jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Teofilos (Lukas)

Teofilos eller Theophilos er i Det nye testamente adressat for evangeliet etter Lukas (jfr 1,3-4) og for Apostlenes gjerninger (Apg 1,1).
Hvem dette er, har det vært spekulert over. Blant forklaringene finner man dem som heller til at den var en jøde bosatt i Alexandria, en romersk embedsmann (noen nevner da Titus Flavius Sabinus), en jødisk prest, en advokat i Roma, eller at det ikke var en person i det hele tatt men et litterært grep hvorved Lukas henvender seg til ikke-jøder.  
Det greske ordet Teofilos betyr «Guds venn» eventuelt «venn av Gud», og det kan således også være et tilnavn - skjønt det ikke utelukker noen av de ovennevnte spekulasjonene.


== En av argumentasjonstrekkene ==
I Lukasevangeliet blir han tiltalt som «ærede Teofilos» (κράτιστε Θεόφιλε). Dette er en tiltale som er mer spesifikk enn det den kan synes på norsk: Den var ellers benyttet skriftlig og muntlig overfor romerske keisere, senatorer, riddere og prokuratorer, som i Bibelen for eksempel for Felix i Apg 23,26 og for Festus i  Apg 26,25. Dermed er det mulig å anta at Theophilos var en fornem mann.Av den omstendighet at han vare tiltales slik i Lukasevangeliet og at det i Apostlenes gjerninger mer enkelt står «o Theophilos» (ὦ Θεόφιλε), er det enkelte eksegeter som antar at Teofilos har omvendt seg til den kristne tro mellom tiden da evangeliet hadde funnet sin form og apostelgjerningene tilkomst. Men man kan også tenke seg at etter som evangelium og apostelhistorie på sett og vis er del av ett og samme forfatterprosjekt, har forfatteren latt være å gjenta ærbødighetsformenen når den først var benyttet (unnagjort).Teofilos nevnes i Bibelen bare av forfatteren Lukas. I pseudoklementinene er det imidlertid nevnt at det i Antiokia bodde en Teofilos, som var høyere ansett enn byens mektigste menn, og at han hadde stilt sin portikus til rådighet for Peter som prekelokale.Vedrørende Teofilos' herkomst fremfører bibelteologen Fritz Rienecker at Lukas åpenbart forutsetter allerede kjent for sin adressat området Søritalia til Roma og Sicilia. Likeså en beskrevet reise fra Antiokia til Kypros og gjennom Lilleasia til Troas er beskrevet slik at man kan tillate seg å anta at Teofilos var kjent med (og på?) disse steder. På den annen side beskriver Lukas meget detaljert skikker og lokale forhold i Judea, Kreta, Makedonia og Athen, som adressaten - Teofilos - til synes ikke var kjent med.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Christoph Heil, in Zusammenarbeit mit Thomas Klampfl: Theophilos (Lk 1,3; Apg 1,1), in: „Licht zur Erleuchtung
der Heiden und Herrlichkeit für dein Volk Israel“. Studien zum lukanischen Doppelwerk (Bonner Biblische Beiträge 151), hg.v. Christoph Gregor Müller, Hamburg 2005, 7–28.
Albano Sant’Alessandro

Albano Sant'Alessandro er en kommune i provinsen Bergamo i Lombardia i Italia.
Våpenskjoldet til Albano Sant'Alessandro viser en sølvstjerne på gult til venstre og en gyllen soldat (Alexander av Bergamo) på rød til høyre.


== Befolkningsutvikling ==
Tall fra ISTAT


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Albano Sant'Alessandro – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Albano Sant'Alessandro – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Albano Sant'Alessandro
Ciriguarda.info: Nettside laget av personer fra Albano Sant'Alessandro
Musette (obo)

Musette eller pikkoloobo er en variant av obo i D, Ess, F eller G. Den er kortere enn en vanlig obo og derfor stemt høyere.
I barokken var D og Ess-musetter et moteinstrument som framfor alt ble tilvirket i Paris. Senere falt instrumentet stort sett i glemsel, men en G-versjon ble framstilt og anvendt på 1800-tallet for å imitere klangen til great Highland pipes. På 1800-tallet og i 1930-årene ble det gjort forsøk på å gjeninnføre de gamle Ess-stemte instrumentene, men forsøkene mislyktes. 
I andre halvdel av 1900-tallet tok interessen seg opp igjen og nyere komponister som Paolo Renosto og Bruno Maderna har skrevet enkelte verk for instrumentet. Pikkoloobo er tatt i bruk igjen i orkestre for dobbeltrørbladinstrumenter, såkalte bandes de hautbois.


