jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Kaare Petersen

Kaare Reidar Petersen (født 8. desember 1911, død 7. februar 1993) var en norsk økonom.


== Slekt ==
Kaare Petersen var bror av samfunnsøkonomen Erling Petersen (1906–1992). I 1940 ble han gift med Elsa Irene Petersen (født 1914). Han var far til politikeren Jan Petersen (født 1946).


== Liv ==
Petersen ble student i 1931 og studerte ved universitetet i Oslo, hvor han ble cand. oecon. i 1934. Fra 1931 til 1932 studerte han ved Faculté de droit i Paris, og studerte dessuten fra 1938 til 1939 ved London School of Economics og i 1940 ved universitetet i Chicago. Han var ansatt i Statistisk sentralbyrå fra 1935 til 1940, og arbeidet under 2. verdenskrig for Nortraship i New York. Etter krigen fortsatte han å arbeidet for Statistisk sentralbyrå, hvor han ble byråsjef i 1936, underdirektør i 1953 og konstituert direktør i 1954. I 1955 ble han direktør for Forretningsbankenes Konjunkturinstitutt, og i 1960 for Den norske Bankforening.
Petersen skrev en rekke bøker og tidsskriftsartikler om økonomiske spørsmål, og leverte i mange år økonomiske oversikter i NRK.


== Utmerkelser og verv ==
I 1944 deltok Petersen på Bretton Woods-konferansen, og fra 1948 til 1950 var han medlem av FNs økonomiske kommisjon for Europa. Han var Norges delegat på en rekke internasjonale konferanser. Fra 1951 til 1952 var han FN-utnevnt rådgiver i økonomiske saker for Libyas regjering, og i 1960 deltok han i FNs økonomiske kommisjon for Afrika. Han var styremedlem i forsikringsselskapet Gjensidige.


== Bibliografi ==
Norsk dampskipsfart blir en stormakt på havet. Trondheim: Brun, 1949.
De norske bykredittforeninger 1909–1959. Oslo: De norske bykredittforeninger, 1959.
Et kvartsekel i fremgang. Efterkrigstiden i norsk og europeisk perspektiv. Oslo: Storebrand, 1972.
Skipsfinanisering i medgang og motgang. Kristiansand: Redernes skibskreditforening, 1979.
Bankkriser og valuta-uro. Forretningsbankenes historie i mellomkrigsårene. Oslo: Hjemmet-Fagpresseforlaget, 1982.
Kredittpolitikken i støpeskjeen. Oslo: Hjemmet-Fagpresseforlaget, 1982.


== Referanser ==


== Kilder ==
Hvem er Hvem 1973


== Eksterne lenker ==
(no) Publikasjoner av Kaare Petersen i BIBSYS
Leiv Amundsen

Leiv Amundsen (født 30. mai 1898 på Tjøme, død 25. juni 1987 i Bærum) var en norsk klassisk filolog, papyrolog og professor ved universitetet i Oslo.
Amundsen studerte latin ved universitetet i Kristiania, og var samtidig ansatt ved universitetsbiblioteket. 
Amundsen skrev Det Norske Videnskaps-Akademis historie til 100-årsdagen i 1957. Ifølge Nils Johan Ringdal finnes det «ingen bedre norsk lærdomshistoriker enn Amundsen».


== Utmerkelser ==
Amundsen ble innvalgt i Det Norske Videnskaps-Akademi i 1936 og ble æresmedlem i 1984.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Leiv Amundsen på Internet Movie Database 
(no) Leiv Amundsen i Norsk biografisk leksikon
(no) Digitale bøker av Amundsen hos Nasjonalbiblioteket
Ole Conrad Hansen

Ole Conrad Hansen (født 17. januar 1871, død 31. januar 1947) var en norsk sjømann og forfatter. Han ga ut en eneste bok, Reisen til New Zealand, som utkom i 1935. Boken var skrevet med hjelp fra Aksel Sandemose.


== Liv ==
Hansen var født i Arendal, hvor han ble plaget på skolen. Han sluttet og dro til sjøs. I 18-årsalderen rømte han fra et skip og slo seg ned på New Zealand, og senere bodde Hansen lenge i USA. Under 1. verdenskrig ble han torpedert, og etter krigen vendte han tilbake til Arendal hvor han forsøkte å leve av et gartneri. Dette gikk konkurs og han kom senere på fattigkassen.


