jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Fjolsvinnsmål

Fjolsvinnsmål (norrønt Fjölsvinnsmál) er et heltedikt som ikke var med i manuskriptet Codex Regius, men blir som regel tatt med i utgaver av Den eldre Edda. Fjolsvinnsmål er antagelig diktet på 1200-tallet. Diktet er eller blir betraktet som en fortsettelse av diktet Grogalder og begge diktene blir samlet kalt for Svipdagsmål.Diktene er funnet i flere manuskripter fra 1600-tallet. I minst tre av manuskriptene finnes diktene i motsatt orden og skilt av et tredje eddadikt kalt Hyndleljod. I lang tid var man ikke oppmerksom på forbindelsen mellom diktene før Svend Grundtvig i 1854 forsto forbindelsen mellom fortellingen fortalt i Grogalder og den første halvdelen av den middelalderske nordiske balladen om Ungen Sveidal (Herr Svedendal eller Hertig Silfverdal). I 1856 oppdaget den norske forskeren Sophus Bugge at den siste delen av balladen tilsvarte fortellingen i Fjolsvinnsmål. Bugge skrev om denne forbindelsen i Forhandlinger i Videnskabs-Selskabet i Christiania i 1860, og kalte begge diktene til sammen Svipdagsmål. Senere forskere har akseptert denne tittelen.I det første diktet lister Svipdag med støtte fra sin døde mor, volven Groa, til støtte ham i fullføre en oppgave som er gitt av hans onde stemor. I begynnelsen av Fjolsvinnsmål har Svipdag nådde fram til en borg på toppen av et fjell. Han søker kvinnen Menglad for å gifte seg med henne. Ved borgen møter han en vaktmann, Fjolsvinn, som ber ham om å forsvinne før han spør om navnet. Svipdag holder navnet skjult, men avslører det senere i diktet.
En spill med spørsmål og svar oppstår hvor Svipdag lærer at Menglad lever i borgen voktet av Fjolsvinn, og at ingen kan komme inn i borgen unntatt en: Svipdag. Han oppgir da sitt navn og porten åpner seg og Menglad møter Svipdag: «No velkomen vere du / min vilje fekk eg, / helsar-kyssen du have.»En tolkning er at Menglad er Frøya og Svipdag representerer Odin. Dette diktet er betraktet som blant de yngste av eddadiktene, men er uansett kryptisk og en del av versene er ikke bevart i fullstendig form.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Fjolsvinnsord (Fjǫlsvinnsmǫ́l) oversatt av G. A. Gjessing, Kristiania 1899
Bellows' engelske oversettelse
Eysteinn Björnssons utgave og oversettelse
Guðni Jónssons utgave
Leo Linkovesi

Leo Ensio Linkovesi (født 8. april 1947 i Helsingfors, død 7. november 2006 i Kervo) var en finsk skøyteløper.
Linkovesi vant VM på skøyter, sprint i 1972, og deltok under vinter-OL for Finland i 1972 i Sapporo, Japan med en 6.-plass på 500 meter, og en 34.-plass på 1 500 meter. 


== Personlige rekorder ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Leo Linkovesi – Olympics.com 
(en) Leo Linkovesi – Olympic.org 
(en) Leo Linkovesi – Olympedia 
(en) Leo Linkovesi – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Leo Linkovesi – Speedskatingbase.eu 
(en) Leo Linkovesi – SpeedSkatingNews.info 
(en) Leo Linkovesi – SpeedSkatingStats.com 
(en) Leo Linkovesi på www.ISU.html.infostradasports.com
(en) Leo Linkovesi på Jakub Majerski's Speedskating database (Adelskalender distanser og sammenlagt)
Aleksandr Safronov

Aleksandr Aleksandrovitsj Safronov (russisk: Александр Александрович Сафронов; født: 12. november 1952, død 21. juli 1989) var en russisk skøyteløper som representerte Sovjetunionen.
Safronov vant VM på skøyter, sprint i 1975, og deltok under vinter-OL for Sovjetunionen i 1976 i Innsbruck, Østerrike med 4.-plass på 1 000 meter.