== Litteratur ==
Th. Baker: A Dictionary of Musical Terms. Read books, 2007, ISBN 978-1-4067-6292-1, S. 135. (ettertrykk)
Geoffrey Burgess, Bruce Haynes: The Oboe. Yale University Press, 2004, ISBN 0-300-09317-9, s. 188 (Geoffrey Burgess, Bruce Haynes: The Oboe, Yale University Press, 2004, ISBN 0-300-09317-9, s. 188)
Piccolo Oboe (in F), F.Loree, Paris
VEKA

VEKA er en studentfestival i Volda arrangert av Studentsamfunnet i Volda. Festivalen ble for første gang arrangert i 1985, og siden da har Vekerevyen, skidag, åpen mic, Vekekviss og konserter vært faste innslag. Frem til 2010 ble festivalen arrangert på høsten, fra 2011 har den blitt arrangert i februar. VEKA drives av frivillige fra Studentsamfunnet i Volda.


== Artister ==
National Highways

National Highways, tidligere Highways England, er et britisk statlig selskap som ble opprettet i april 2015 gjennom en omdannelse av Englands offentlige veivesen, Highways Agency. Etableringen av selskapet ble kunngjort av den britiske regjeringen 27. juni 2013.Selskapet er underlagt Department for Transport, mens Office of Rail and Road har ansvar for tilsyn med stamveinettet.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en-GB) Offisielt nettsted
Liguster

Liguster (Ligustrum vulgare) er en plante i oljetrefamilien.
Den er en løvfellende eller halvveis eviggrønn busk som blir én–tre meter høy. Veksten er opprett med tette grener. Barken er glatt og gråaktig. Bladene er lansettformede, tynne og helrandede med kort stilk. Blomstene er hvite og sitter i tette kjegleformede blomsterstander; de har en kvalm lukt som minner om blomstene hos rogn. Bærene er svarte og giftige.
Liguster vokser i skogkanter, kratt, hekker og vegkanter. Den er utbredt i Europa, Marokko, Tyrkia, Transkaukasia og Nord-Iran. Mot nord finnes den til Irland, Skottland, sørøst i Norge og Bohuslän og nordre Halland i Sverige. Arten forekommer ikke naturlig i Danmark og Nord-Tyskland, så de isolerte norske og svenske forekomstene må være relikter fra en periode med varmere klima.
I Norge finnes liguster opprinnelig kun omkring midtre og ytre Oslofjorden fra Hvaler og Moss til Tjøme og Hurum og kanskje til nedre Grenland. Den er vanlig dyrket i hager, der den blant annet brukes til klipte hekker, og finnes forvillet andre steder i Sør-Norge.Når liguster plantes i andre verdensdeler, fører toleransen for ulike vekstforhold og den rike fruktproduksjonen der frøene spres med fugler, til at planten kan fortrenge naturlig vegetasjon. Den regnes som en invaderende art i Canada, USA, Argentina, sørlige Brasil, Australia og New Zealand.