== Reisen til New Zealand ==
På 1930-tallet leverte Hansen et manuskript til Tiden Norsk Forlag. Forlagssjef Kolbjørn Fjeld overlot manuskriptet til Aksel Sandemose, som gjorde store endringer, etter avtale med forfatteren: «Dikter Sandemose må stryke det som ikke passer om han har noe å legge til så bare smør på. La boken bli så interessant som mulig», skrev Hansen.Boken kom ut høsten 1935, og handlet om Hansens omflakkende liv. Den fikk gode kritikker, og ble oversatt til tysk og svensk (1936). Knut Hamsun skrev til forfatteren: «Jeg kjenner ikke til noen fortelling som ligner Deres, – bare i måten minner den litt om den russiske bondekones selvbiografi som er utgitt av Tolstoy».Etter 2. verdenskrig kom Tiden i konflikt med Hansens sønn på grunn av rettighetene til nye utgaver av boken. Aksel Sandemose ønsket ikke å gjenutgi boken, og hevdet at han hadde skrevet boken med utgangspunkt i Hansens manuskript. Den ble likevel utgitt på dansk i 1950. Reisen til New Zealand ble gjenutgitt på norsk i år 2000.


== Referanser ==


== Kilder ==
Jørgen Sandemose: Flyktningen – Aksel Sandemose, Oslo: Aschehoug, 2004.


== Eksterne lenker ==
Hansen, Ole Conrad (1935). Reisen til New Zealand. Tiden.
Mari Haugen Smistad

Mari Haugen Smistad (født 28. desember 1984
) er en norsk skuespiller og sanger, født og oppvokst i Trondheim. 
Hun er utdannet ved Högskolan för scen och musik i Göteborg, Musikteaterutbildningen (2005-2008), og Bårdar Akademiet i Oslo.   
Hennes første hovedrolle var som Wendla i Spring Awakening på Wermland Opera i Karlstad i 2008-2009. Deretter kom hun til Trøndelag Teater i rollen som Ilse i Spring Awakening i 2010. Gjennombruddet kom med rollen som Scaramouche i Queenmusikalen We Will Rock You som gikk i Stockholm og på Folketeatret i Oslo 2010/2011, produsert av 2Entertain og BBproductions. 
Hun er offisielt sertifisert Queenvokalist av medlemmene i Queen, Brian May og Rodger Taylor, og manager Jim Beach. 
Andre roller: Nana, Tigerlilje og Fjong i Peter Pan på Det Norske Teatret 2007-08/09, Jenny i Tolvskillingsoperaen på Trøndelag Teater i 2011 og Jeannie i Hair på Trøndelag Teater i 2012. Sherrie i Rock of Ages på Chinateatern i Stockholm i 2013, produsert av 2Entertain og Vicky Nöjesproduktion, Maria Magdalena i Lørenskoghus oppsetning av Jesus Christ Superstar i 2014  og Rizzo i Grease på Haugesund Teater i 2015, Janis Joplin i Teaterkonserten 27 - The Club på Brageteatret i Drammen i 2015. Deltok i Beat for Beat i 2011.      


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Offisielt nettsted 
(en) Mari Haugen Smistad på Internet Movie Database 
(no) Mari Haugen Smistad hos Nationaltheatret 
(en) Mari Haugen Smistad på Discogs
Arbeidsmiljøprisen

Den Norske Arbeidsmiljøprisen er en norsk pris som deles ut årlig av en selvstendig stiftelse som ledes av Arbeidsmiljøsenteret. Prisen deles ut i forbindelse med Arbeidsmiljøkongressen, vanligvis med Arbeidsministeren til stede. 
Styret i stiftelsen består av:
En representant fra Arbeidstilsynet
En representant HMS Faglig Forum
En representant Arbeidsmiljøsenteret.
Den opprinnelige Arbeidsmiljøprisen
Dette er den originale Arbeidsmiljøprisen i Norge, og det var i 1961 at prisen ble delt ut for første gang. Den gang var navnet”Forsikringsselskapet Sigyns Jubileumsfond for forslag til vernetiltak i arbeidslivet”. Det var i forbindelse med Sigyns 75-årsjubileum at selskapet donerte 50.000 kroner til Vern og Velferd (i dag: Arbeidsmiljøsenteret). Pengene skulle avsettes som et fond til premiering av vernetiltak. Ved Vern og Velferds jubileumsfest i Oslo rådhus 7. oktober 1961 ble de første tre prisene delt ut.


