jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Perkinsiodendron macgregorii

Perkinsiodendron macgregorii er et løvfellende tre i styraksfamilien som er endemisk for Kina.
Det blir opptil 24 m høyt med en stammediameter på 45 cm. Bladstilken er 5–10 cm lang. Bladene er glatte, elliptiske til ovalt avlange, fint sagtannede, 5–13 cm lange og 3–4,5 cm brede. Bladet har 10–24 par nerver. Blomstene sitter 1–7 sammen i en sidestilt klase. De er hvite med 4 begerblad, 4 eller 5 kronblad og 8 pollenbærere. Frukten er gul til brunrød med 4 vinger.
Perkinsiodendron macgregorii vokser på fuktige steder i skråninger og skogkanter 700–1200 moh. Den er utbredt i nordvestlige Fujian, nordlige Guangdong, nordlige Guangxi, sørlige Guizhou, sørvestlige Hunan, sørlige Jiangxi og Zhejiang.
Denne arten ble tidligere regnet til slekta Halesia, som Halesia macgregorii. Den er søsterarten til de nordamerikanske Halesia-artene når en ser på morfologi. Genetiske data viser derimot at den kinesiske arten er søsterarten til Rehderodendron, og den regnes nå som den eneste arten i slekta Perkinsiodendron.


== Kilder ==
P.W. Fritsch m.fl. (2016). «Perkinsiodendron, a new genus in the Styracaceae based om morphology and DNA sequences». J. Bot. Res. Inst. Texas. 10 (1): 109–117. ISSN 1934-5259. 
«Halesia macgregorii». Flora of China. Besøkt 15. mars 2018. 
World Conservation Monitoring Centre (1998). «Halesia macgregorii». The IUCN Red List of Threatened Species. doi:10.2305/IUCN.UK.1998.RLTS.T32408A9703527.en. 
R. Darke (2006). «Halesia in cultivation» (PDF). The Plantsman. 5: 253–257. ISSN 1352-4186. 


== Eksterne lenker ==
(en) Perkinsiodendron macgregorii hos NCBI 
(en) Perkinsiodendron macgregorii hos The International Plant Names Index 
Perkinsiodendron macgregorii – detaljert informasjon på Wikispecies
Askatin

Askatin (død 1277) var Norges første kansler og biskop i Bergen fra 1270 til 1277.


== Liv ==
Han var trolig engelskmann, og var høyt betrodd hos kongene Håkon Håkonsson og Magnus Lagabøte. I 1250 sendte kong Håkon ham til keiser Fredrik II, men i Venezia fikk han beskjed om at keiseren var død, og ble av ukjente grunner satt i fengsel. Han ble første befridd etter inngripen fra keiser Konrad IV. I 1261 var han i Danmark i forbindelse med kongesønnen Magnus' frieri til prinsesse Ingeborg av Danmark, og i 1263 var han med på kong Håkons hærtog til Skottland. Etter kongens død utførte han mislykkede forhandlinger med kong Aleksander av Skottland. På dette tidspunktet omtales han som «kansler», og må altså være den første i Norge som har fått denne tittelen. Han var en av forhandlerne ved freden i Perth i 1266, og undertegnet fredsavtalen. I 1269 inngikk han en traktat med Henrik III av England.
I 1270 ble Askatin utnevnt til biskop i Bergen. Også i denne stillingen fortsatte han som rådgiver for kongen. Da kong Magnus var nær ved å dø i 1272, ga han kongen den siste olje, og han ble senere utnevnt til kongens testamentseksekutor. I 1274 deltok han på kirkemøtet i Lyon, og i 1276 var han med på forliksmøtet med den svenske kongen ved Gautelven (Göta älv). Her valgte kong Valdemar ham til megler i striden med Magnus Ladelås.
Som biskop ble han etterfulgt av Narve.


== Litteratur ==
Edvard Bull: «Askatin», i Norsk biografisk leksikon, bind 1. Kristiania: Aschehoug, 1923
Vestafjells

Vestafjells eller Vestenfjellsk, er et begrep som beskriver et landområde som ligger vest for fjellet eller fjellene. I Norge er dette en betegnelse på området vest for fjellkjeden Langfjellene, som starter ved Setesdalsheiene i sør og ender ved Dovrefjell i nord, og deler det sørlige Norge i Vestlandet og Østlandet. Begrepet vestafjells benyttes ofte i meteorologi, da det ofte er et værskille ved fjellene.
Opprinnelig ble begrepene søndensfjeldske (Østlandet) og nordenfjeldske (Vestlandet, Trøndelag og Nordlandene) benyttet for å dele Norge i to hoveddeler, senere kom begrepene vestenfjells og østenfjells for å gi landet en ytterligere inndeling.


