jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Haroldiataenius

Haroldiataenius er en slekt av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae).


== Utseende ==
Små (3,5 - 4,4 millimeter), litt brede, blanke, mørkt rødbrune gjødselbiller. Hodet er stort og bredt, skovlformet, uten tenner på forkanten, kraftig innskåret i midten. Pronotum er firkantet, med noen få, grove punktgroper. De litt rundede dekkvingene har fine punktstriper, mellomrommene mellom dem litt hvelvede. Beina er forholdsvis kraftige med lange sporer på leggene.


== Levevis ==
Slekten er knyttet til bladskjærermaur (Atta spp.) og lever på maurenes avfallshauger.


== Utbredelse ==
Slekten er utbredt i Mellom-Amerika (Mexico og Panama).


== Systematisk inndeling ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
Familien skarabider, (Scarabaeidae) Latreille, 1806
Underfamilien gjødselbiller, Aphodiinae Leach, 1815
Stammen Eupariini Schmidt, 1910
Slekten Haroldiataenius Chalumeau, 1981
Haroldiataenius buvexus Stebnicka & Skelley, 2009
Haroldiataenius convexus (Robinson, 1940)
Haroldiataenius griffini (Cartwright, 1974)
Haroldiataenius hintoni (Saylor, 1933)
Haroldiataenius limbatus (Bates, 1887)
Haroldiataenius lucanus (Horn, 1871)
Haroldiataenius mariarum (Bates, 1887)
Haroldiataenius saramari (Cartwright, 1939)
Haroldiataenius semipilosus (Van Dyke, 1928)


== Kilder ==
Generic Guide to New World Scarab Beetles - Haroldiataenius [1]
Oversikt over artene


== Eksterne lenker ==
(en) Haroldiataenius i Encyclopedia of Life 
(en) Haroldiataenius i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Haroldiataenius hos ITIS 
Haroldiataenius – detaljert informasjon på Wikispecies
DS «Great Eastern»

S/S «Great Eastern» var et dampfartøy konstruert av Isambard Kingdom Brunel. Det var med sine 211 meters lengde verdens største fartøy da det ble satt i service 1858 og forble det største fram til RMS «Oceanic» i 1899.


== Historie ==
Selskapet Eastern Steam Navigation Company ble etabert 1851 for å finansiere og bygge skipet. Visjonene var store; «Great Eastern» skulle bli større, sterkere og mer imponerende enn alle andre fartøy som noensinne har blitt bygd.
Som sjefingeniør og drivkraft i prosjektet ble briten Isambard Kingdom Brunel valgt. Han var ansett som tidens dyktigste og mest visjonære ingeniør. Arkitekt for prosjektet var John Scott Russell.
Da Rusell i februar 1856 ble slått konkurs stanser kreditorene byggingen. Etter tre måneder i dødvann kom kreditorene til en minnelig ordning etter delbetaling, og byggingen forsatte et år til.
Jomfruturen begynte den 7. september 1859. Uken etter etter å ha sett «Great Eastern» seile ut til havs, døde Isambard Kingdom Brunel av hjerneslag.
Fartøyet var ment for 4 000 passasjerer i trafikk på ruten Storbritannia-Australia, men viste seg økonomisk ulønnsom i linjetrafikk. Fartøyets konstruksjon førte til at hun rullet sterkt i sjøgang, noe som gjorde reisene ubehagelige. «Great Eastern», under kommando av kaptein James Anderson ble brukt på midten av 1860-tallet til legging av den første transatlantiske telegrafkabel mellom England og USA.

Fartøyet ble opphugget  i Rock Ferry 1889. Rock Ferry ligger ved munningen av elven Mersey. Det tok 18 måneder å gjøre skipet til spiker. På Anfield stadion i Liverpool ble en av skipets flaggstenger satt opp.


== Referanser ==
Henning Schjønsby

Henning Schjønsby (født 1. april 1937 i Gjøvik), (død 28. mai 2019 i Oslo) var en norsk lege, gastroenterolog og professor emeritus i medisin ved Universitetet i Oslo.
Han ble cand.med. ved Universitetet i Oslo i 1963, spesialist i indremedisin og i gastroenterologi i 1974, og dr.med. i 1973. Han tjenestegjorde i 1966 som lege (orlogskaptein) i Sjøforsvaret og ble i 1971 ansatt som reservelege ved Aker sykehus, der han ledet oppbyggingen av den gastroenterologiske seksjonen. Han ble assisterende overlege i 1974 og seksjonsoverlege og professor ved Universitetet i Oslo i 1978. Han var formann i spesialitetskomiteen i fordøyelsessykdommer 1982–1985 og formann i Utvalget for lisenssaker og utenlandsmedisinere.