== Nyere prismottakere ==
2000: Konsernsjef Terje R. Venold i Veidekke
2001: Overlege Ebba Wergeland, Arbeidstilsynet
2002: Bedriften Folldal Gjenvinning
2003: Overlege Håkon Lasse Leira, ved arbeidsmedisinsk avdeling, St. Olavs hospital i Trondheim
2004: Byggeprosjektet Hydro Projects i Sunndalsøra.
2005: Professor Bjørg Aase Sørensen ved Arbeidsforskningsinstituttet, og avdelingssjef Eli Hansen ved kirurgisk avdeling ved Sykehuset i Vestfold
2006: Hovedverneombud Knut Myhrer, Osloskolene (Utdanningsforbundet)
2007: Hjemmetjenesten i Sortland kommune
2008: Hotellvertinne Cecilie Laeskogen, Sundvolden Hotel
2009: Renholdsleder Lill Tony Ramvik, Mandal kommune
2010: Bjørn Erikson, som har ledet arbeidsmiljøavdelingen i LO i mange år, og Deichmanske bibliotek, Holmlia.
2011: Oslo Lufthavn Gardermoen
2012: 1) Forum for hovedverneombudene i helseforetakene  2)  Vemund Digernes (Norsk Industri).
2014: Posten Norge
Per Blidensol

Per Korsvold Blidensol (født 29. mars 1921 i Sandnes, død 15. november 1983) var en norsk industrileder. Han var direktør for Norsk Jernverk i Mo i Rana fra 1967 til 1981.
Blidensol ble student i 1939 og tok fransk bifagseksamen i 1941. Han ble cand. jur. i 1944 og høyesterettsadvokat i 1962. I 1946 ble han ansatt ved Direktoratet for fiendtlig eiendom, hvor han året etter avanserte til kontorsjef. Fra 1951 var han ansatt ved Norsk Jernverk i Mo i Rana, fra 1956 som direktør. Han ble administrerende direktør i Den norske Bryggeriforening i 1964. Han var administrerende direktør i Norsk Jernverk fra 1967 til 1981 og var selskapets styreformann i perioden 1981-1983.
Per Blidensol var sønn av Niels Blidensol (1883–1943) og Lisa Thalia Eileraas (født 1889). I 1965 ble han gift med den danske pianistinnen Johanne Kirstine Madsen-Mygdal (1921–2007), datter av Danmarks statsminister Thomas Madsen-Mygdal.


== Kilder ==
Hvem er Hvem 1973
Martin Siem

Ole Martin Siem (født 6. januar 1915 i Horten, død 3. november 1996 i Oslo) var en norsk industrileder.


== Slekt ==
Martin Siem var sønn av kommandørkaptein Ole Siem (født 1882) og Marie Augusta Ursin Holm (1888–1961). Han ble i 1939 gift med Inger Aagaard (født 1916). Hans søster Nøste var gift med Thore Albert Boye. Han var far til forretningsmennene Kristian Siem og Ole Martin Siem.


== Liv ==
Siem ble student i 1933 og gikk ut av Norges tekniske høyskole (NTH) i 1938. Han var deretter ingeniør ved Trondhjems Mekaniske Værksted fra 1939 til 1940, da han begynte ved Akers mekaniske verksted i Oslo. Under krigen var han med i Hjemmefrontens sjømilitære etterretningsorganisasjon.
Fra 1947 til 1950 var han ingeniør hos Westfal-Larsen & Co. i Bergen. I 1951 vendte han tilbake til Akers mekaniske verksted som underdirektør, og ble etter hvert forfremmet til driftsdirektør (1953), administrerende direktør (1958) og generaldirektør (1965). Fra 1970 til 1972 var han direktør for A/S Fred. Olsen, og fra 1972 administrerende direktør for Saga Petroleum A/S.
På 1950- og 60-tallet bygget Martin Siem opp Akers Mekaniske Verksted til Akergruppen, Norges største bedrift. Han fikk stor betydning for den norske samfunnsutviklingen i en tid preget av industrireising. I 1965 ble han styreleder i Fondet til fremme av forskning og utvikling i industrien (Utviklingsfondet). Gjennom Siems nære samarbeid med eier, skipsreder Fred. Olsen, og de tillitsvalgte i verkstedklubben, ble Aker banebrytende innen skipsbygging og leverandørindustrien til oljenæringen. Som leder måtte Martin Siem ta krevende valg i en konkurranseutsatt industri. For å lykkes skapte han en kultur preget av samhandling og medvirkning på alle nivåer. Selv om mye av den gamle Aker-industrien er borte, lever verdiene videre gjennom lovfestede rettigheter for arbeidstakere og partssamarbeidet i arbeidslivet. Aker utviklet også kompetanse og teknologi som har lagt grunnlag for deler av dagens norske industriproduksjon. I 1969 hjalp Martin Siem israelske Aker-kunder med å få ut fem kanonbåter fra Frankrike. Det skjedde under dramatiske omstendigheter, og fikk stor oppmerksomhet over hele verden.


