jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Lorenz Juhl Vogt

Lorenz Juhl Vogt (født 28. april 1825 i Kristiania, død 3. juni 1901 i Sandefjord) var en norsk embedsmann, forfatter og stortingsmann, sønn av David Vogt.Han ble student i 1844 og cand.jur. i 1849. Etter en lengre utenlandsreise arbeidet han i to år på byfogdkontoret hos faren i Moss. Fra 1853 var han ansatt i Finansdepartementet, først som kopist, fra 1858 som byråsjef. I 1865 ble han tollinspektør i Fredrikshald, en stilling han hadde til 1901, kort tid før han døde.I hjembyen Fredrikshald engasjerte han seg i lokalpolitikken og var medlem av bystyret fra 1868 til 1884. Han var ordfører i åtte år.Vogt representerte Fredrikshald på Stortinget i 1874–1876 og 1877–1879. I begge treåsperiodene var han medlem av tollkomiteen, i den siste også av Lagtinget. Allerede i 1858 hadde han vært medlem av en kongelig kommisjon om revisjon av tolltariffene, ni år senere var han formann i tollovskommisjonen av 1867. Senere var han medlem av tolltariffkommisjonen av 1874 og utskipingskommisjonen av 1878. I 1889 var han med i den svensk-norske mellomrikslov-komiteen; han var leder for den norske avdelingen av komiteen.I tillegg til sin øvrige virksomhet skrev han historiske avhandlinger om norsk trelasthandel og om vikingene i Irland.


== Bibliografi – utvalg ==
Frihandelens Fremgang og Seir i Storbritannien og Irland (1864)
Den norske arbeiders beskatning og forbrug (1877)
Udskibningsrettens Udvikling i Norge (1880)
Dublin som norsk By, fra vort ældste Kjøbstadsliv : historisk Fremstilling (1896)


== Utmerkelser ==
Vogt var kommandør av St. Olavs Orden.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Lorenz Juhl Vogt hos Norsk senter for forskningsdata
Heggelibakken (Oslo)

Heggelibakken (1–101, 2–64F) er en vei på Heggeli i bydel Vestre Aker i Oslo. Den går fra Sørkedalsveien til Holmenveien ved Lille Vinderen. En god del av veien er gangvei parallelt med Viggo Hansteens vei (Ring 3), og det er stengt for gjennomkjøring til Holmenveien.
Før 1996 var dette øvre del av Heggeliveien. Da Røabanen og Kolsåsbanen ble lagt om til metrostandard, kom det imidlertid et fysisk skille ved Sørkedalsveien. Denne delen av veien fikk da nytt navn, samtidig som den ble forlenget langs Ringveien. Navnet er uansett etter den tidligere husmannsplassen Heggeli (gnr./bnr. 32/28, Heggeliveien 51).
Heggeli forretninger ved Sørkedalsveien, som tidligere hadde adresse Heggeligveien 54, er i nr. 2. For øvrig har veien overveiende villabebyggelse.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Heggelibakken». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 238. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (H)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Heggeliveien (Oslo)

Heggeliveien (21–53, 30A–52) er en vei på Heggeli i bydel Ullern i Oslo. Den går fra Nordre Skøyen gård til Sørkedalsveien. Før 1996 ble navnet brukt om veien videre på den andre siden av Sørkedalsveien. Veien ble imidlertid fysisk delt i to ved Sørkedalsveien da Røabanenog Kolsåsbanen (som har felles trasé her) ble lagt om til metrostandard. Den nordøstre delen fikk da navnet Heggelibakken.
Veien fikk navn i 1917 etter den tidligere husmannsplassen Heggeli (gnr./bnr. 32/28). Nummereringen bærer preg av at veien er delt, idet de gamle veinumrene er beholdt.
Nordre Skøyen er i nr. 31 og Heggeli i nr. 51. Veien har ellers villabebyggelse.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Heggeliveien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 238. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (H)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Heiasvingen (Oslo)

Heiasvingen (1A–41, 2–34) er en vei på Holtet i bydel Nordstrand i Oslo. Den går som blindvei på østsiden av Kongsveien parallelt med Ekebergbanen. Selv om veien i prinsippet ender i en snuplass, er det forbindelse ut til Kongsveien igjen lenger sørøst.
Veien fikk navn i 1952 etter eiendommen Heia (Kongsveien 86).