== Referanser ==
Francesco Alberoni

Francesco Alberoni (født 31. desember 1929 i Borgonovo Val Tidone i Emilia Romagna) er en italiensk sosiolog.
Alberoni har jobbet hovedsakelig med forskning på klassespørsmål og forbruk. Deretter fokuserte han sin forskning på sosial atferd, kjærlighet, vennskap, erotikk og lignende. Han er kjent for sine studier av menneskelig relasjoner.
Hans bestselger Kjærlighet og forelskelse (Innamoramento e Amore) har blitt utgitt på 32 språk.


== Referanser ==
Hvoslef

Hvoslef er en norsk slekt med dansk opphav. Navnet kommer av sognet Hvorslev mellom Randers og Viborg på Jylland.

Jens Hvoslef (1702–65), kjøpmann Kongsberg, g. Anne Berggrav (1704–81)
Johan Christian Hvoslef (1738–1821) til Vallø saltverk, g. Kirsten Lerche
Jens Hvoslef (1783–1830), sorenskriver Nordre Jarlsberg g. Elisabeth Mejlænder
Johan Christian Georg Hvoslef (1819–89), amtmann Jarlsberg og Mandag, g. Amalie Weidemann
Anna Hvoslef (1866–1954) journalist
Jacob Marinus Hvoslef (1821–94) g. Anne Smith
Fredrikke Teocara Hvoslef (1866–1944) g. skipsreder Ambortius Olsen Lindvig
Bjarne Lindvig (1891–1936) g. sanger Borghild Langaard
Fredrik Waldemar Hvoslef (1825–1906) biskop som ga navn til RS «Biskop Hvoslef», g. Alette Frost
Frederik Waldemar Hvoslef (1861–1926) g. Madsella Steen
Marie Lolita Hvoslef (1900–82) fra Brooklyn, g. komponist Harald Sæverud
Ketil Hvoslef (1939–) komponist, g. kunstneren Inger Bergitte Sæverud
Trond Sæverud (1962–) komponist
Peter Christian Hvoslef (1798–1853) fogd, g. Karen Landmark
Nils Christian Wilhelm Landmark (1841–) g. Klara Teilman
Bjarne Hvoslef (1890–1989) arkitekt, g. Katharina Bull
Barbra Henriette Landmark Hvoslef (1843–1935) g. teolog Thorvald Klaveness
Se Klaveness (slekt) for etterkommere (skipsredere)
Jens Hvoslef (1846–) g. Mathea Tandberg
Eivind Hvoslef (1878–1958) major g. Karen Sommerfeldt
Esther Hvoslef (1906–74) g. fysiker Bjørn Trumpy
Hans Hvoslef (1746–1811) overtok Hvoslefgaarden g. Anne Rytter
Johannes Peter Hvoslef (1793–) g. Bolette Nerdrum
Hans Henrik Hvoslef (1831–) apoteker g. Kathrine Riddervold
Hans Alfred Riddervold Hvoslef (1873–1933) lege, g. sangeren Agnes Hvoslef
Niels Hvoslef (1794–1858) kjøpmann Kongsberg, g. Inger Gotaas
Hans Olaus Hvoslef (1832–1912) grosserer, g. Anna Blom
Ragnvald Hvoslef (1872–1944) g. Ingeborg Gulbranson, søster av general Carl Hagbarth Gulbranson
Minda Juel Hvoslef (1898–1984) g. arkitekt Jens Dunker
Einar Hvoslef (1876–1931), OL-seiler
		
		
		
		


== Referanser ==
Peter Cooper

Peter Cooper (født 12. februar 1791 i New York, død 4. april 1883 samme sted) var en amerikansk foregangsmann og fremgangsrik industrieier. Han forsøkte seg også som presidentkandidat, men var sjanseløs.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Peter Cooper ble adoptert av foreldre av nederlandsk, engelsk og hugenottisk bakgrunn, og var det femte barnet til John Cooper, en metodistisk hattemaker fra Newburgh i New York  Han gikk bare kort tid på skole, og i lære hos en hestedrosjebygger og lærte også å bygge skap, lage hatter, brygge øl og selge dagligvarer.