== Referanser ==


== Kilder ==
Hvem er Hvem 1973
Kristian Ilner: Martin Siem – Industribyggeren 363 sider 2019 ISBN 978-82-300-1970-2
https://frifagbevegelse.no/nyheter/martin-siem-var-industrisjefen-som-satset-pa-samarbeid-med-arbeiderne-6.469.681621.f3cac95f9f
Heinrich Reimann

Heinrich Reimann (1850–1906) var en tysk musikkviter, organist og komponist.


== Liv og virke ==
Heinrich Reimann var sønn av Ignaz Reimann som også var musiker.
Reimann var organist ved Berliner Philharmonie. Senere ble han organist i Kaiser-Wilhelm-Gedächtniskirche, der Albert Schweitzer en tid i 1899 var vikar for ham.
Som musikk-kritiker var Reimann en av Max Regers første mentorer.
Reimanns gravstøtte befinner seg på Kaiser-Wilhelm-Gedächtnis-Friedhof i Berlin.


== Verk ==
Arnold Niggli, Heinrich Reimann (red.): Adolf Jensen. Berühmte Musiker. Lebens- und Charakterbilder nebst Einführung in die Werke der Meister, Berlin, Harmonie Verlagsgesellschaft für Literatur und Kunst, 1900
R. Heuberger, red.  Heinrich Reimann: Berühmte Musiker Lebens – und Charakterkunde nebst Einführung in die Werke der Meister, Band XIV, Franz Schubert, Berlin Harmonie Verlagsgesellschaft für Literatur und Kunst 1902
Heinrich Reimann: Johann Sebastian Bach, Berlin Schlesische Verlagsanstalt 1912
Heinrich Reimann: Johannes Brahms. Lebens-und Charakterbilder nebst Einführung in die Werke der Meister, Berlin Schlesische Verlagsanstalt 1919


== Referanser ==


== Litteratur ==
Joachim Dorfmüller: Heinrich Reimann. Leben und Werk eines schlesischen Musikschriftstellers, Organisten und Komponisten. Bonn, Schröder 1994, ISBN 3-926196-19-X, (Deutsche Musik im Osten 3).


== Eksterne lenker ==
(en) Heinrich Reimann – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(de) Verk av og om Heinrich Reimann i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket
(de) Verk av og om Heinrich Reimann i Deutsche Digitale Bibliothek
(en) Fritt tilgjengelige noter av Heinrich Reimann i International Music Score Library Project
Synergy WorldWide

Synergy WorldWide er et amerikansk MLM-selskap etablert i 1999 av Dan Higginson. Selskapet har siden 2000 distributert produkter av det NASDAQ-registrerte selskapet Nature's Sunshine Products.


== Historie ==
Synergy WorldWide ble etablert i 1999 av Dan Higginson og startet med nettverksmarkedsføring i Japan. I 2000 innledet selskapet et samarbeid med Nature's Sunshine Products som produserer helsekost og velværeprodukter. I 2018 var Synergy WorldWide etablert med selvstendige produktkonsulenter i 30 land.
I 2014 ble Synergy Worldwide offisiell sponsor for det sveitsiske sykkellaget IAM Cycling. Sykkellaget er senere blitt avviklet.
Selskapet er medlem av det amerikanske Direct Selling Association (DSA), men er ikke medlem av den norske søsterorganisasjonen Direktesalgsforbundet.