== Galleri ==

		
		
		


== Referanser ==


== Litteratur ==
«Liguster». Den virtuella floran. Besøkt 12. februar 2015. 
C. Grey-Wilson og M. Blamey; norsk utgave T. Faarlund og P. Sunding (1992). Teknologisk Forlags store illustrerte flora for Norge og Nord-Europa. Teknologisk Forlag. s. 302–303. ISBN 82-512-0355-4. }}


== Eksterne lenker ==
(en) Liguster i Encyclopedia of Life 
(en) Liguster i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Liguster hos Artsdatabanken 
(sv) Liguster hos Dyntaxa 
(en) Liguster hos ITIS 
(en) Liguster hos NCBI 
(en) Liguster hos The International Plant Names Index 
(en) Liguster hos Tropicos 
(en) Kategori:Ligustrum vulgare – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Ligustrum vulgare – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Ligustrum vulgare – detaljert informasjon på Wikispecies
John Garstang

John Garstang (født 5. mai 1876 i Blackburn, død 12. september 1956 i Beirut) var en britisk arkeolog.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
John Garstang var sønn av Walter Garstang fra Blackburn og var yngre bror av professor Walter Garstang, som var marinbiolog og zoolog. Han fikk sin utdannelse ved Queen Elizabeth's i Blackburn og Jesus College i Oxford. Etter matematiske studier i Oxford vendte han sin interesse mot arkeologien.


=== Karriere ===
Fra 1897 til 1908 var han med eller ledet utgravninger av romerske anlegg i Storbritannia, i Egypt, Nubia, Lilleasia og nordlige Syria; i Sudan og Meroe mellom 1909 og 1914, så i Palestina i Ashkelon (1920–1921) og ved Jeriko (Tell es-Sultan) i 1930–1936.Han forestod utgravningene av det hetittiske Sakje-Genzi i Lilleasia i 1908 og 1911. 
Garstang var fra 1907 professor ved universitetet i Liverpool. I årene 1920-26 var han leder for det britiske Department of achæology i Jerusalem. Dessuten var han leder for British School of Archaeology in Jerusalem (1919–1926). Han underviste ved egyptologiavdelingen da den ble etablert i 1920-årene. En av hans studenter var den senere ledende koptologen Pahor Labib, som ble leder for Coptic Museum i Kairo.Senere, i 1947, grunnla Garstang British Institute of Archaeology i Ankara og var dets første direktør (han ble etterfulgt av Seton Lloyd).Blant Garstangs skrifter, som behandler emner innen egyptisk og hettitisk arkeologi og historie, kan nevnes The Burial Customs of Ancient Egypt (1907), The Land of the Hittites (1910), samt The Hittite Empire (1929).


== Verker i utvalg ==
The Foundations of Biblical History: Joshua and Judges
The Land of the Hittites (1910)
The Hittite Empire (1929)
Medarbeider til  Index of Hittite Names (1923)
Mahâsna and Bêt Khallâf (1902)


== Referanser ==


== Litteratur ==
Svensk uppslagsbok, Malmö 1932
Musette de cour

Musette de cour (også barokkmusette) er en liten sekkepipetype som var på moten på 1600- og 1700-tallet, framfor alt i franske hoff- og adelskretser.


== Historie ==
De første musettene kom på slutten av 1500-tallet. Michael Praetorius avbildet en tidlig, enkel variant i De Organographia, bind 2 av Syntagma musicum (1619).
I barokken ble instrumentet svært populært, særlig i forbindelse med hyrdedyrkingen, en moteretning som innebar at medlemmer av de høyere sosiale lag la sin elsk på alt de regnet som et typisk landlig levesett. Også bondebefolkningens musikkinstrumenter, som sekkepiper, dreielirer og enhåndsfløyter vant innpass, men for å tilfredsstille tidens og de høyere stenders forfinede smak, ble småfolkets enkle sekkepiper videreutviklet både teknisk og utseendemessig. Spesielt medlemmer av instrumentbyggefamilien Hotteterre bidro til den tekniske utviklingen av musetten.
Mot slutten av 1700-tallet gikk hyrdedyrkingen av moten, og dermed mistet musetten og andre folkelige instrumenter hurtig sin betydning, men mange lokale sekkepipevarianter var blitt påvirket av utviklingen, eksempelvis ulike smallpipe-varianter på De britiske øyer og den franske cornemuse du Centre.
Betegnelsen musette de cour ble ikke brukt i tidens verk, man brukte bare musette, noe også den høytklingende pikkolooboen ble kalt. Tillegget de cour (fransk for «noe som tilhører hoffet») knytter denne sekkepipetypen til et aristokratisk stilideal.