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Heiasvingen». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 239. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (H)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Heimlibakken (Oslo)

Heimlibakken (1–11, 4–22) er en vei på Ormøya i bydel Nordstrand i Oslo. Den går som blindvei sørvestover fra Ormsundveien mot Arkitekt Steckmests vei.
Veien fikk navn i 1926 etter sommerstedet Heimli (Singasteinveien 5). Denne eiendommen sammen med eiendommene Odden (Heimlibakken 1) og Lilleborg (Heimlibakken 11) er regulert til friareal. Komponisten Agathe Backer Grøndahl bodde i sin tid på Odden, og det står en byste av henne (laget av Nina Sundbye i 1991) ved Lilleborg.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Heimlibakken». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 239. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (H)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Hellerudfaret (Oslo)

Hellerudfaret (1–35, 2A–30) er en vei på Trasop i bydel Østensjø i Oslo. Den går sørøstover fra Vetlandsveien og krysser Hellerudveien før den ender i denne igjen på østsiden.
Veien fikk navn i 1933 etter Nordre Hellerud gård.Veien har bl.a. tomannsboliger oppført 1948–49 i Nordre Hellerud borettslag og firemannsboliger oppført i 1955–56 i Østmarka borettslag, begge OBOS.


== Referanser ==


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Hellerudfaret». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (H)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Hellerudgrenda (Oslo)

Hellerudgrenda (1–133, 2A–104D) er en vei på  Hellerud i bydel Alna i Oslo. Den begynner og slutter i Rundtjernveien. Det meste av veien er gangvei med kjørebegrensninger. For øvrig er det adgang til garasjeanlegg.
Veien fikk navn i 1985 etter Nordre Hellerud gård.Veien har rekkehusbebyggelse i Hellerudtoppen borettslag (innflyttet 1985 og 1986).


== Referanser ==


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Hellerudgrenda». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 240. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (H)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Hellerud gårdsvei (Oslo)

Hellerud gårdsvei (1–29, 8–28) er en vei på Hellerud i bydel Alna i Oslo. Den går som blindvei nordvestover fra Stordamveien.
Navnet ble tidligere brukt om gårdsveien til Hellrud fra Tvetenveien, men har vært brukt om nåværende veistykke siden 1991.
Veien har lavblokker med selveierleiligheter.


== Referanser ==


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Hellerud gårdsvei». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 240-241. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (H)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Hellerud terrasse (Oslo)

Hellerud terrasse (1A–15, 2–18) er en vei på Hellerud i bydel Alna i Oslo. Den går som blindvei sørover fra Rundtjernveien.
Navnet ble vedtatt i 1968. Veien har rekkehusbebyggelse.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Hellerud terrasse». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 241. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (H)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Hellerudstubben (Oslo)

Hellerudstubben (2A–60B; ingen oddetallsadresser) er en vei på Tveita / Hellerud i bydel Alna i Oslo. Det er en blindvei på vestsiden av Tvetenveien i Tveita bedriftsområde. Navnet ble vedtatt i 2003.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Hellerudstubben». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 241. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (H)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Ruscus

Ruscus er en slekt i aspargesfamilien. Den tilhørte tidligere familien Ruscaceae og i eldre systematikk den store liljefamilien.
De er eviggrønne halvbusker med jordstengel. Stenglene er opprette og ettårige og har fylloklader, som er flate grener som minner om blader. De egentlige bladene er små, nålelignende og har ikke klorofyll. Blomstene er små og sitter midt på fyllokladene. Frukten er et rødt bær. Noen arter er særbu, mens andre er sambu. 
Ruscus vokser i skog og kratt. De sprer seg med jordstenglene og danner tette kjerr. Utbredelsen omfatter Mellom- og Sør-Europa, Makaronesia, Nord-Afrika og Vest-Asia nordover til De britiske øyer og Slovakia og østover til Kaukasia og Nord-Iran.