== Personlige rekorder ==


== Verdensrekorder ==
Liste over verdensrekordnoteringer gjort av Aleksandr Safronov.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Aleksandr Safronov – Olympics.com 
(en) Aleksandr Safronov – Olympic.org 
(en) Aleksandr Safronov – Olympedia 
(en) Aleksandr Safronov – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Aleksandr Safronov – Speedskatingbase.eu 
(en) Aleksandr Safronov – SpeedSkatingNews.info 
(en) Aleksandr Safronov – SpeedSkatingStats.com 
(en) Aleksandr Safronov på www.ISU.html.infostradasports.com
(en) Aleksandr Safronov på Jakub Majerski's Speedskating database (Adelskalender distanser og sammenlagt)
«Aleksandr Safronov» (engelsk). SkateResults.com. Arkivert fra originalen 19. desember 2007. Besøkt 11. juli 2016.
Bae Ki-tae

Bae Ki-tae (også stavet Bae Gi-tae eller Ki Tae-bae) (koreansk: 배기태) (født 3. mai 1965 i Daegu) er en sørkoreansk tidligere skøyteløper. 
Bae Ki-tae vant VM på skøyter, sprint i 1990 i Tromsø, og deltok under vinter-OL for Sør-Korea i 1984 i Sarajevo og i 1988 i Calgary med 5.-plass på 500 m i 1988 som beste resultat.


== Personlige rekorder ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Bae Ki-tae – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Bae Ki-tae – Olympics.com 
(en) Bae Ki-tae – Olympic.org 
(en) Bae Ki-tae – Olympedia 
(en) Bae Ki-tae – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Bae Ki-tae – Speedskatingbase.eu 
(en) Bae Ki-tae – SpeedSkatingNews.info 
(en) Bae Ki-tae – SpeedSkatingStats.com 
(en) Bae Ki-Tae på www.ISU.html.infostradasports.com
(en) Bae Ki-Tae på Jakub Majerski's Speedskating database (Adelskalender distanser og sammenlagt)
«Bae Ki-Tae» (engelsk). SkateResults.com. Arkivert fra originalen 10. juni 2007. Besøkt 18. juli 2016.
Vitézordenen

Vitézordenen eller kun Vitéz (ungarsk: Vitézi Rend, norsk: De tapres orden) er en ungarsk orden innstiftet 10. august 1920 av Ungarns regjering under ledelse av riksforstander Miklós Horthy. Ordenen ble ledet av en generalkaptein, et livslangt verv, som fra starten av ble besatt av Horty selv. Ordenen eksisterte etter andre verdenskrig i eksil og ble i 1992 igjen etablert i Ungarn som et privat ordensselskap.


== Inndeling ==
Ordenen var inndelt i to klasser: Offiserer og mannskaper. 


== Insignier ==
Vitézordenen antok Ungarns kronede riksvåpen som sitt ordenstegn. Kronen er den hellige Stefans krone. Riksvåpenet er omgitt av eikeløv og hveteaks. Et opprett gull sverd ligger over våpenskjoldet. Hele motivet er satt mot en blåemaljert, skjoldlignende bakgrunn.


== De tapres orden ==
Ordenen var den første statlige utmerkelse som ble innstiftet i Ungarn etter landets uavhengighet fra Det habsburgske imperium etter dettes oppløsning som følge av første verdenskrig. Vitézordenen var opprinnelig en orden av soldater, som på bakgrunn av fortjenstfull krigsinnsats i verdenskrigen eller i kampen mot kommunistene, var blitt tildelt land som ledd i landreform. Disse ble ved ridderslag opptatt i ordenen. 
Ordensmedlemmer fikk rett til å føre tittelen Vitéz, tilsvarende ridder, foran sitt navn. Tittelen skulle gå i arv til eldste mannlige arving. Håpet var at ordenen skulle utvikle seg til en patriotisk adelsklasse, med plikt til å forsvare Ungarn. Antallet medlemmer av ordenen var i 1936 kommet opp i 16 000. Av disse var 1 800 offiserer.