== Oppbygning og bruk ==
Med et omfang på nesten to oktaver, to sylindriske spillepiper med dobbeltrørblad og en rankettbordun med opp til fem dobbeltrørblad og ventiler for inn- og utsjalting og stemming av bordunen er instrumentet konstruert for en kunstferdig musikk. Begge spillepipene er utstyrt med klaffer, den andre pipa klinger bare dersom en av klaffene er trykt inn, og dermed er tostemmig spill mulig i et visst omfang. Videre er musetten utstyrt med en sydd lærsekk kledd med fløyelstoff, samt en blåsebelg for lufttilførselen.
Musette de cour har et relativt lavt volum og kan spilles innendørs, i likhet med eksempelvis uilleann pipes.


== Repertoar ==
Musetten ble brukt både av adelige amatører og av profesjonelle hoffmusikere, derfor finnes blant det bevarte repertoaret alt fra enkle transkripsjoner av populære sanger til svært krevende komposisjoner av tidens mest kjente komponister, eksempelvis Joseph Bodin de Boismortier, Nicolas Chédeville, Philibert de Lavigne, Jacques-Martin Hotteterre og Jean-Philippe Rameau.


== Litteratur ==
Anthony Baines: Bagpipes (Occasional Papers on Technology; bind. 9). Oxford University Press, Oxford 1960, s. 125 ff.


== Eksterne lenker ==
(en) Musette de cour – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
SackpfeifenClub: Musette de Cour Arkivert 12. februar 2015 hos Wayback Machine.
Musikkeksempel
Musettespilleren Silke Drabon om musetten
Benzon (adelsslekt)

Benzon er en dansk adelsslekt. Dens mest kjente medlem var stattholder i Norge Jacob Benzon. Tre linjer av slekten ble adlet i 1679 og en annen linje i 1717.


== Historie ==

Slekten stammer fra kjøpmann i Hamburg Bent Bentsen, hvis sønn Hans Bentsen i Ribe var far til borgermester Bent Hansen Bentsen (død 1622) i Randers, og til rådmann samme sted Hans Hansen Bentsen (1541–1625). Bent Hansen Bentsen var far til dr.med. Niels Benzon (1609–1674), hvis sønn var generalprokurør Niels Benzon (1646–1708), som 15. desember 1679 fikk våpenbrev og ble opptatt i adelstanden. Han var stamfar til 1. adelige linje av 1679. Blant hans barn var deputert Lars Benzon (1687–1741) og stattholder i Norge Jacob Benzon (1688–1775) samt høyesterettsassessor Peder Benzon (1684–1735) til Aggersvold m.fl., som var far til Christian Benzon (1718–1801) til Christiansdal. Dennes sønner var amtmann Jens Benzon (1767–1839) og major Lars Benzon (1763–1823) til Caden, som var far til genealog Frederik Vilhelm Casper Benzon (1791–1832). En yngre sønn av dr.med. Niels Benzon (1609–1674) var Peder Benzon (1652–1701) til Havnø m. m., stamfar til 2. adelige linje av 1679. Han var far til Niels Benzon (1684–1709) til Havnø.
Ovennevnte rådmann i Randers Hans Hansen Bentsen (1541–1625) hadde sønnene Søren Bentzon (1618–1668), som var sogneprest og prost i Randers, og Mads Bentzon, hvis sønn Hans Bentzon (1650–1704) kjøpte Skærsø og var stamfar til 3. adelige linje av 1679. Han var far til Johan (Jochum) Severin Bentzon (1692–1741) til Estvadgård, som var gift med sin kusine Frederikke Louise Bentzon, f. Glud (1702–1745), som opprettet Estvadgaards Stiftelse. Ovennevnte prost Søren Bentzon (1618–1668) var far til assessor Hans Benzon (1657–1715), hvis barn 22. februar 1717 ble opphøyet i adelstanden. Familien skriver seg, likesom de adelige linjer av 1679, Benzon. Av hans barn var konferensråd Johannes Benzon (1712–1784) til Sohngårdsholm, far til oberstløytnant Hans Peter Benzon (1749–1817), hvis sønnesønn var nasjonaløkonomen Peter Tamm Julius Benzon-Buchwald (1821–1877).