== Referanser ==
Narve (biskop)

Narve (død 16. oktober 1304) var biskop i Bergen fra 1278 til 1304.


== Liv ==
Om Narves liv før han ble biskop vet man ikke annet enn at han var prekebror, sannsynligvis i Bergen. Han etterfulgte biskop Askatin. I 1282 ble han valgt til Jon Raudes etterfølger som erkebiskop i Nidaros, men fordi han allerede var biskop i Bergen, måtte pavens samtykke innhentes til valget. En kommisjon av tre norske klosterforstandere som skulle granske valget, lot det forkaste. Deretter ble det holdt nytt valg, og en annen en Narve ble erkebiskop.
I 1285 ble Narve sendt som fredsforhandler til Sverige og Danmark sammen med Bjarne Erlingsson. I 1290 fulgte han med kong Eiriks datter, prinsesse Margrete, til Skottland. Hun døde under reisen, på Orknøyene. Ved kong Eiriks død ble biskop Narve tilgodesett med gården Toskar på Senja i testamentet.
Som biskop ble han etterfulgt av Arne Sigurdsson.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Oluf Kolsrud: «Narve», i Norsk biografisk leksikon, bind 10. Oslo: Aschehoug, 1949
Arne Sigurdsson (biskop)

Arne Sigurdsson (død 1314) var biskop i Bergen fra 1304 til 1314.


== Liv ==
Arne var bror av sin etterfølger Audfinn Sigurdsson. Han er omtalt som kannik i Bergen i 1292, da han var en av utsendingene til England som skulle forhandle om arven etter prinsesse Margrete. I 1297 ble han og biskop Narve valgt til å dømme i striden mellom erkebiskop Jørund og domkapitlet i Nidaros. Av grunner som trolig har hatt med striden å gjøre ble han imidlertid satt i fengsel av Audun Hugleiksson, og først frigitt etter kong Eiriks død i 1299.
Han ble valgt til biskop i Bergen 14. desember 1304 som Narves etterfølger, og 5. desember 1305 ble han innviet av erkebiskopen i Jonskirken. Som biskop begynte han å føre en kopibok over bispesetets brev, Bergens kopibok, som er bevart i avskrifter. Den viser at Arne gikk inn for å fremme sølibatet blant prestene og ville tvinge dem til å sende fra seg frillene deres. Etter biskop Erlend av Færøyenes død i 1308 kom han opp i en strid med erkebiskopen i Nidaros om hvem som skulle ha rett til å besette bispestolen på Færøyene. For å fremme sin sak møtte han på kirkemøtet i Vienne (1311–1312). Han hadde også en strid med de tyske kjøpmennene i Bergen, for å tvinge dem til å betale tiende.
Det er bevart en katalog over biskop Arnes bibliotek, som viser at han har vært en ganske lærd mann. Katalogen ble funnet i universitetsbiblioteket i Uppsala og undersøkt av historikeren Gustav Storm. Blant Arnes bøker var det kirkerettslige arbeidet Summa Gaufredi (Goffredus de Trano), den eldre Gulatingsloven, og Didrikssagaen.


== Litteratur ==
Edvard Bull: «Arne Sigurdsson», i Norsk biografisk leksikon, bind 1. Kristiania: Aschehoug, 1923
Gustav Storm: «Den Bergenske Biskop Arnes Bibliothek», i Historisk Tidsskrift VI (1880)
Ekenessundet bru

Ekenessundet bru eller Føynlandsbrua er ei veibru over Ekenessundet mellom  Nøtterøy og Føynland i Vestfold. Den sto ferdig 1976 og erstattet den gamle Foynlandsbrua rundt 400 m lenger nord i sundet. Den er en del av fylkesvei 430. 