== Virksomhet i Norge ==
I 2007 etablerte Synergy WorldWide seg i Norge og opplevde rask vekst i antall konsulenter. En tilsvarende vekst skjedde samtidig i Sverige og Finland. Hovedpersonen bak den skandinaviske veksten var Mads Østvang som var sentral i utbredelsen av pyramidespillet World Games Inc..


== Referanser ==
André Holstad

Andre Holstad (født 1982) er en norsk musiker født og oppvokst på Holmlia i Oslo.
«Vinni» fra Paperboys viste Holstad videre til kjenninger i bransjen. Produsent, studioeier og perkusjonist Anders Møller (kjent fra Gluecifer, Euroboys, My Midnight Creeps og Paperboys) inviterte Holstad til studioet Crystal Canyon, omtrent samtidig med at Holstad høsten 2007 la ut sine første demoer på NRK P3s Urørt. Ikke lenge etterpå ble han kåret til Ukas Urørt av NRK P3 med låta «Darling». Jevnlig spilling på Urørt-sendingene, og i andre programmer på P3, førte til at Holstad vant en spillejobb på Norwegian Wood, der NRK Urørts nettbrukere kåret vinneren. Holstad fikk desidert flest stemmer og holdt konsert foran 8 000 tilhørere. 
Counting Backwards er Holstads debutalbum, og navnet på den første låta han skrev.
Keiser Xiaozong av Song

Keiser Xiaozong av Song (kinesisk: 宋孝宗; hanyu pinyin: Sòng Xiàozōng; født 27. november 1127, død 28. juni 1194), født Zhào Bócóng (趙伯琮), skiftet senere fornavn til Yuan (瑗), Wěi (瑋) og Zhao Shèn (赵慎)., stilnavn Yuánguī (元瑰) og senere Yuànyǒng (元永), var den ellevte keiseren det kinesiske Song-dynastiet og den andre keiseren for Det sørlige Sòng-dynastiet fra 24. juli 1162 til han abdiserte 18. februar 1189.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Keiser Xiàozōng var en etterkommer i sjuende generasjon etter keiser Taizu av Song, dynastiets grunnlegger. 
Xiàozōng var den andre sønnen til Zhao Zicheng (død 1143), posthumt kjent som Prins Xi av Xiu'an. Zicheng var sønnen til Zhao Linghua, posthumt Hertug Qingguo, som igjen var sønnen til Zhao Shijiang, posthumt Marki Huayin, sønn av Zhao Congyu, posthumt Marki Xinxing, sønn av Zhao Weixian, posthumt Hertug Yingguo, sønn av Zhao Defang, posthumt Prins Kanghui av Qin, den andre overlevende sønnen til Song Taizu. 
Hans mor var prinsesse Xiu (død 1167) med etternavnet Zhang. 


=== Keiser ===
Da keiser Gaozongs eneste sønn og arving døde, fikk administrasjonen i oppgave å lete etter alle etterkommere av keiserfamilien i hele Sør-Kina, siden alle Gaozongs nære slektninger var blitt tatt til fange av jursjenene da de inntok hovedstaden Kaifeng i 1127.
De fant da Shèn, og han ble gjort til arving og til keiser i 1162. 
Bueskyting og ridning ble gjort obligatorisk også for ikke-militære embedsmenn i 1162, inder keiser Xiaozongs styre.Fred ble oppnådd etter at keiser Xiaozong fikk sluttet fredsavtalen i Longxing med Jindynastiet i år 1164. Dette ble en rett så kostbar fred, for Songdynastiet ble tvunget til å hvert år betale dyre tributter til Jindynastiet.Xiaozong abdiserte i 18. februar 1189 til fordel for sin førtito år gamle sønn keiser Guangzong.
Keiser Xiaozong ble gravlagt i Songliuling («Seks-Song-mausoleet») ved Shaoxing i det som i dag er provinsen Zhejiang.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Mote, F.W.: Imperial China 900-1800 http://www.amazon.com/Imperial-China-900-1800-F-Mote/dp/0674012127 . Harvard University Press, isbn 0674012127 , 2003
张英聘: THE HISTORY AND CIVILIZATION OF CHINA http://www.amazon.com/History-Civilization-China-Zhang-Yingpin/dp/7507313603 , 中央文献出版社 , ISBN 7-5073-1360-3 , 2003
Songshi. Volumes 33–35: Biography of Emperor Xiaozong. 1343.
Eindhoven Kemphanen