== I eksil ==
Vitézordenen kom svekket ut av andre verdenskrig. I 1947 ble landet gjort til folkerepublikk, adelige titler ble avskaffet og ordenen opphørte i selve Ungarn. Ordenens fortsatte å fungere blant medlemmer i eksil og da generalkaptein Horty døde i 1957 valgte ordensmedlemmer i eksil ny leder for ordenen. I eksil var ordenen i hovedsak virksom i Vest-Tyskland, under Huset Habsburg-Lothringens beskyttelse og med erkehertug József Árpád som generalkaptein fra 1977. 


== Ordensforening ==
Etter at kommunistpartiets makt i Ungarn ble brutt i 1989 åpnet det seg mulighet for ordenen å organisere seg på nytt i hjemlandet. Vitézordenen etablerte seg i 1992 som en privat organisasjon og begynte også å ta opp nye medlemmer. Samtidig er det gjort endringer i ordenens statutter, blant annet går tittelen Vitéz nå i arv til alle etterkommere. Ordenen har vært preget av indre stridigheter og splittelser.
Vitézordenen nyter nå ingen offisiell status eller anerkjennelse utover det som tilkommer enhver privat forening.


== Kilder ==
László Kóczy: «The Knightly Order of Vitéz», i Guy Stair Sainty og Rafal Heydel-Mankoo: World Orders of Knighthood and Merit, andre bind, Buckingham: Burke's Peerage, 2006, s. 1737–1741
Cerisier rose et pommier blanc

«Cerisier rose et pommier blanc» (Også kjent som «Cerelo Rosa», Cherry Pink (and Apple Blossom White)' eller «Gummy Mambo») er en fransk sang med melodi av Louiguy og tekst av Jacques Larue. Den ble skrevet i 1950. Den engelske teksten ble skrevet av Mack David. Innspillinger på begge språk var ganske populære. Perez Prados innspilling av sangen som en instrumnetal med sitt orkester ble imidlertid den mest populære og innehadde førsteplassene på Billboard Best Sellers In Stores-listen, Billboard Most Played By Jockeys-listen, Billboard Most Played In Jukeboxes-listen samt Billboard Year-End-listen i 1955. Den ble utgitt på singlen RCA Victor 47-5965 i 1954.Den mest populære sangversjonen var med Alan Dale, som nådde en fjortendeplass på Billboard-listene i 1955.Jerry Murad's Harmonicats har også spilt inn sangen. Den ble utgitt på singlen Columbia 4-41816 samt på albumet med samme navn (Columbia CL-1556 (mono), Columbia CS-8356) i februar 1961.


== Andre innspilte verjoner ==
Chet Atkins
John Barry
Stanley Black
Pat Boone (1960. En større hit på Filippinene)
Earl Bostic
Alan Braden & His Orchestra
Eddie Calvert
André Claveau (originalversjon)
Xavier Cougat
Devo (Som «Softcore Mutations». Uutgitt)
Lou Donaldson
The Fabulous Thunderbirds
Horst Fischer
Georgia Gibbs (1955)
Harry James
Spike Jones (Under psevdonbymet «Davey Crackpot», en parodi på Perez Prados hitversjon med George Rock på trompet)
James Last] Orchestra
Michel Legrand
Liberace
Ron Livingston
Gisele MacKenzie
Mnozil Brass (2004)
Hugo Montenegro
Arthur Murray
Ruben Pena
Billy Regis (Fremførte trompetsoloen på den berømte versjonen med Perez Prado)
Ivo Robic (Som «Jabuke i trešnje». Kroatisk tekst av Mario Kinel)
Edmundo Ros
Lester Sterling (1969. Under psevdonymet Mr. Versatile)
The Thundertones
Billy Vaughn
The Ventures
Lawrence Welk


== Finske versjoner «Kaksi ruusua» («To roser») ==
Henry Thiel (1955)
Olavi Virta (1955]
Erkki Junkkarinen (1975)
Reijo Taipale (1975)
Agents (1985)


== Norsk versjon ==
Jacob Hjelte har skrevet en norsk tekst. På norsk bærer den tittelen «Den ene hvit, den andre rød».


=== Innspilling ===
Per Müller, Frank Cooks orkester. Utgitt på 78-platen Musica A 5250 i 1955.