=== von Nissen-Benzon og von Fischer-Benzon ===
Adelsslekten von Nissen førte navnet von Nissen-Benzon fra 1754, etter å ha arvet stamhuset Skærsø. Stamhuset ble opprettet av den barnløse Christian Benzon (1696–1730), av denne slekten, i 1722, og det var i opprettelsesbrevet bestemt at dersom personer utenfor Benzonfamilien tiltrådte stamhuset, skulle de ta det benzonske navn og våpen. Slekten Nissen var imidlertid ikke etterkommere etter slekten Benzon. Den nålevende danske adelsslekten von Fischer‑Benzon (adlet 1805) er etterkommere etter slekten von Nissen-Benzon, og tok navnet Benzon etter at de arvet Skærsø.


== Slektstre ==


== Se også ==
Benzon (borgerlig slekt), dansk apotekerfamilie


== Referanser ==


== Litteratur ==
Danmarks Adels Aarbog, 1937, LIV
Benzon i Den store danske (leksikon).
A. Thiset og P.L. Wittrup: Nyt dansk Adelslexikon, København 1904
H. Storck: Dansk Vaabenbog, København 1910
Sven Tito Achen: Danske adelsvåbener, København 1973


== Eksterne lenker ==
(en) Benzon family – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Marienlundveien (Oslo)

Marienlundveien (1–19, 4–12C) er en vei på Holtet i bydel Nordstrand i Oslo. Den går fra Kongsveien til Sandstuveien.
Bekkelaget skole er i nr. 1.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Marienlundveien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 357. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (M)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Malerhaugveien (Oslo)

Malerhaugveien (1A–25, 2A–34F) er en vei på Malerhaugen/Ensjø i bydel Gamle Oslo. Den går fra Malerhaugen gård (nær Strømsveien) til Grenseveien. Navnet er etter gården. Mellom nummer 18 og 20 er veien idag stengt for gjennomkjøring.
I nr. 2A er våningshuset på Malerhaugen gård. I nr. 10A er våningshuset på Ensjø gård. I nr. 10B er Ensjøtunet bo- og servicesenter, med et påbygg i nr. 12 fra 1996.


== Referanser ==


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Malerhaugveien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 351. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
Oslo kommunes bydelsoversikt
Manglerudveien (Oslo)

Manglerudveien (1A–93, 2–148) er en vei på Manglerud i bydel Østensjø i Oslo. Den går fra Svartdalsveien i vest og ender i en snuplass øst for Høyenhallveien.
Veien fikk navn i 1917 etter Manglerud-gårdene.
Veien har blokk- og småhusbebyggelse oppført 1947–54 i OBOS-borettslagene Manglerud.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Manglerudveien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 353. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (M)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Mariholtveien (Oslo)

Mariholtveien (91–131, 200) er en vei på Ellingsrud (bydel Alna) og i Østmarka i Oslo. Den går sørover fra Gamle Strømsvei mot turisthytta Mariholtet. Etter Nuggerud er den bomvei.
Veien fikk navn i 1974 etter Mariholtet.
Langs veien ligger de tidligere husmannsplassene Nuggerud (gnr./br. 109/1), Bråten (gnr./bnr. 109/3) og Engen (gnr./bnr. 109/7).


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Mariholtveien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 358. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (M)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Vekslerveien (Oslo)

Vekslerveien (1–7; ingen partallsadresser) er en vei på Løren i bydel Grünerløkka i Oslo. Den går fra Peter Møllers vei til Lørenvangen.
Veien fikk navn i 2005. Det henspiller på vekslere, som ble produsert ved Televerkets bygg i området.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Vekslerveien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 611. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (V)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Nordseter terrasse (Oslo)

Nordseter terrasse (1–37, 2–46) er en vei på Nordseter i bydel Nordstrand i Oslo. Den går fra Lambertseterveien til Lindbäckveien.
Navnet ble vedtatt i 1947.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Nordseter terrasse». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 392. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (N)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Nordsetergrenda (Oslo)

Nordsetergrenda (1A–25D, 10A–10B) en gangvei på Nordseter i bydel Nordstrand i Oslo. Den går fra Lambertseterveien til Ivar Knustsons vei.
Navnet ble vedtatt i 1982.
Veien har terrasseblokker og rekkehus fra 1980–81 i OBOS-borettslaget Fjellhytta.