== Se også ==
Liste over broer i Norge
Liste over broer i Norge etter lengde


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart
Sanweiyiti

Sanweiyiti (forenklet kinesisk: 三位一體, tradisjonell kinesisk: 三位一體; pinyin: Sānwèiyītǐ ) er språklig det kinesiske ord for den hellige treenighet, men det er også det uttrykk som benyttes om maktkonsentrasjonen på toppen av Folkerepublikken Kinas politiske struktur når de tre sentrale embeder der er samlet hos én person (tre embeder i én person) - som Xi Jinping. Han er Folkerepublikken Kinas øverste leder. Han er Folkerepublikkens president, Kommunistpartiets generalsekretær og leder for den sentrale militærkommisjon. Den formelle anledning til å kombinere disse tre embeder ble vedtatt av den kinesiske nasjonale folkekongressen den 11. mars 2018.


== Referanser ==
Norges administrative inndelinger i 1585

Norges administrative inndelinger i 1585 er en oversikt over landets inndeling i ulike administrative enheter som angitt i kongebrev av 9. desember 1585.


== Register paa Lensmændene udi Norge ==
Følgende gir en oversikt over len, underlen, fogderier og lensmenn i Norge i 1585:

Baahuus Len: Henrik Gyldenstjerne
Dragsmark Kloster: Knud Grubbe
Agershuus Len: Ove Juel
Vor Frue Kloster: Anders Bing
Ide og Marker Skibrede: Christoffer Rosengaard
Skjeberg Sogn: Peder Brockenhuus
Verne Kloster: Jørgen Ernst Worm
Vembe Skibrede: Oluf Kalips
Frølands Skibrede: Hans Stralendorf
Rakkestad Sogn: Kapitain Norman
Brulag og Numedals Len: Peder Iverssøn Jernskjæg
Tunsberg Len og St. Olafs kloster: Fredrik Lange
Nedenes Len: Hans Pederssøn Litle
Mandals Len: Oluf Galle
Lister Len: Baltzer Leist
Bratsberg Len: Henrik Brockenhuus
Gjemsø Kloster: Jørgen Urne
Bergenhuus Len: Hans Lindenov
St. Hans Gods med Munkeliv Gods: Jørgen Skram
Utstein Kloster: Ditlev Holck
Lyse Kloster: Morten Skinkel
Hardanger Len: Erik Walkendorf
Nordfjord Len og Fogderi: Tycho Brahe
Søndmøre Len: Arild Huitfeldt
Throndhjems Len: Christen Friis
Bakke Kloster: Hans Offessøn Rød
Reins Kloster: Johan Venstermand
Romsdalens Len: Otte Brockenhuus
Helgeland Len: Ludvig Munk
Salten Len: Kapitain Durham
Vesteraalen og Lofotens Fogderi: Maurits Stygge
Andenes Len: Jørgen Svave
Senjen Len: Caspar Marckdanner
Troms Sogn: Paul Huitfeldt
Vardøhus Len: Laurits KruseNote: Kongebrevet angir en summarisk liste over "Lensmændene udi Norge", hvorav man kan se at de fem første gjelder datidens hovedlen og de resterende er underlen, etc. Disse underlen, etc. er i denne oversikten fordelt på de fem hovedlene på grunnlag av samtidige kilder.


== Se også ==
Norges administrative inndelinger omkring 1550
Norges administrative inndelinger i 1647
Norges administrative inndelinger i 1661
Norges administrative inndelinger i 1769
Norges administrative inndelinger i 1801
Norges administrative inndelinger i 1835
Norges administrative inndelinger i 1865
Norges administrative inndelinger i 1950


== Referanser ==
Hærens sanitet (Norge)

Hærens sanitet var en våpenart innenfor Hæren i Norge. Sanitetstjenestene for Hæren og Sjøforsvaret var opprinnelig helt separate og fikk en felles ledelse på 1900-tallet og ble da samlet betegnet som Forsvarets sanitet. Frem til 2002 eksisterte likevel Hærens sanitet som en egen organisasjon. I 2002 ble de da tre sanitetstjenestene slått sammen til en integrert sanitetstjeneste under navnet Forsvarets sanitet.