== Kilder ==
«Ruscus». Flora Europaea. Besøkt 2. januar 2015. 
M. Blamey og C. Grey-Wilson (2004). Wild Flowers of the Mediterranean (2 utg.). London: A & C Black. s. 484. ISBN 0-7136-7015-0. 
«Ruscus». Flora iberica (PDF) (spansk). XX. Madrid: RJB/CSIC. s. 120–124. 


== Eksterne lenker ==
(en) Ruscus i Encyclopedia of Life 
(en) Ruscus i Global Biodiversity Information Facility 
(sv) Ruscus hos Dyntaxa 
(en) Ruscus hos NCBI 
(en) Ruscus hos The International Plant Names Index 
(en) Ruscus hos Tropicos 
(en) Kategori:Ruscus – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Ruscus – detaljert informasjon på Wikispecies
Tracks of My Years

Tracks of My Years er det 11. studioalbumet til Bryan Adams som ble gitt ut i 2014.


== Sporliste ==
«Any Time at All» (Lennon-McCartney) - 2.34
«She Knows Me» (Bryan Adams og Jim Vallance) - 3.37
«I Can't Stop Loving You» (Don Gibson) - 3.39
«Kiss and Say Goodbye» (Winfred Lovett) - 3.10
«Lay Lady Lay» (Bob Dylan) 3:34
«Rock and Roll Music» (Chuck Berry) - 2.34
«Down on the Corner» (John Fogerty) - 2.39
«Never My Love» (Don Addrisi og Dick Addrisi) - 3.17
«Sunny» (Bobby Hebb) - 3.31
«The Tracks of My Tears» (William "Smokey" Robinson, Jr., Warren Moore og Marvin Tarplin) - 2.56
«God Only Knows» (Brian Wilson og Tony Asher) 3.30


== Eksterne lenker ==
(en) Tracks of My Years på Discogs 
(en) Tracks of My Years på MusicBrainz 
(en) Tracks of My Years på AllMusic
Helleveien (Oslo)

Helleveien (1A–5, 2A–10) er en vei på Smestad i bydel Vestre Aker i Oslo. Den går fra Sørkedalsveien ved Smestadkrysset til Østre Holmensvingen. Den delen som er sør for Bernhard Herres vei, er hellelagt gangvei (hvorav navnet, vedtatt i 1947) omgitt av et parkanlegg.
Veien er bebygget med funkisvillaer fra 1930-årene. Ved veien finnes rester av Øvre Smestad gård, som brant i 1914.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Helleveien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 241. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (H)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Hellinga (Oslo)

Hellinga (3–21, 2A–20) er en vei på Lambertseter i bydel Nordstrand i Oslo. Den går fra Lambertseterveien til Langbølgen. Stykket mellom Radarveien og over Lambertseterbanen til Skiferveien er gangvei.
Navnet ble vedtatt i 1962.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Hellinga». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 241. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (H)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Hemingveien (Oslo)

Hemingveien (1–9, 2–24) er en vei på Holmen i bydel Vestre Aker i Oslo. Den går fra Sturlas vei og nordover mot Holmenkollveien, og ender som blindvei litt sør for sistnevnte. Det er også stengt for gjennomkjøring til Stasjonsveien både nordfra og sørfra.
Veien het Heimdalsveien fra 1931, men fikk sitt nåværende navn i 1952 etter den norrøne sagnskikkelsen Heming.


