille.
Fanskklassisismen la vekt på fornuft, sannhet og natur i innholdet samt klarhet og smak i det poetiske uttrykk. Det skrevna skulle være troverdig og den sanne menneskelige natur skulle skildres på et almengyldig vis, det vil si at typen ble det vesentlige, ikke individet. De problemer som ble tatt opp skulle kunne stilles i alle tider. En mengde regler ble stilt opp for dorskjellige sjangre. Innen tragedien stilte man krav om de såkalte tre enheter: tiden, rommets og handlingens enhet. Det var slutt på alle sprang mellom tid og rom og alle allegorier; det skulle være klart hva det dreide seg om.
Preciositetens tilhengere ble fremtredende representert i den franske klassisismen.
Bill Paxton

William «Bill» Paxton (født 17. mai 1955, død 25. februar 2017) var en amerikansk skuespiller og filmregissør.
Han er kjent for sine roller i The Terminator (1984), Weird Science (1985), Aliens (1986), Sanne løgner (1994), Apollo 13 (1995), Twister (1996) og Titanic (1997). Han spilte hovedrollen i HBO-serien Big Love (2006-2011) og ble nominert til en Primetime Emmy Award for miniserien Hatfields & McCoys.Paxton mottok en Saturn Award for rolleskildringen i Aliens. Han mottok også en Screen Actors Guild Award sammen med resten av ensemblet i Apollo 13 og ble nominert to år senere med ensemblet i Titanic. Paxton ble også nominert til fire Golden Globes for rolletolkningene i TV-filmen A Bright Shining Lie og TV-serien Big Love.


== Filmografi (utvalg) ==
1984 – The Terminator
1985 – Weird Science
1985 – Commando
1986 – Aliens
1994 – Sanne løgner
1995 – Apollo 13
1996 – Twister
1997 – Titanic
2000 – U-571
2002 – Småspioner 2 - Operasjon Drømmeøya
2003 – Spy Kids 3-D: Game Over
2006–2011 – Big Love (TV-serie)
2011 – [[Haywire]]
2013 – The Colony
2013 – 2 Guns
2014 – Edge of Tomorrow
2014 – Nightcrawler
2014 – Agents of S.H.I.E.L.D. (TV-serie)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Bill Paxton på Internet Movie Database 
(sv) Bill Paxton i Svensk Filmdatabas 
(da) Bill Paxton på Filmdatabasen 
(da) Bill Paxton på Scope 
(fr) Bill Paxton på Allociné 
(en) Bill Paxton på AllMovie 
(en) Bill Paxton hos Turner Classic Movies 
(en) Bill Paxton hos Rotten Tomatoes 
(en) Bill Paxton hos The Movie Database 
(en) Bill Paxton hos Behind The Voice Actors 
Bill Paxton hos National Public Radio i 2005
Bill Paxton hos National Public Radio i 2002