== Ledere ==
Ole Svennby (1932–1940)
Johan Holst (1940–1945)
Carl Semb (1945–)
Torstein Dale


== Litteratur ==
Forsvarets sanitet : 50 år under felles ledelse, Forsvarets overkommando, 1991
Hærens sanitet

Hærens sanitet er eller har vært våpenarter i mange lands forsvar, herunder:

Hærens sanitet (Norge)
Hærens sanitet (Storbritannia)
Hærens sanitet (Tyskland)
Hærens sanitet (USA)
Millie Knight

Millie Knight (født 15. januar 1999 i London) er en britisk alpinist, som vant sølv i utfor og super-G for Storbritannia ved Paralympiske vinterleker 2018. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Millie Knight – IPC.infostradasports.com 
(en) Millie Knight – Paralympic.org
Johan Urne

Johan Clausen Urne til Valsø (født 1543, død 2 august 1620) var en dansk adelsmann og lensherre.Han var sønn av riksråd Claus Lagesen Urne til Belteberga (d. 1561) og hustru Margrethe Jacobsdatter Trolle (d. 1551). I 1568 ble han forlent med Rørum i Froste Herred i Skåne. I årene 1570–73 var han hoffsinde, fra 1573–76 jurisdiksjonsfog på Bornholm. I 1576 ledsaget han kong Frederik II på en reise til Mecklenburg. 1578–89 var han lenherre på Lykaa i Skåne, i 1589-97 i Søndmøre Len i Norge. I 1590 ledsaget han enkedronning Sophie på en reise til Braunschweig, mens han fra 1597–1602 var lensherre på Bratsberg og Gimsø Kloster ved Skien i Norge. 
Fra Claus Urne nedstammer slekten Urnes nye linje.


== Referanser ==
Føynlandsbrua

Føynlandsbrua viser til to bruer mellom Nøtterøy og Føynland:

Øhre bru, gangbru
Ekenessundet bru, veibru også for motortrafikk
Isdøla bru

Isdøla bru er en bro på riksvei 7 over Hardangervidda som ble åpnet i 1969. Den er 15 meter lang og går over Isdølo i Eidfjord kommune.


== Se også ==
Vøringsfoss bru


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Isdøla bro på Google Street View
Maria Karoline Flachsland

Maria Karoline Flachsland (1750–1809) var en tysk biograf og forlagsredaktør.


== Virke ==
Flachsland var Johann Gottfried Herders hustru og arbeidet utrettelig som redaktør og sekretær for ham. Hun skrev en biografi om Herder og etter hans død redigerte, bearbeidet og publiserte hun hans skrifter.
Flachslands innsats for Herder gjør at hun regnes hun til de mest framstående kvinnene i kretsen rundt «den weimarske firstjerna», Wieland, Goethe, Schiller og Herder.


== Verk ==
Erinnerungen aus dem Leben Joh. Gottfrieds von Herder. Gesammelt und beschrieben von Maria Carolina von Herder. 2 bind. Tübingen 1820Utgitte brev i utvalg

Herders Briefwechsel mit Caroline Flachsland. Nach den Handschriften des Goethe- und Schiller-Archivs. 2 bind. Red. Hans Schauer. Weimar 1916, 1928
Meine süße Bestimmung, utdrag av brevvekslingen i Andrea van Dülmen (red.): Frauenleben im 18. Jahrhundert. Antologi. Büchergilde Gutenberg, Frankfurt 1992, ISBN 3-7632-4124-8 og seinere C. H. Beck, München 2006, ISBN 3-406-54500-9, s. 38
Johann Gottfried Herder: Italienische Reise. Briefe und Tagebuchaufzeichnungen 1788–1789. München 1988


== Referanser ==


== Kilder ==
(de) Wilhelm Dobbek: «Herder, Carolina Maria, geborene Flachsland.» I Neue Deutsche Biographie (NDB). Bind 8, Duncker & Humblot, Berlin 1969, ISBN 3-428-00189-3, s. 603 f. (digitalisering).