== Referanser ==


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Nordsetergrenda». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 392. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (N)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Nordseterstien (Oslo)

Nordseterstien (5, 2–12) en vei på Bekkelagshøgda i bydel Nordstrand i Oslo. Den går som blindvei sørvestover fra Nordseterveien.
Navnet ble vedtatt i 1952.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Nordseterstien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 392. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (N)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Nordseterveien (Oslo)

Nordseterveien (1–31B, 2A–34) er en vei på Bekkelagshøgda i bydel Nordstrand i Oslo. Den går sørover fra Raschs vei og ender som blindvei sør for Seterhøyveien. Veien var opprinnelig planlagt å fortsette til Lambertseterveien ved Nordseter gård.
Navnet ble vedtatt i 1922


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Nordseterveien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 392. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (N)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Nordtvetbakken (Oslo)

Nordtvetbakken (1, 2) er en vei på Nordtvet i bydel Grorud. Den går fra Gangstuveien til Nordlisletta.
Navnet ble vedtatt i 1959.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Nordtvetbakken». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 394. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (N)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Nordtvetveien (Oslo)

Nordtvetveien (5–21, 8–46) er en vei på Nordtvet i bydel Grorud i Oslo. Den går som en fortsettelse av Rødtvetveien sør for Trondheimsveien til litt forbi Nordlisletta, der den ender som blindvei.
Navnet ble vedtatt i 1951.


== Kilder ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Nordtvetveien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 394. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (N)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
RS 137 «Kristian Gerhard Jebsen»

RS 137 «Kristian Gerhard Jebsen» er en redningsskøyte i Fosen-klassen tilhørende Redningsselskapet. Den ble finansiert med økonomisk bidrag fra Kristian Gerhard Jebsen Skipsrederi AS.
Båten ble bygget i aluminium ved Båtservice Mandal AS i 2006. RS 137 «Kristian Gerhard Jebsen» har en lengde på 22,5 meter, bredde 6,38 meter og dypgang på 1,43 meter. Den har to hovedmotorer (MTU 12V396TE 74L) med en samlet totaleffekt på 3 000 kW. Båten har en maksimalfart på 26 knop, og rekkevidden er 600 nautiske mil.
Redningsskøyta har en besetning på tre: skipsfører, styrmann og maskinist.


== Se også ==
Redningsselskapets redningsskøyter


== Referanser ==
Pontus Nordenberg

Pontus Bent Olov Nordenberg (født 16. februar 1995) er en svensk fotballspiller som spiller for Nyköpings BIS.


== Karriere ==
Nordenberg startet karrieren i Ålberga GIF, og var også innom IFK Norrköping som juniorspiller. I 2011-sesongen spilte Nordenberg elleve kamper for Nyköpings BIS Division 2, sesongen etter spilte han 21 kamper og scoret tre mål for klubben.
Det ble 2. august 2012 kjent at Nordenberg hadde signert for Åtvidabergs FF, og at han kom til å spille for klubben fra sesongen etter. Han spilte første kamp i Allsvenskan for klubben 25. april 2014, da de møtte Örebro SK. Nordenberg fikk sammenlagt tolv kamper i Allsvenskan i løpet av 2014-sesongen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Pontus Nordenberg – Transfermarkt 
(en) Pontus Nordenberg – Soccerway 
(en) Pontus Nordenberg – FBref 
«Pontus Nordenberg», profil på Åtvidabergs FFs hjemmeside (sv)
«Pontus Nordenberg», profil på SvFFs hjemmeside (sv)
Liste over formenn av Organisasjonen for afrikansk enhet

Dette er en liste over formenn av Organisasjonen for afrikansk enhet, som var forløperen til Den afrikanske union. Se Liste over formenn av Den afrikanske union for en liste over formennene siden denne ble opprettet.


== Liste ==