=== Tidlig virke ===
Han ble god til å lage og utvikle stort og smått: Han utviklet en maskin til å skjære tøy som han forsøkte å selge, og en endeløs kjede som han mente var god til å kunne trekke prammer og båter langs den nettopp ferdigstilte Eriekanalen (som løp fra Lake Erie og langsetter øvre deler av delstaten New York til øvre Hudson River). Guvernøren i New York, De Witt Clinton, gikk inn for saken, men Cooper fikk ikke solgt.


=== Karriere ===
I 1928 anla han Contons jernverk i Baltimore og som fullstendig autodidakt bygde han i 1830 det første lokomotivet i Amerika, Tom Thumb, ment for trafikk på jernbanen Baltimore-Ohio. Han var ordfører i styret for Amerikas største telegrafselskap, North American Telegraph Company og for New York, Newfoundland and London Telegraph Company. Dette selskapet anla den første telegrafkabelen over Atlanterhavet. Han var nabo til, og samarbeidet i kabelprosjektet  med Cyrus Field.
I 1840 blr han innvalgt i New Yorks bystyre, og der engasjerte han seg særlig i bekjempelsen av korrupsjon.
I 1876 var Cooper kandidat til presidentembetet i USA og samlet nesten 100 000 stemmer. Han grunnla  gjennom store donasjoner høyskolen Cooper Union i New York.
Blant Peter Coopers arbeider finnes The financial opinions of P.C. with an autobiography of his early life.


== Referanser ==


== Kilder ==
Svensk uppslagsbok, Malmö 1931.
Dansehallerne

Dansehallerne er et senter for moderne dans beliggende i den fredede bygning TAP E i Carlsberg Byen i København. Dansehallerne flyttet inn i den nedlagt mineralvannstappehall i 2009 og er Nordeuropas største senter for moderne dans. Her råder senteret over en rekke scener, øvelokaler og en café.
Dansehallerne er et resultat av fusjonen mellom Dansescenen og Dansens Hus, dessuten er Dansk Danseteater også med i fellesskapet. Senteret er en selveiende institusjon som er støttet av Kulturministeriet og Københavns Kommune. Foruten hovedavdelingen i Carlsberg Byen, er det en mindre avdeling i Aarhus.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Dansehallerne – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Siste forestilling

Siste forestilling (originaltittel The Last Picture Show) er en amerikansk dramafilm fra 1971, regissert av Peter Bogdanovich. Manuset ble skrevet av Larry McMurtry og Bogdanovich og er basert på McMurtrys roman The Last Picture Show fra 1966. Timothy Bottoms, Jeff Bridges, Cybill Shepherd, Ben Johnson, Eileen Brennan, Ellen Burstyn, Cloris Leachman, Clu Gulager, Randy Quaid og John Hillerman spiller i filmen. For estetiske hensyn ble filmen spilt inn i svart-hvitt, som var uvanlig på den tiden. Filmen inneholder også mye musikk av Hank Williams.
Siste forestilling ble nominert til åtte Oscar-priser for beste film, beste regi (Bogdanovich), beste mannlige birolle (Johnson og Bridges), beste kvinnelige birolle (Burstyn og Leachman), beste filmatisering (McMurtry og Bogdanovich) og beste kinematografi (Robert L. Surtees). Johnson og Leachman vant Oscar-priser for sine rolleskildringer. Siste forestilling ble innlemmet i National Film Registry i 1998, et utvalg av filmer til bevaring i det amerikanske nasjonalbiblioteket Library of Congress, filmer som regnes som «kulturelt, historisk og estetisk betydningsfulle». I 2007 ble den kåret  av det amerikanske filminstituttet til filmhistoriens 95. beste spillefilm fra USA på listen «AFI's 100 Years...100 Movies».


== Handling ==
Siste forestilling er en oppvekstskildring om Sonny Crawford (Timothy Bottoms) og hans bestevenn Duane Jackson (Jeff Bridges), som bor i det døende samfunnet Hicksville, en liten by i Texas, tidlig på 1950-tallet. Lokal kinonedleggelse og Koreakrigen er faktorer som preger ungdommenes liv.