== Eksterne lenker ==
(de) Verk av og om Maria Karoline Flachsland i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket
(de) Verk av og om Maria Karoline Flachsland i Deutsche Digitale Bibliothek
Karl Eibl, Fotis Jannidis og Marianne Willems: Darmstädter Empfindsamkeit, jgoethe.uni-muenchen.de (Der junge Goethe in seiner Zeit)
Fredheim guttehjem

Fredheim guttehjem var et privat drevet guttehjem opprettet i [1904] av diakon Nils Endresen Bærøen. Han hadde kjøpt et gårdsbruk på øyen Lindøen i Finnås i Bømlo kommune til formålet, og det opprinnelige navnet på virksomheten var Finaas Barnehjem. Hjemmet skulle ta imot foreldreløse barn, samt barn født utenfor ekteskapet. Etter hvert tok de kun imot gutter, og skiftet navn til Guttehjemmet Fredheim. Guttehjemmet ble administrert av et styre i Bergen, og hadde egen skole. Det bodde opp til 25 gutter der, men på grunn av vanskelig tilgang på lærerpersonale ble det besluttet å flytte hjemmet til gården Nordsundet ved Lillebergen i Alversund i Meland kommune, Hordaland. Her kunne de ta imot 30 gutter i alderen 8-16 år, først og fremst barn fra Bergen og Alversund. Guttehjemmet Fredheim ble nedlagt i 1953. På Lindøen kan man fortsatt se ruinene av skolehuset.
Ved Interkommunalt arkiv Hordaland finnes en skoleprotokoll fra Fredheim guttehjem som dekker årene 1924-1952. Man kan også finne informasjon om guttehjemmet i arkiver etter barnevernsnemnder og sosialkontor.


== Kilder ==
Guttehjemmet «Fredheim» gjennom 25 aar: 1904-1929, ved hjemmets styre. Jubileumsskrift fra 1929
Forstandere og beboere i Folketellingen 1910 
Om Lindøy, ved Bømlo kommune Arkivert 16. mars 2018 hos Wayback Machine.
Edna Olaug: Artikkel i Oppslagsverket oVe, Bergen Byarkiv
Skafonntunnelen

Skafonntunnelen er navnet på to nedlagte veitunneler i Rauma kommune i Møre og Romsdal. Den nyeste er 680 meter lang.
Den eldste av tunnelene med dette navnet er rundt 100 meter lang og den ble åpnet i 1940-årene. Denne ble tatt ut av bruk da den nye Skafonntunnelen ble åpnet i 1963. Den nye tunnelen ble i 1987 forlenget med ca. 400 m frem til Veblungsnes, og da murte man samtidig igjen den østlige åpningen fra 1963. Begge endene på den originale tunnelen har rasoverbygg i betong. Forlengelsen i 1987 ble gjort for å sikre den korte vegstubben mellom Veblungsnes og den opprinnelige tunnelåpningen fra de mange rasene fra Skafonna.
Skafonntunnelen var den østligste tunnelen på den gamle strekningen rundt Innfjordtunnelen.


== Forbindelsen med Innfjordtunnelen ==
Daværende E69 langs fjorden mellom Veblungsnes og Innfjorden ble stengt i 1989, som følge av at det gikk et steinskred ved utgangen av Runehamartunnelen. En person mistet livet i dette steinskredet. Skredet ble aldri ryddet, og veien ble stengt for godt.
Innfjordtunnelen ble påbegynt i mai 1990 og åpnet i novemeber 1991 som erstatning for den gamle strekningen langs Romsdalsfjorden. Under drivingen av den nye tunnelen gikk E136 (daværende E69) via en midlertidig fergeforbindelse mellom Innfjorden og Veblungsnes.
Innfjordtunnelen ble drevet fra vegkrysset der den gamle delen av Skafonntunnelen møter den nye. De første 550 meterne av Innfjordtunnelen utgjør følgelig den tunneldelen som den nye Skafonntunnelen ble forlenget med i 1987. I forbindelse med dette kan den vestlige enden av Skafonntunnelen nås fra port som er der Skafonntunnelen før svingte til høyre mot Romsdalsfjorden. Denne forbindelsen med gamleveien gir kjørbar veg frem til Runehamartunnelen, der Statens vegvesen har et testsenter for tunnelbranner. Under rehabiliteringen av Innfjordtunnelen mellom 2016 og 2018 ble derfor også den delen av Skafonntunnelen som går mot Runehamartunnelen via den nedlagte strekningen opprustet med blant annet ny belysning.


== Se også ==
Innfjordtunnelen
Varghammartunnelen
Innholmtunnelen
Runehamartunnelen


== Litteratur ==
Torvik, Arne Inge mfl (2000). Om samferdsel i Møre og Romsdal. Møre og Romsdal fylkesbåtar. s. 361-363. 