== Referanser ==


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Hemingveien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 232. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (H)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Hemmestveitbakken (Oslo)

Hemmestveitbakken (1–15D, 2–12) er en vei på Montebello i bydel Ullern i Oslo, sør for Husebyskogen. Den går fra et kryss ved Nordheimbakken og Sondrevegen og til Husebybakken.
Veien fikk navn i 1951 etter brødrene Torjus (1861–1930) og Mikkjel Hemmestveit (1863–1957), som var sin tids fremste skiløpere. Også andre veier i området har navn knyttet til skisport.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Hemmestveitbakken». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 242. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (H)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Ørakerstien (Oslo)

Ørakerstien (1–51, 2–34) er en vei på Lilleaker i bydel Ullern i Oslo. Den går mer eller mindre parallelt med Vækerøveien på vestsiden fra nedenfor Bærumsveien til like over Ullernchausseen.
Veien har navn etter Øraker gård.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Ørakerstien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 635. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (Ø)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Ørakerveien (Oslo)

Ørakerveien (1A–19, 2A–34) er en vei på Lilleaker i bydel Ullern i Oslo. Den går fra Guvernørens vei til Lilleakerveien. Veien har dessuten en rekke forgreninger i form av adkomstveier til husene.
Navnet (etter Øraker gård) ble vedtatt i 1917.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Ørakerveien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 635. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (Ø)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Jacques Cazotte

Jacques Cazotte (født 7. oktober 1719 i Dijon i Frankrike, død 25. september 1792 i Paris) var en fransk forfatter. Det blir sagt om ham at han kunne forutse den franske revolusjon.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Han ble utdannet av jesuittene. Cazotte arbeidet så for det franske marineministerium, og i en alder av 27 år fikk han et offentlig embede på Martinique.
 Der ble han en velhavende mann. Samtidig begynte han å skrive - mest for seg selv. 
I 1757 vendte han tilbake til Dijon, avsluttet sin offentlige tjeneste og trakk seg tilbake til privatlivet. 


=== Forfatter ===
Det var ikke før han kom til Paris i 1760 at han begynte å prøve seg som forfatter for det alminnelige publikum. Cazotte begynte denne sin forfatterkarriere med Contes orientaux, en eventyrfortelling i den stil som ble på moret erter Antoine Gallands Tusen og en natt-tolkning. På 1740-tallet gikk han over til parodiske fortellinger og utga i 1742 Mille et une fadaises, contes à dormir debout. 
Sitt egentlige rykte grunnla han med et prosaepos Ollivier (1762), og med Le diable amoureux (1772), som fikk innflytelse på de tyske senromantikerne. Han skrev dikt, fantastiscke historier og en rekke fantastiske orientalske eventyr, La patte du chat (Kattepoten, 1741) og humoresker som Mille et une fadaises, Contes a dormir debout (1742). 
Med hjelp av den syriske prest Dom Denis Chavis oversatte han til fransk enkelte arabiske legender for eventyrantologien Le Cabinet des Fées (1788-1790). I 1772 kom hans fantastiske novelle Der verliebte Teufel, som han fire år senere gjennomarbeidet og integrerte i et annet verk. Med dette grunnla Cazotte i Frankrike den nye litterære «fantastique», som langt senere skulle bidra med elementer til Science Fiction, Horror og Fantasy. Karakteristisk for hans nye fortellerstil er fantastiske og tidvis surreale hendelser som trenger inn i den reelleverden, og der det blir opp til leserens egen vurdering hva han skal anse som reelle eller som fortellerstemmens innbilning.
Cazotte sluttet seg i 1775 til de såkalte illuminatene. 
Kort før sin død ble han tilhenger av den martinistisk mystisisme hos Martinez de Pasqually. Den 10. august 1792 ble han arrestert som tilhenger av de monarkisk uinnstilte martinister og på grunn av oppdagelsen av enkelte av hans kontrarovlusjonære brev. I en svært kort rettssak ble Cazotte dømt til døden og giljotinert.


== Verker ==
Prophetie de Cazotte
Ollivier, 1762.
Le Diable amoureux, 1772.
A Thousand and One Follies, and His Most Unlooked-for Lordship.  Translated by Eric Sutton, with an introduction by Storm Jameson, 1927.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Jacques Cazotte – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Jacques Cazotte på Internet Movie Database
Ørakerfaret (Oslo)

Ørakerfaret (1–5; ingen partallsadresser) er en vei på Lilleaker i bydel Ullern i Oslo. Den går fra Lilleakerveien til Ørakerveien.
Navnet (etter Øraker gård) ble vedtatt i 1952.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Ørakerfaret». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 635. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (Ø)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Marianne Ackerman

Marianne Letitia Ackerman (født 1952 i Belleville i Ontario) er en kanadisk journalist, romanforfatter og dramatiker.