Eindhoven Kemphanen er en profesjonell ishockeyklubb fra Eindhoven i Nederland. Den spiller i Nordsjøen Cup (tidligere kalt Eredivisie), som er den høyeste divisjon i Nederland og Belgia. 
Lagets hjemmekamper spilles på Ijssportcentrum Eindhoven.
Tåkeklokke

Ei tåkeklokke er et klokketårn som ble bygget for å rettlede og hjelpe skip som seilte gjennom trange, tåkelagte farvann, akkurat som tåkelurer.
Tåkeklokkene ble tatt i bruk i andre halvdel av 1800-tallet, og oppført etter standardtegninger. De kunne bli bygget både som en del av en fyrstasjon og som frittstående klokketårn uten tilknytning til et fyr. Ei tåkeklokke med bolighus var mer unntak enn regel, Søndre Langåra på grensen mellom indre og ytre Oslofjord var en av disse. I 2011 er fem tåkeklokker fredet av Riksantikvaren.


== Freda anlegg ==
Elle tåkeklokke, Frogn kommune i Oslofjorden i Akershus.
Figgjeskjær tåkeklokke, Bamble kommune i Langesundsfjorden i Telemark.
Rødberg tåkeklokke, Rissa kommune i Trondheimsfjorden i Sør-Trøndelag.
Søndre Langåra tåkeklokke, Frogn kommune i Oslofjorden i Akershus.


== Referanser ==
Spandau (ortsteil)

Spandau kan ha flere betydninger
Spandau er en ortsteil i bydelen Spandau i Berlin. Ortsteilen Spandau er sentrum i den tidligere selvstendige byen Spandau, som ble innlemmet i Stor-Berlin i 1920.
Blant ortsteilens severdigheter er rådhuset, den gotiske St. Nikolai-Kirche og Wröhmännerpark og Tiefwerder langs Havel.


== Eksterne lenker ==
(en) Berlin-Spandau – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Berlin-Spandau – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Nordmannsfonna

Nordmannsfonna er en 15 km lang og 150 km² stor isbre på Spitsbergen, Svalbard, i fjellmassivet som ligger mellom Storfjorden og øvre Sassendalen, midt i Sabine Land. Nordmannsfonna er en innlandsbre og har en rekke sidebreer som graver seg ned mot daler eller kyster og fører foran seg store morenemasser. Bare helt ytterst i øst inngår sidebreene ved Wallenbergfjellet i Sassen-Bünsow Land nasjonalpark.
Regnet fra nord og med klokken har den følgende sidebreer:

Luitpoldbreen i nord, vest for Jebensfjellet mot Hayesbreen – 5 km, 10 km²
Königsbergbreen i nordøst, øst for Jebensfjellet mot Mohnsbukta – 7,5 km, 17 km²
Usherbreen i nordøst, vest for Kroghfjellet mot Storfjorden – 9,5 km, 20 km²
Domisen i øst, øst for Buckhøgda mot fjellet Domen – 3 km, 5 km²
Ulvebreen i øst, øst for Buckhøgda mot Dunérbukta – 8 km, 20 km²
Isrosa i sørøst, sør for Buckhøgda mot Væringsdalen – 6 km, 20 km²
Klunsbreen i sør, sør for Iskaka mot Elfenbeinsbreen – 2,5 km, 3 km²
Elfenbeinsbreen i sør, øst for Prospektryggen mot Agardhdalen – 12 km, 25 km²
Dolkbreen i sørvest, nord for Prospektryggen – 3 km, 3 km²
Veitbreen i sørvest, vest for Prospektryggen – 5 km, 3 km²
Lumpbreen i sørvest, sør for Lumpen mot Fulmardalen – 3 km, 3 km²
Wallenbergbreen i vest, øst for Wallenbergfjellet mot Fulmardalen – 5 km, 7 km²
Skrottbreen i vest, sørvest for Skrottnuten mot øvre Sassendalen – 4 km, 3 km²
Knapeisen i vest, nordøst for Knapen mot øvre Sassendalen – 4 km, 4 km²
Klauvbreen i nordvest, øst for Moskushornet mot Rabotbreen – 8 km, 16 km²I nordvest glir Klauvbreen over mot Rabotbreen som munner i øvre Sassendalen, men denne tungebreen som er 25 km lang og 120 km² stor er en sidearm av Fimbulisen.
Nordmannsfonna har sitt navn etter folkeslaget nordmenn.