== Eksterne lenker ==
Den nye inngangen fra 1987 på Google Street View
Liste over Komis regjeringssjefer

Under følger en liste over Komis regjeringssjefer. Navnene er transkribert fra russisk.
Komis autonome sosialistiske sovjetrepublikk 1936 – 1990 / Komis sosialistiske sovjetrepublikk 1990 – 1992 / Republikken Komi 1992 –


== Kilder ==
«Ispolnitelnyje i rasporjaditelnyje organy gosudarstvennoj vlasti Komi ASSR – Komi SSR – Respubliki Komi». Spravotsjnik po istorii Kommunistitsjeskoj partii i Sovetskogo Sojuza 1898 – 1991. knowbysight.info. Besøkt 16. mars 2018. 
«Russian S.F.S.R. Autonomous Republics». World Statesmen.org. Besøkt 16. mars 2018. 
«Administrative Divisions of the Russian Federation». Besøkt 16. mars 2018.
Kjell Løvik

Kjell Bjørn Alnes Løvik (født 13. mars 1954 på Voss) er en norsk forfatter, journalist og kommunikasjonsrådgiver. 
Løvik skriver faglitteratur om krisehåndtering, beredskap, kommunikasjon og risikovurderinger. Disse bøkene har kommet ut på Dreyer og Cappelen Damm forlag. I tillegg skriver han humorbøker som han gir ut på eget forlag. 
Løvik har arbeidet i mange år i NRK, Nordisk Beredskap og Mattilsynet.
Han meldte seg inn i Røde Kors i 1972 og hatt mange verv innenfor organisasjonen. I tillegg har han i flere år vært engasjert i håndball, blant annet i Steinkjer Håndballklubb.


== Utdannelse og yrkesliv ==
Etter framhaldsskolen tok Løvik maritim utdannelse på Croftholmen Yrkesskole for Sjømenn ved Stathelle. Etter en kort periode på sjøen mønstret han av og dro tilbake til Norge, der han hadde landmåler, snekker, selger, hotellsjåfør, skibakkevakt, langtransportsjåfør og bussjåfør. Han var deretter ambulansepersonell ved Telemark Sentralsykehus i rundt åtte år. Etter radio og TV-utdanning ved NLA Mediehøgskolen, Gimlekollen i Kristiansand fra 1985 til 1987 ble han ansatt i NRK Nord-Trøndelag, der han arbeidet som journalist i radio og TV, vaktsjef og redaksjonssjef. I 2001 sluttet han i NRK og etablerte selskapet Nordisk Beredskap, som spesialiserte seg på krisehåndtering og krisekommunikasjon. Etter noen år ble selskapet kjøpt opp av NOR PR.
Løvik tok en mastergrad i samfunnssikkerhet ved Universitetet i Stavanger som deltidsstudier i perioden 2003 til 2009. I 2009 tok han en mastergrad med en oppgave om dyretragedier. I 2006 ble han ansatt i Mattilsynet som kommunikasjonsrådgiver.


== Røde Kors ==
Kjell Løvik begynte i Ringerike Røde Kors (Soknalaget) i 1972, og har vært aktiv i organisasjonen både lokaghjlt og på nasjonalt plan. Han var nasjonal leder for hjelpekorpsene fram til 1999. Tidsskriftet Hjelpekorpsbladet ble til på hans initiativ, og han var også initiativtær til Norges Røde Kors' fjellskikkpris. Han har mottatt flere av Røde Kors' utmerkelser.


== Forfatterskap ==
Kjell Løvik debuterte som forfatter med debattboken Ambulansen dreper, som ble utgitt på Dreyer forlag i 1986. Boken handler om livet som ambulansesjåfør, tragediene, hendelsene og ikke minst en dødsulykke under utrykning. Boken fikk mye omtale og var med å endre opplæringen av ambulansepersonell i Norge.