== Medvirkende ==
Timothy Bottoms som Sonny Crawford
Jeff Bridges som Duane Jackson
Cybill Shepherd som Jacy Farrow
Ben Johnson som Sam the Lion
Cloris Leachman som Ruth Popper
Ellen Burstyn som Lois Farrow
Eileen Brennan som Genevieve
Clu Gulager som Abilene
Sam Bottoms som Billy
Sharon Ullrick som Charlene Duggs
Randy Quaid som Lester Marlow
Joe Heathcock som The Sheriff
Bill Thurman som Coach Popper
Barc Doyle som Joe Bob Blanton
Jessie Lee Fulton som Miss Mosey


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Siste forestilling på Internet Movie Database 
(no) Siste forestilling hos Filmfront 
(no) Siste forestilling på NRK TV 
(sv) Siste forestilling i Svensk Filmdatabas 
(da) Siste forestilling i Danmark Nationale Filminstitut 
(fr) Siste forestilling på Allociné 
(nl) Siste forestilling på MovieMeter 
(en) Siste forestilling på AllMovie 
(en) Siste forestilling på Turner Classic Movies 
(en) Siste forestilling på Rotten Tomatoes
Johann Philipp Palm

Johann Philipp Palm (født 18. desember 1766 i Schorndorf, død (henrettet) 26. august 1806 i Braunau am Inn) var en tysk-østerriksk forfatter og motstandsmann. Han var opprinnelig bokhandler i Nürnberg i daværende Kongeriket Bayern. Han startet senere et forlag med tilhørende trykkeri- 


== Dømt av okkupasjonsmakten ==
I mars 1806 ble Nürnberg okkupert av keiser Napoleon Is tropper. Disse tropper plyndret byen og voldtok kvinner. Dette fikk Palm til å utgi en 144 siders lang antifransk pamflett, Deutschland inn seiner tiefen Erniedrigung ("Tyskland i sin dype fornedring").
Etter at pamfletten nådde ut til befolkningen, nådde den også  den franske okkupasjonsmakten, som hadde visse problem med å lokalisere dens opphavsmann, som blant annet hadde hånt Napoleon personlig. Men ved en husransaking den 28. juli fant franskmennene visse spor. Etter en mer nøyaktig husransaking den 4. august ble Johann Philipp Palm ført til Augsburg hvor franske offiserer dømte ham til døden. Han ble henrettet i den lille byen Braunau am Inn den 26. august 1806 og etterlot seg hustru og tre barn.


== Referanser ==
Pante Makassar

Pante Makassar er den største byen i den østtimoresiske eksklaven Oecusse, som ligger omringet av det indonesiske Vest-Timor.
Edward Savage (maler)

Edward Savage (født 26. november 1761 i Princeton, Massachusetts, død 6. juli 1817 i Princeton) var en amerikansk portrettmaler og gravør. Han arbeidet først som gullsmed, også med gravering. Selv om han var tilsynelatende utrent i maleri ble han kjent i 1790 med sitt portrett av George Washington, ment som en gave til Harvard University. I 1791 besøkte han London hvor han studerte en tid under Benjamin West, og reiste deretter til Italia. Da han kom tilbake til USA i 1794 arbeidet han i Philadelphia og New York, og flere år med et bildegalleri og kunstmuseum på Water Street i New York.
Robert Edge Pine begynte den første fremstillingen av Congress Voting Independence (Historical Society of Pennsylvania Samling, Atwater Kent Museum, Philadelphia) i 1784, men det var uferdig ved hans død. Savage fullførte maleriet i 1801, og masse-produsert bildet som en mezzotint. Hans portretter av Anthony Wayne, Benjamin Rush, og Thomas Jefferson ble høyt verdsatt. Savage er i hovedsak kjent for en stor portrettgruppe, The Washington Family (påbegynt 1789, fullført 1796) som viser president George Washington, First Lady Martha Washington, to av hennes barnebarn, George Washington Parke Custis og Eleanor Parke Custis, og en tro tjener, sannsynligvis Christopher Sheels. Maleriet var i samlingen opprettet av William F. Havemeyer, New York, før det ble kjøpt av Andrew Mellon og donert til National Gallery of Art, Washington, DC.