== Bakgrunn ==
Marianne Ackerman vokste opp på en gård i Prince Edward County. Hun tok bachelor of arts-graden ved Carleton University i 1976, og studerte deretter fransk språk og kultur ved Sorbonne i Paris i ett år, før hun tok en mastergrad på Universitetet i Toronto i 1980. I 1998 flyttet hun til Avignon i Frankrike, der hun møtte sin senere ektemann Gwyn Campbell. Mens hun bodde i Sør-Frankrike underviste hun i skrivekunst i flere år. Etter noen år bosatte hun seg i Montreal sammen med ektefellen. 


== Kunstnerisk virke ==
På 1980-tallet arbeidet Ackerman som teateranmelder for den canadiske avisen Montreal Gazette. I 1989 sluttet hun som teateranmelder og startet friteateret THEATRE 1774 sammen med Clare Shapiro. De drev teateret frem til 1998, og satte opp flere av Ackermans nyskrevne stykker.Ackerman har utgitt flere romaner og noveller, men er mest kjent som dramatiker. I 2020 ga det canadiske forlaget Guernica en samling kalt Triplex Nervosa Trilogy, som inneholder Ackermans tre skuespill Triplex Nervosa, Rooftop Eden og Famously.


== Bibliografi ==


=== Romaner ===
2000 Jump (McArthur & Company)
2005 Matters of Hart (McArthur & Company)
2010 Piers' Desire (McArthur & Company)
2014 Holy Fools + 2 Stories (Guernica Editions)
2016 Mankind and Other Stories of Women (Guernica Editions)


=== Skuespill ===
1998 Snakeprints
1989 Night Driving
1989 Grande Ideas
1989 Sharansky
1992 Alanienouidet – medforfatter: Robert Lepage
1992 Woman By A Window
1993 L'Affaire Tartuffe, or the Garrison Officers Rehearse Moliere
1995 Sliding in All Directions (co-writer)
1995 Celeste
1996 Blue Valentine
2000 Venus of Dublin
2014 Triplex Nervosa
2020 Triplex Nervosa Trilogy (samling av tre skuespill)


== Priser ==
1985 Nathan Cohen National Award for Theatre Criticism
1988 Nathan Cohen National Award for Theatre Criticism
1989 Jurors Award, Quebec Drama Festival, for Blue Valentine
1988 Best New Play Award, Quebec Drama Festival, for Snakeprints
1989 King's Theatre New Play Award, for Grande Ideas
1998 Nominee, Best New Play, Best Anglophone Production, Académie Québécoise du Théâtre, for Blue Valentine
1995 Best English-Language Production Award, Académie Québécoise du Théâtre, for Sliding in All Directions


== Referanser ==
Ruscus aculeatus

Ruscus aculeatus er en plante i aspargesfamilien.
Den er en opptil én meter høy, eviggrønn halvbusk med jordstengel. Stenglene er opprette og forgrenete og har fylloklader, som er flate grener som minner om blader. De egentlige bladene er små, nålelignende og har ikke klorofyll. Planten er særbu. Blomstene er små og sitter midt på fyllokladene. Frukten er et rødt bær som er 12–15 mm. Denne arten kan skilles fra andre Ruscus på at fyllokladene har en torn ytterst.
Ruscus aculeatus vokser i skog, kratt, steinete steder og garrigue, som regel på skyggefulle steder. Den er utbredt i hele middelhavsområdet og Vest-Europa og finnes nordover til De britiske øyer og Krim. Den blir ofte plantet i hager.

