Første jordomflyvning

Den Første jordomflyvning ble gjennomført i 1924 av et team flygere fra United States Army Air Service, forløperen til USAF. Turen tok 175 dager, og de fløy om lag 44  342 km.


== USAs forberedelse i forsøket på jordomflyvning ==
På begynnelsen av 1920-tallet kjempet flere land om å bli det første til å fly kloden rundt. Britene hadde gjort et mislykket forsøk i 1922. Det følgende året hadde et fransk lag prøvd, også Italia, Portugal og britene annonserte sine planer for et nytt forsøk. I løpet av våren 1923 ble US Army Air Service interessert i å la en skvadron av militære fly foreta en jordomflyvning. Det ble oppnevnt en gruppe offiserer i War Departement, en planleggingsgruppe for å finne et egnet fly og planlegge oppdraget.War Departement instruerte Air Service om å se på både Fokker T.II transport og Douglas Cloudster, om et av disse kunne være egnet, og å erverve et eksemplarer for testing.[N-1] Selv om disse ble ansett som tilfredsstillende av planleggingsgruppen, ble det foreslått se på andre som kunne utstyres med utskiftbart understell, hjul og pongtonger for landing på vann, om ikke slike ville være å foretrekke.Da sjefen for Douglasfabrikken, Donald Douglas ble bedt om informasjon om Douglas Cloudster sendte han i stedet inn data på en modifisert DT-2, en torpedobomber som Douglas hadde bygget for den amerikanske marinen i 1921 og 1922. DT-2 hadde vist seg å være et solid fly som kunne ha utskiftbare hjul og pongtonger. Siden flyet var en eksisterende modell, slo Douglas fast at det nye flyet, som han kalte Douglas World Cruiser (DWC), kunne leveres innen 45 dager etter at kontrakt var undertegnet. Air Service sendte løytnant Erik Henning Nelson (1888 - 1970), medlem av planleggingsgruppen til California for å arbeide ut 
detaljene med Douglas. 
Douglas, assistert av Jack Northrop, begynte å endre en DT-2 for å passe til jordomflyvningens krav. Den viktigste endring involverte drivstoffkapasiten. Alle interne bombefester ble fjernet og byttet ut med ekstra drivstofftanker, både i vingene og i flykroppen. Den totale drivstoffkapasitet økte fra 435 liter til  3 438 literLøytnant Nelson tok Douglas forslag til Washington hvor generalmajor Mason M. Patrick, sjef for Air Service godkjente flyet den 1. august 1923. Krigsavdelingen ga Douglas kontrakt for bygging av en prototype. Prototypen oppfylte 
alle forventninger, og kontrakt ble tildelt for ytterligere fire fly og reservedeler. Den siste DWC ble levert 11. mars 1924. Reservedelene omfattet 15 ekstra Liberty motorer,14 ekstra sett med pongtonger og nok reservedeler tilsvarende 
to fly. Disse reservedeler ble sendt videre til steder langs ruten rundt om i verden som flyverne planla å følge.


== Mannskapene ==
«Seattle» (Nr 1): generalmajor Fredrik Martin (pilot og flight commander) og sersjant Alva Harvey (mekaniker)
«Chicago» (Nr 2): løytnant H. Smith (pilot, senere flight commander) og løytnant Leslie S. Arnold (co-pilot)
«Boston» (Nr 3)/«Boston II» (prototypen): løytnant Leigh S. Wade (1897 - ca. 1966) (pilot) og sersjant Henry H. Ogden (1900 - 1986) (mekaniker)
«New Orleans» (Nr 4): løytnantene Erik Nelson (pilot) og Jack Harding (co-pilot)Pilotene ble utdannet i meteorologi og navigasjon på Langley Field i Virginia, der de også fikk trene på prototypen. Mannskapene fikk senere trene på de produserte flyene i Los Angeles og San Diego.


== Flyene ==
Fire fly, «Seattle», «Chicago», «Boston» og «New Orleans» forlot Santa Monica, California den 4. april 1924 for Sand Point, Washington, i nærheten av Seattle, det offisielle startstedet for reisen.[N 3]
Den 6. april 1924 forlot de Seattle for Alaska. Etter å ha nådd Prince Rupert Island, trengte førerflyet «Seattle», fløyet av generalmajor Fredrik Martin med sjersjant Alva Harvey (den eneste autoriserte mekaniker), 
reparasjoner og ble liggende etter. Da den var reparert, forsøkte mannskapet å ta igjen de tre andre fly, men 30. april havarerte «Seattle» i tett tåke i fjellet i nærheten av Port Moller, Alaska på Alaska-halvøya. Mannskapet overlevde og ble plukket opp 10. mai, men flyet var ødelagt.
De tre gjenværende fly fortsatte med «Chicago» fløyet løytnantene Smith og Arnold i ledelsen. [N 4] Tok av fra Aleutene, reiste over det Nordlige Stillehav. Unngikk Sovjetunionen som ikke hadde gitt ekspedisjonen tillatelse til å krysse deres luftrom, De krysset Japan, Korea, kysten av Kina, Hongkong, Fransk Indokina, Thailand, Burma og India og fløy  inn i Midtøsten og deretter inn i Europa. De kom til Paris 14. juli, Frankrikes nasjonaldag.æ
På grunn av en ødelagt stempelstang ble «Chicago» tvunget til å lande i en lagune i Tonkinbukten i Fransk Indokina (nå Vietnam). Her ble flyet ansett som en stor nyhet, så misjonærprester forsynte pilotene med mat og vin, og lokalbefolkningen klatret på pongtongene for å se på flyet.æ

De andre flyet lette etter «Chicago» og en båt fant mannskapet sittende på vingen i de tidlige morgentimer. Tre  sampaner med lokale mannskaper slepte flyet 10 timer, 42 km til byen Hue, hvor den ble reparert. Den raskeste – og utvilsomt den første reparasjon av en motor som noensinne hadde blitt foretatt  i Indokina. Ulykken slo til igjen for «Chicago» i Calcutta, løytnant Smith gled og brakk et ribben, men insisterte på å fullføre oppdraget.