== Publikasjoner ==
C. H. Hart, i Proceedings of The  Massachusetts Historica Society (Boston, 1905)


== Referanser ==


== Kilder ==
Ancestry.com


== Eksterne lenker ==
Amerikanske malerier og historiske trykk fra Middendorf-samlingen, en utstillingskatalog fra Metropolitan Museum of Art (tilgjengelig på nett som PDF), som inneholder materiale på Savage (nr. 69)
The Washington Family

The Washington Family av Edward Savage er et gruppeportrett i full størelse av den amerikanske presidenten George Washington, First Lady Martha Washington, to av hennes barnebarn, og en slave. Basert på studier som ble gjort tidlig i Washingtons presidentid begynte Savage på maleriet i New York, 1789-90, og fullførte det flere år senere i Philadelphia, 1795-96. Det enorme oljemaleri,  2,13. x 2,84 meter) finnes nå i National Gallery of Art, Washington, D.C..Bildet ble berømt på 1700-tallet. Kopier ble masse-produsert av Savage begynnelsen i 1798, og av John Sartain i 1840.Omgivelsene av maleriet er Potomac-elven som flyter i bakgrunnen. Maleriet viser George Washingtons barnebarn, Parke Custis, George Washington jr., Eleanor Parke Custis, Martha Washington, og en dowry-tjener (sannsynligvis Christopher Sheels).
Med L'Enfants tegning over fremtidens sentrum av Washington foran seg peker Martha Washington med sin vifte på den store avenue (nå National). Unge Georges høyre hånd hviler nær toppen av globusen som mangler geografisk merking.


== Referanser ==
Aagot Hanshaugen

Aagot Marie Hanshaugen, også kjent som bare «ho' Aagot» (født 24. september 1919 i Harstad, død 31. oktober 2003 i Oslo) var en av Oslos byoriginaler.Hanshaugen var kjent som en liten dame med et stort sinn. Hun kom fra Sandtorg, et lite sted utenfor Harstad. Under krigen hadde Hanshaugen jobbet som hushjelp i Sverige. Hun slet med kraftige depresjoner og ble verre etter en brann der hun og familien hun arbeidet for mistet alt de eide. Hun ble lagt inn på Rønvik psykiatriske sykehus i Bodø og senere også på Gaustad sykehus i Oslo. Der ble Hanshaugen lobotomert, noe hun fikk erstatning fra staten for noen tiår etter. Hun arbeidet i mange år med å vaske på gamlehjem.
På sine eldre dager gikk Hanshaugen rundt i byen med damesykkel, og senere med rullator. Hun ble etter hvert veldig krokete i ryggen der hun gikk og samlet inn penger i et pappkrus. Men hun samlet ikke til seg selv, hun ville glede andre. Hun pyntet kirkerom med blomster, og kjøpte aviser og godsaker som hun delte ut til folk. Hanshaugen bodde i Gamlebyen og gikk ofte i Gamlebyen kirke, på Blå Kors og på bingoen på Grønland. Hun delte ut Pepita-kjeks og spiste brød med Sunda. Humøret hennes var veldig skiftende. Hun kunne banne høyt på nordnorsk, og synge salmer i neste øyeblikk. «- I himmelen får jeg vinger», sa hun.
Aagot Hanshaugen døde på Lovisenberg sykehus 31. oktober 2003, 84 år gammel. Hun ble begravet på Østre Aker kirkegård den 7. november.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Even Saugstad: Byoriginaler og personligheter i Oslo, Frie Fuglers forlag 2008 ISBN 9788299541527.


== Eksterne lenker ==
Det finnes tre slags byoriginaler
Originalene som forsvant
Husker du Aagot?
John Unnerud

John Unnerud (født 15. januar 1930 i Spydeberg, død 16. august 2004) var en norsk bilsportutøver. Han var den første som fikk kallenavnet «Spydeberg-Ekspressen».Unnerud vant det første norgesmesterskapet i rally i 1967. Han var en av de første som mottok Norges Bilsportforbunds hedersbevisning «Gullrattet» for sine prestasjoner på rallybanen.I 2010 ga Norsk Bilsportforbund ut biografien John Unnerud – Spydebergekspressen om ham.NAF har arrangert John Unneruds Minneløp hvert år siden 2010.