== Referanser ==
Ullevål sykepleierhøgskole

Ullevål sykepleierhøgskole var en høgskole for sykepleierutdanning, etablert i
Oslo i 1900 som intern pleierutdannelse ved Ullevål sykehus. Skolen ble i 1994 fusjonert inn i Høgskolen i Oslo.
Ullevål, som var etablert i 1887, ble med dette det første av landets sykehus som utdannet sine egne sykepleiere. Ullevål hadde tidligere benyttet diakonisser fra Diakonissehuset, men da disse ble omdisponert fikk sykehuset et akutt behov for egne sykepleiere. Skolens første leder var Anna Plesner. Fra 1912 var Andrea Arntzen tilknyttet skolen. 
Skolen ble organisatorisk løsrevet fra sykehuset gjennom en lovrevisjon i sykepleierutdanningen i 1962. Den fikk status og navn som høgskole i løpet av 1980-årene. 


== Litteratur ==
Jorunn Mathisen. Sykepleiehistorie. Universitetsforlaget, 1993. ISBN 82-00-40447-1
Inger Taasen, Elin Lofthus. Ullevål sykepleierutdanning 1900-2000 : jubileumsfestskriv. Høgskolen i Oslo, 2000. 69 s.
Qingtan

Qingtan (kinesisk: 清谈 / 清谈 , W.-G.: Ch'ing-t'an, «ren konversasjon»), også kalt qingyan (清 言), var en taoistisk strømning i tiden for Wei- og Jindynastiene (220-420) og under Norddynastiene.
Qingtan sanmenlignes ofte med den japanske zens bruk av koan.
Qinqtan tok sikte på høflig ren konversasjon om metafysikk, filosofi og personligheter. Foreteelsen var særlig populær i Den sørlige hovedstad mot slutten av Han, De stridende stater og De tre riker (Wei, Shu-han, Wu). Den fremste av slike diskusjonsgrupper, i sentrum av læren om den filosofiske taoismen – især av Laozi (Daodejing) og Zhuangzi – , var «De syv vise i bambuslunden». Til Qingtan-foretredere regnes blant andre Han Yan (何晏), Wang Bi (王弼), Xiahou Xuan (夏侯玄), Wang Yan (王衍) og Guo Xiang (郭象).


== Eksterne lenker ==
The voices of Wei-Jin scholars: A study of  'qingtan'
qingtan, or ch’ing-t’an, or pure conversation (Kinesisk filosofi i Encyclopædia Britannica)
Vom traditionellen China zum modernen Taiwan
Ch'ing-t’an
Wuwei (filosofi)

Wuwei (tradisjonell kinesisk: 無為, forenklet kinesisk: 无为, pinyin: Wú Wéi; «ikke-handling») er et uttrykk i daoistisk filosofi. Ifølge daoismen er det dao 道 «veien» som gjelder; og «veien» fungerer best desto mindre man forsøker å styre tilværelsen. Dermed blir ikke-handling det mest rasjonelle handlingsalternativet. Begrepet står i kontrast fremforalt til den etikk som fremmes av konfucianismen.
Wuwei behandles flere ganger i det daoistiske nøkkelverk Daodejing, særlig i kapitlene 3, 5, 30, 43, 47, 63 og 67, men også i Zhuangzhi og tildels i det egentlig konfucianske verket Yijing.


== Litteratur ==
Theo Fischer: Wu Wei. Die Lebenskunst des Tao. Rowohlt-Taschenbuch-Verlag, Reinbek bei Hamburg 2005, ISBN 3-499-61980-6 (Rororo 61980 Sachbuch).


== Eksterne lenker ==
Taoism – The Wu-Wei Principle by Ted Kardash.  Jade Dragon Online, June 1998.
Wei-wu-wei: Nondual action by David Loy. Philosophy East and West, Vol. 35, No. 1 (January 1985) pp. 73–87.
Wu-Wei in Europe. A Study of Eurasian Economic Thought by Christian Gerlach. London School of Economics 2005.
Wú wéi translations and usages in Buddhism. Digital Dictionary of Buddhism (login as username=guest, password=<blank>)
J.J. Bregnø