== Referanser ==
Erich Hartmann

Erich Alfred «Bubi» (=«Guttungen») Hartmann (født 19. april 1922, død 20. september 1993), kjent som «den sorte djevel» av russerne, var en tysk pilot og flyveress under andre verdenskrig. Han er kreditert for 352 nedskutte fiendtlige fly (345 russiske, hvor 260 var jagerfly) i løpet av 1 404 flyoppdrag. Antall seire i luften er det høyeste noensinne i flyhistorien. Han var i 825 luftkamper i sin tjeneste i Luftwaffe, og måtte krasjlande flyet sitt hele 14 ganger. Han ble aldri skutt ned i sin karriere.
Hartmann begynte militærtjenesten i Luftwaffe 1. oktober 1940. I 1945 ble han tatt som sovjetisk krigsfange og satt i sovjetiske krigsfangeleirer helt til 1955, da Vest-Tyskland og Sovjetunionen inngikk en avtale om repatriering av de siste krigsfangene. Under krigsfangenskapet motstod han forsøk på å omvende ham til kommunismen. Den russiske føderasjon ba om unnskyldning for behandlingen av Hartmann i 1997. Ved hjemkomsten til Tyskland ble Hartmann nesten umiddelbart, i 1956, reaktivert som offiser i Luftwaffe, hvor han tjenestegjorde til 1970. Han ble forfremmet til oberstløytnant i 1960 og oberst i 1967. Han tjenestegjorde som kommandant for Jagdgeschwader 71 (JG 71) Richthofen og besøkte USA en rekke ganger, hvor han fikk opplæring i amerikansk flymateriell. Hartmann var sterkt kritisk til Lockheed F-104 Starfighters, som var involvert i en rekke ulykker, og hans kritikk av flytypen gjorde ham upopulær blant hans overordnede. I 1970 gikk han av med førtidspensjon. Han jobbet siden som sivil flyinstruktør.


== Forfremmelser ==


== Utmerkelser ==
Jernkorset I & II klasse (1939)
Luftwaffes ærespokal
Det tyske kors i gull (17. oktober 1943)
Jernkorsets Ridderkors med eikeløv, sverd og briljanter
Ridderkors – 29. oktober 1943
Ekeløv – 2. mars 1944
Sverd – 2. juli 1944
Briljanter – 25. august 1944
Frontflygerspennen i gull med anheng «1 300»
Pilot og observatørmerket i gull med briljanter (25. august 1944)


== Referanser ==


== Litteratur ==
Walther Killy, Rudolf Vierhaus): Deutsche Biographische Enzyklopädie, bind 4, 1996, ISBN 3-598-23164-4
Edward H. Sims: Jagdflieger. Die Großen Gegner von einst, Stuttgart 1982, ISBN 3-87943-115-9
Raymond F. Toliver, Trevor J. Constable: Holt Hartmann vom Himmel! Die Geschichte des erfolgreichsten Jagdfliegers der Welt, Stuttgart 2001, ISBN 3-87943-216-3
Hermann Weiß: Biographisches Lexikon zum Dritten Reich, Frankfurt 2002, ISBN 3-596-13086-7
Kulinarisk Akademi

Kulinarisk Akademi AS er en norsk bedrift som tilbyr rådgivning, undervisning og event/arrangementer innen matlaging og næringsmidler for matbransjen og privatpersoner. Selskapet har to avdelinger. Den ene ved Mølla i Maridalsveien, den andre i 2. etg. i Mathallen, begge ved Akerselva i Oslo.
Administrasjonen ledes av tidligere verdens- og olympisk mester, Espen V. Larsen i samarbeid med Elise Bratteng Rønning som assisterende daglig leder. Blant selskapets 16 mat- og drikkefaglige ansatte er blant andre manager på Det norske kokkelandslaget Jostein Medhus, kaptein på Det norske kokkelandslaget Alexander Ø. Berg, tidligere stjerneinnehaver Marius Martinsen, Cristopher Bengtsson, Alexandre Bremer og Jonas Modell, kokk/vinkelner/Diploma of wine Heidi Iren Hansen og kokk/vinkelner Celine Vansson.Kulinarisk Akademi har publisert to bøker kalt Sushi på norsk og Saus & Kraft.