		
		
		


== Litteratur ==
C. Grey-Wilson og M. Blamey; norsk utgave T. Faarlund og P. Sunding (1992). Teknologisk Forlags store illustrerte flora for Norge og Nord-Europa. Teknologisk Forlag. s. 462–463. ISBN 82-512-0355-4. 
O. Polunin og A. Huxley, norsk utgave P. Sunding (1978). Middelhavsflora. NKI-Forlaget. s. 213. ISBN 82-562-0490-7. 
M. Blamey og C. Grey-Wilson (2004). Wild Flowers of the Mediterranean (2 utg.). London: A & C Black. s. 484. ISBN 0-7136-7015-0. 


== Eksterne lenker ==
(en) Ruscus aculeatus i Encyclopedia of Life 
(en) Ruscus aculeatus i Global Biodiversity Information Facility 
(sv) Ruscus aculeatus hos Dyntaxa 
(en) Ruscus aculeatus hos NCBI 
(en) Ruscus aculeatus hos The International Plant Names Index 
(en) Ruscus aculeatus hos Tropicos 
(en) Kategori:Ruscus aculeatus – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Ruscus aculeatus – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Ruscus aculeatus – detaljert informasjon på Wikispecies 
Online Atlas of the British & Irish Flora – Ruscus aculeatus (Butcher's-broom)
Juan Bregaliano

Juan Bregaliano (født 22. november 1911) var en uruguayansk bokser som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.


== Se også ==
Antonio Adipe
Arquímedes Arrieta
Alfredo Petrone


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Juan Bregaliano – Olympedia 
(en) Juan Bregaliano – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert)
Francisco Costanzo

Francisco Costanzo Milano (født 4. november 1911) var en uruguayansk bokser som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.


== Se også ==
Antonio Adipe
Arquímedes Arrieta
Alfredo Petrone


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Francisco Costanzo – Olympedia 
(en) Francisco Costanzo – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
Uruguay under Sommer-OL 1936 Arkivert 23. desember 2008 hos Wayback Machine. (engelsk)
Adrian Krainer

Adrian Krainer (født 22. november 1992) er en østerriksk snøbrettkjører som konkurrerer i slopestyle. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han ble nummer 29.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Adrian Krainer – Olympedia 
(en) Adrian Krainer – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Adrian Krainer – FIS (snøbrett)
Sommerhyll

Sommerhyll (Sambucus ebulus) er en plante i moskusurtfamilien.
Den er en flerårig urt som kan bli opptil to meter høy. Den sprer seg utover med krypende jordstengler. Stenglene er opprette med ulikefinnete blad. Blomstene er hvite med purpur pollenknapper og sitter i 5–16 cm brede halvskjermer. Fruktene er svarte og kulerunde. Den vokser i kratt og vegkanter. Arten er utbredt i Sør- og Mellom-Europa, Nord-Afrika og Sørvest-Asia. Den er naturalisert på De britiske øyer og i Danmark og Sør-Sverige. 
Forskjellige deler av planten kan gi forgiftninger.


== Galleri ==

		
		
		


== Referanser ==


== Litteratur ==
«Sommarfläder». Den virtuella floran. Besøkt 2. januar 2015. 
C. Grey-Wilson og M. Blamey; norsk utgave T. Faarlund og P. Sunding (1992). Teknologisk Forlags store illustrerte flora for Norge og Nord-Europa. Teknologisk Forlag. s. 380–381. ISBN 82-512-0355-4. 
M. Blamey og C. Grey-Wilson (2004). Wild Flowers of the Mediterranean (2 utg.). London: A & C Black. s. 422. ISBN 0-7136-7015-0. 


== Eksterne lenker ==
(en) sommerhyll i Encyclopedia of Life 
(en) sommerhyll i Global Biodiversity Information Facility 
(no) sommerhyll hos Artsdatabanken 
(sv) sommerhyll hos Dyntaxa 
(en) sommerhyll hos ITIS 
(en) sommerhyll hos NCBI 
(en) sommerhyll hos The International Plant Names Index 
(en) sommerhyll hos Tropicos 
(en) Kategori:Sambucus ebulus – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Sambucus ebulus – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Sambucus ebulus – detaljert informasjon på Wikispecies