Jens Jacob Nielsen Bregnø (født 9. februar 1877 i Horsens ved Hedensted, død 26. mars 1946 i Søborg) var en dansk billedhugger.
Bregnø ble opprinnelig utdannet som snekker og treskjærer i Århus, men kom i 1898 i lære som steinhugger i Stockholm. I 1902 ble han ansatt hos dekorasjonsbilledhugger Hans Lamberg-Petersen i København, hvor han var til 1905. Etter det fulgte frem til 1908 studiereiser til Italia, Frankrike og Tyskland. Han var blant annet påvirket av Michelangelo og Auguste Rodin. Han skapte mange kvinnestatuetter i bronse og gips på 1920- og 1930-tallet, som gjorde ham til en av samtidens mest reproduserte billedhuggere. Han laget også fontener og statuetter i bronse og porselen hos Bing & Grøndahl, og dessuten laget han steintøy for Natalie Krebs og sølvarbeider for Kay Bojesen.
Han mottok Eckersbergmedaljen i 1910.
Bregnø meldte seg inn i det danske nazistpartiet DNSAP 28. august 1940 og er derfor oppørt i Bovrup-kartoteket.Bregnø er begravet på Vestre kirkegård i København.


== Verk (utvalg) ==
«Danaide» (1912)
«Samson» (1912, Statens Museum for Kunst)
«Druepigefontæne» (1929)
«Satyrdreng med en gås»
«Herkules, Dyden og Lasten» (1936, oppr. Nørrebroparken, nå Fælledparken)
«Hædersminde for sygeplejegerningen» (1941, Bispebjerg hospital)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
J.J. Bregnø på gravsted.dk
(da) J.J. Bregnø på Kunstindeks Danmark / Weilbachs Kunstnerleksikon
Oslo Handelshøyskole

Oslo Handelshøyskole er en tidligere privat høgskole for økonomiutdanning, etablert i Oslo i 1967 under navnet Handelsakademiet. Skolen ble i 1992 fusjonert med Handelshøyskolen BI.
Skolen var opprinnelig et privat aksjeselskap, eid av familien Lae. Skolen fikk navnet Oslo Handelshøyskole i 1989, i forbindelse med en omdannelse fra aksjeselskap til selveid stiftelse. Skolen flyttet samtidig fra Gamle Berle skole i Professor Dahls gate 30 til Sjømannsskolen på Ekeberg.


== Litteratur ==
Aftenposten, 23. november1989 «Nye Handelsakademiet»
Bø jazzklubb

Bø jazzklubb er en norsk jazzklubb i Bø i Telemark som ble stiftet i 1988. Klubben er tilsluttet Norsk jazzforum og StudentRådStyret ved Høgskolen i Telemark.
I 1996 ble klubben kåret til «Årets jazzklubb».


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Hjemmeside for Bø jazzklubb
Wuxia

Wuxia (kinesisk: 武侠, fra 武 wǔ, «kamp», 俠 xiá, «ridder», om lag «bevæpnet helt») er en kinesisk litterær sjanger med århundrelange tradisjoner. Den avledede kampfilmsjangeren kalles også wuxia. 


== Wuxia i litteratur ==
Fortellingene kretser vanligvis om en ensom stridskunstkyndig helt og dennes kamp for det gode i en verden full av ondskap og vold. Eldre fortellinger ligner heltesagaer mens modernere ofte har trekk av fantasy.Innen litteraturen regnes tre klassiske kinesiske romaner som fremtredende eksempler på denne litterære sjanger:
Wu Cheng'en: 西遊記 – Reisen mot Vest
Shi Nai'an: 水滸傳 – Fortellinger fra myrlandet
Luo Guanzhong: 三國演義 – Beretningen om de tre kongedømmerUnder Mingdynastiet (1368–1644) og Qing-dynastiet (1644–1911) ble wuxia-litteraturen ansett som subversiv i Kina og den ble forbudt. Dette var perioder i kinesisk historie med periodiske utbrudd av uroligheter forårsaker av heterodokse sekter som var kjent med kampsport og trodde seg inneha overnaturlige kampevner. Mange wuxia-verker er nok gått tapt for ettertiden på grunn av disse forbudene. 
Blant de mest framstående wuxiaforfattere i moderne tid fremheves gjerne Jin Yong og Gu Long. 