== Referanser ==
Anngjerd Rustand

Anngjerd Rustand (født 20. desember 1982 i Arendal) er en norsk kunster, bosatt i Bergen. Hun har sin utdannelse fra Kunsthøgskolen i Bergen, med bachelorgrad i grafikk fra 2008 og mastergrad i kunst fra 2010, samt et utvekslingsopphold ved Kungliga Konsthögskolan i Stockholm i 2007. Hun har også studert ved Skrivekunstakademiet i Bergen i 2018 og 2023.
Hun har hatt separatutstillinger ved blant annet ARTendal i Arendal, RAKE i Trondheim, Kabuso i Øystese, Prosjektrom Normanns i Stavanger, Entrée i Bergen, Oppland Kunstsenter på Lillehammer og Visningsrommet USF i Bergen. Hun har deltatt i gruppeutstillinger ved blant annet Bomuldsfabriken Kunsthall i Arendal, Den Frie Udstilling i København, Oslo Kunstforening, Kristiansand Kunsthall og Hordaland Kunstsenter. I 2015 ble hun tildelt Sørlandsutstillingens reisepris, og i 2013 ble hun nominert til Sparebankstiftelsen DNB og Oslo Kunstforenings kunstnerstipend. I 2021 mottok hun Bergen Kommunes arbeidsstipend. 
Hun har blitt publisert i Cappelen Damms antologi Signaler i 2019.  


== Eksterne lenker ==
Anngjerd Rustands offisielle hjemmeside
Kunstkritikks omtale av Anngjerd Rustands Blåbær og aske ved Prosjektrom Normanns 2015
Den Frie Udstillingsbygnings nettsider om Notes on Location
Entrees hjemmesider om Anngjerd Rustands The Dust Will Roll Together
Kunstkritikks omtale av Anngjerd Rustands Erratic 2010
Oppland Kunstsenter om Anngjerd Rustands separatutstilling 2023
Månedens kunstner ved Kunstgarasjen Bergen, 2021
Roland Gunnesch

Roland Gunnesch (noen ganger skrevet Gunesch eller Guneș; født 25. mars 1944 i Daia, Romania) er en tidligere rumensk håndballspiller som sammen med Romanias herrelandslag ble verdensmester to ganger. Han tilhører den etniske minoriteten Siebenbürgen-saksere.


== Biografi ==
Hans talent for handball ble oppdaget av Hans Zultner, hans gymlærer på Bergskolen i Sighisoara. Etter at Roland Gunnesch ble ferdig med gymnaset i 1964, spilte han i nitten år for Politehnica Timișoara (som het Știința Timișoara til 1966). Der studerte han ved Det polytekniske instituttet og ble sivilingeniør.
Fra 1970 spilte Gunnesch for det rumenske håndballandslaget, som ble verdensmestere i 1970 og 1974. I  Sommer-OL i 1972, vant han sammen med det rumenske laget bronsemedaljen. På seks kamper hadde han ni mål. I Sommer-OL 1976 vant han sølv som en del av det rumenske laget. Han spilte tre kamper. Alt i alt sett spilte Gunnesch 174 kamper for landslaget, og scoret 254 mål.I 1983 la Gunnesch opp som spiller, men forble i åtte år, til 1991, som hjelpetrener for Politehnica Timișoara. Siden 1991 han han bodd i Nürnberg, og ble tysk borger i 1993. Han er gift med Magda Gunnesch og de har en datter.I 2009 ble han dekorert med Meritul Sportiv («idrettsordenen») 2. klasse med båndstripe.Han er æresborger av Timișoara.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Johann Steiner: Handball-Geschichte(n). Siebenbürger Sachsen und Banater Schwaben ebnen Rumänien den Weg zum Gewinn von sieben Weltmeistertiteln. ADZ-Verlag, Bukarest 2003, ISBN 973-8384-12-5


== Eksterne lenker ==
(en) Roland Gunnesch – Olympedia 
(en) Roland Gunnesch – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Roland Gunnesch – databaseOlympics.com (arkivert) 
(ro) Roland Gunnesch – Romanias olympiske komité 
Sports-reference Arkivert 17. desember 2012 hos Wayback Machine.
Elisabeth Gjerberg

Elisabeth Gjerberg (født 25. april 1947) er en norsk medisinsk sosiolog. Hun er professor emerita ved Senter for medisinsk etikk ved Det medisinske fakultet ved Universitetet i Oslo, der hun ble ansatt som forsker i 2009. Hun var forsker ved Arbeidsforskningsinstituttet 1998–2005 og forsker ved Nasjonalt kunnskapssenter for helsetjenesten 2005–2009.
Hun forsker på etikk og etiske utfordringer i helsevesenet, og har også forsket på arbeidsmiljø i offentlig og privat sektor og på legeprofesjonen. Hun ble dr.polit. ved Universitetet i Oslo i 2002 med avhandlingen Kvinner i norsk medisin – mot full integrering? En studie av kjønnsdifferensieringen i legers spesialitetsvalg.


== Referanser ==