== Bibliografi ==
1986: Ambulansen dreper, Dreyer
1993: Dødssvingen, Norsk Luftambulanse/Kilden forlag
1999: På kors og tvers, Norges Røde Kors
2001: Jeg har kjøpt lodd, eget forlag
2007: Håndbok i informasjonsberedskap, Høyskoleforlaget
2009: Dyretragedier – masteroppgave UiS
2010: Øvelse gjør mester: planlegging, kommunikasjon og gjennomføring av øvelser, Høyskoleforlaget
2015: Krisehåndtering online : sosiale medier i krisekommunikasjon og beredskapsarbeid, Cappelen Damm Akademisk
2017: Hæren fløtte meg – humorbok om livet bak scenen på Spelet om Heilag Olav, eget forlag
2018: Hæren være med deg – humorbok om livet bak scenen på Spelet om Heilag Olav, eget forlag
2021: Bare 1 fot – en hyllest til helsearbeidere og kommunikasjon i helsevesenet, eget forlag


== Referanser ==
Nikolasjärvi

Nikolasjärvi (nordsamisk: Nihkolasjávri, enaresamisk: Nikolâsjävri) er en innsjø i Enare kommune i Finland. Den ligger rundt 10 kilometer vest for Iijärvi, og har utløp mot sør til Nikolasjoki. Innsjøen er en del av Neidenvassdraget.


== Referanser ==
Falchs juniorpris og Falchs seniorpris

Falchs juniorpris og Falchs seniorpris (egentlig «Søren Falch og øienlæge Sigurd Falchs fonds Juniorpris for unge forskere» og «Søren Falch og øienlæge Sigurd Falchs Prisbelønning for fremragende lederskap innen medisinsk forskning») er to hedersbevisninger som deles ut av Det medisinske fakultet ved Universitetet i Bergen til forskere innen medisin som har utmerket seg spesielt. Juniorprisen deles ut hvert år, mens seniorprisen deles ut annethvert år. Fondet finansierer også en årlig gjesteforelesning.


== Bakgrunn ==
Sørens Falch og øienlæge Sigurd Falchs fond for medisinsk vitenskap ble opprettet i 1952 på grunnlag av Søren Falchs testamente, og har siden opprettelsen delt ut ulike priser til anerkjente forskere og leger.


== Seniorprisen ==
Seniorprisen (Søren Falch og øyenlege Sigurd Falchs Prisbelønning for fremragende lederskap innen medisinsk forskning) deles ut annethvert år etter søknad. Det er en personlig tildeling, og per 2020 er prisen på 150 000 norske kroner. Blant de tidligere vinnerne er Jarle Ofstad, Dagfinn Aarskog og Jon Lekven.


=== Tildelingskriterier ===
Seniorprisens nåværende form ble fastsatt i 1991, med følgende kriterier

Lederskap innenfor eget forskningsområde
Lederrolle i forskningsutvikling, forskerrekruttering og kompetanseoppbygging
Lederrolle i internasjonalisering av norsk medisinsk forskning
Forskningspolitisk lederrolle


== Juniorprisen ==
Juniorprisen (Søren Falch og øienlæge Sigurd Falchs juniorpris for yngre forskere) ble første gang delt ut i 1996. Den deles ut hvert år, og består av 50 000 norske kroner i driftsmidler. Prisen kan gis til spesielt dyktige forskere yngre enn 40 år. Det kan tildeles pris til flere forskere hvert år; i 2020 var det for eksempel to forskere som mottok 50 000 kroner hver. Blant forskerne som har mottatt prisen finner man Halvor Sommerfelt, Vidar Steen, Nina Øyen, Eystein Husebye og Guri Rørtveit. 


=== Tildelingskriterier ===
Juniorprisens form ble fastsatt i 1996, med følgende kriterier

Dybde, originalitet og metodisk kompleksitet
Forskningsfunn som har ført til anvendte resultater


== Falch-forelesningen ==
Forelesningen ble første gang holdt av professor Leroy Hood i 2001. Senere har forelesningen blitt holdt blant annet av nobelprisvinnerne Edvard Moser (2011) og Françoise Barré-Sinoussi (2014).
Forelesningen avholdes og prisene deles ut som regel i forbindelse med Fakultetets dag ved Det medisinske fakultet, Universitetet i Bergen, i juni, og er åpen for alle interesserte.


== Referanser ==
Liste over presidentene for Gabons nasjonalforsamling

Presidenten for Gabons nasjonalforsamling er leder for parlamentet.


== Fotnoter ==


== Kilder ==
«L'histoire de l'Assemblée Nationale du Gabon». Assemblée Nationale du Gabon. Besøkt 16. mars 2018.