== Wuxia i film ==
Wuxia begynte å dukke opp i kinesisk film allerede i 1920-årene, men moderne innspillingsteknikker muliggjorde bedre produksjoner, som regel i Hongkong og Taiwan, særlig i 1960-årene. Sjangeren fikk en renessanse i modernere kinesisk film på 1990-tallet og fremover, med enda bedre filmatiske metoder for å gjengi de ekstraordinære evner som de kjempende var i besittelse av.Eksempler på moderne kinesiske filmer som knytter an til wuxiatradisjonen er Snikende tiger, skjult drage (bygd på romaner av Wang Dulu), Hero og Flying Daggers, og parodien Kung Fu Hustle. Men utenfor Kina ser man også inspirasjon fra wuxia for eksempel i Star Wars- og Matrix-filmene.


== Litteratur ==
Gongpu Song: Der Wǔxiá-Film und die aktuelle Gesellschaft Chinas. J. B. Metzler (Springer), 2017, ISBN 9783658178000
Kai Portmann: Der Fliegende Fuchs vom Schneeberg. Die Gattung des chinesischen Ritterromans (wuxia xiaoshuo) und der Erfolgsautor Jin Yong. Bochum 1994.
Petra Rehling: Schöner Schmerz: Das Hongkong-Kino zwischen Tradition und 1997-Syndrom. Mainz 2002.
Ralph Umard: Film ohne Grenzen. Lappersdorf 1996.
Stefan Hammond, Mike Wilkins: Sex und Zen und eine Kugel im Kopf. München 1999 (nur Filmbeschreibungen).
Ungkarsfestivalen

Ungkarsfestivalen er en roman fra 2007 forfattet av Bjørn Ingvaldsen. Boken ble utgitt på Wigestrand forlag.Boka er oversatt til tysk med tittelen Tote Finnen essen keinen Fisch (norsk: Døde finner spiser ikke fisk).


== Handling ==
Ungkarsfestivalen er en humoristisk roman som starter med at hovedpersonen, en bankfunksjonær, nettopp har gått i land for – høyst ufrivillig – å starte i sin nye jobb på ei øy i havgapet. Livet på øya er annerledes enn bylivet, noe som preger alle som bor der. Bankfunksjonæren har blitt forvist til øylivet etter å ha innledet et forhold til banksjefens kone. Øyas mannlige innbyggere er også på damejakt; rettere sagt vil i alle fall noen av dem arrangere ungkarsfestival for å holde liv i øysamfunnet.


== Referanser ==
Port William

Port William er en fjord på østkysten av Øst-Falkland i øygruppen Falklandsøyene. Et sund kalt «the Narrows» leder inn til Stanley Harbour og Stanley.
Port William består av en rekke bukter: Gypsy Cove, Yorke Bay, Hearnden Water (ved munningen av Murrell River), Blanco Bay og Sparrow Cove. Kidney Island og Berkeley Sound ligger rett nord for Port William.
Port William og Stanley harbour er skilt av en halvøy, der Stanley lufthavn og Gypsy Cove ligger. Dette er det mest trafikkerte farvannet på Falkladsøyene og besøkes ofte av cruiseskip, frakteskip og marinefartøyer.
RARP

RARP (fra engelsk Reverse Address Resolution Protocol) er en nettverksprotokoll som har i oppgave å anskaffe IP-adresse (IPv4) fra en administrativ tjener, når den har kontakt med link laget eller hardwareadresse, som for eksempel MAC-adressen.
Protokollen defineres igjennom RFC 903, som ble publisert i 1984.


== Referanser ==
Preus museum

Preus museum er det nasjonale museet for fotografi i Norge. Museet ligger i Horten i Vestfold. Det ble åpnet av Leif Preus som Preus Fotomuseum i 1976. Den norske staten kjøpte samlingene i 1995 og flyttet museet til Karljohansvern i 2001. Styret oppnevnes av kulturdepartementet.


== Historikk, samlinger og virksomhet ==
Museet ble opprettet i 1995, da Staten kjøpte samlingene til det private Preus Fotomuseum, som ble grunnlagt av Leif Preus. Preus museum flyttet i mai 2001 inn i Magasin A på Karljohansvern i Horten, en times kjøring fra Oslo. Marinemuseet ligger i etasjene under Preus museum. Bygget, som tidligere var proviantlager for Den norske marinen, er fra 1860-tallet og ble tilpasset museumsformål i 2001 av arkitekt Sverre Fehn. Det er i dag Nasjonale Festningsverk som eier selve bygningen.
Museets samlinger består av norsk og internasjonalt fotografi, fotoalbum og diverse andre former for bilder, kameraer og andre tekniske gjenstander som belyser fotografiets utvikling. Preus museum huser også et fagbibliotek og har en fotokonservator som arbeider med behandling og bevaring av fotografisk materiale.

Preus museum skal dekke de kunstneriske, kulturhistoriske og tekniske sidene ved fotografiet. Gjennom forskning, innsamling og bevaring skal museet skape grunnlag for, kunnskap om, forståelse for og opplevelse av fotografiet som historisk kulturytring, som samfunnsfenomen og som estetisk og kunstnerisk uttrykk. Gjennom formidling av fotohistorien skal museet spre kunnskap om, forståelse for og opplevelse av fotografiet som fremviser av natur, kultur og samfunn på en måte som viser både kontinuitet og endring, sammenheng og ulikheter. Museet skal videre, som nasjonalt fotomuseum, yte faglig hjelp til andre kulturinstitusjoner som vil formidle fotografi, fototeknologi m.m. Museet skal bistå Den norske stat med å erverve norsk og utenlandsk fotografi, gjenstander og annet relevant materiale. Museet skal samarbeide med andre institusjoner i inn- og utland.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Preus museum
Flickr: Preus museums photostream
Espen Herbert

Espen Herbert er en romanfigur og forekommer i seks romaner skrevet av Bjørn Ingvaldsen. 
Bøkene i serien er: Jeg er berømt (2000), Jeg er in love (2001), Jeg er genial (2002), Jeg er stjerne (2004), Jeg er super (2006), Jeg er nyttig (2007)
Figuren Espen Herbert utmerker seg med liten selvinnsikt og stort pågangsmot. Det meste av det han forsøker går galt. Bøkene om Espen herbert er i kategorien humor
Flekke

Flekke er et tettsted langs Flekkefjorden, en sidearm til Dalsfjorden, i Fjaler kommune. Noen kilometer nord for Flekke, ligger bygda Haugland, mens fjorden fortsetter sørover til Trollevika og et smalt sund inn til Flosjøen. Sundet mellom Trollevika og Flosjøen er bare 25 meter bredt og har sterk tidevannsstrømm. Fylkesvei 607 går langs fjordens vestside, helt til Flekke. Tettstedet hadde 292 innbyggere per 1. januar 2022.


== Referanser ==
Springharefamilien

Springharefamilien er en familie av gnagere som i dag bare omfatter en eller to arter av springharer. 
De utdødde dyrene som tilhører slekten Megapedetes regnes med til familien. Man har funnet fossiler av dem så langt nord som i Tyrkia. 


== Eksterne lenker ==
(en) springharefamilien i Encyclopedia of Life 
(en) springharefamilien i Global Biodiversity Information Facility 
(en) springharefamilien hos Fossilworks 
(en) springharefamilien hos ITIS 
(en) springharefamilien hos NCBI 
(en) Kategori:Pedetidae – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Pedetidae – detaljert informasjon på Wikispecies
Ezra Bagley

Ezra Mahon Bagley (født 3. januar 1853 i Albany, Vermont, død 8. juli 1886 i Liverpool, England) var en amerikansk kornettist, trompetist og komponist.
I likhet med sin yngre bror, trombonisten Edwin Eugene Bagley (1857–1922) som komponerte marsjen National Emblem, syslet også Ezra med komposisjon. Mest kjent er nok hans kornettsolo The Three Star Polka. Ezra Bagley er likevel kanskje mest kjent for - sammen med Walter Emmerson - å ha erstattet stjernekornettistene Benjamin Bent og Matthew Arbuckle som henholdsvis principalkornettist og solokornettist i the Patrick Gilmore Band i forbindelse med en turné til Europa i 1878. Sammen med Walter Emmerson kom dermed Ezra Bagley til å bli to av de første kornettistene med amerikansk herkomst som gjorde seg bemerket på et annet kontinent.


== Referanser ==