jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Geværkolbe

Geværkolbe, også kalt skulderkolbe eller skulderstokk (engelsk buttstock), er den bakerste delen av skjeftet på lange skytevåpen, som for eksempel rifle og hagle, og brukes for skulderstøtte. Fremfor kolben finnes pistolgrepet for håndplassering. Pistoler og revolvere har ikke kolber, men istedet bare et pistolgrep.
Geværkolber er tradisjonelt laget av tre eller laminert treverk, men på moderne våpen er det også vanlig med kunststoffer som nylon og glassfiberarmert plast, gjerne med en gummiert overflate for bedre grep. I mer eksklusive våpen nyttes dyrere trematerialer som valnøtt eller mahogny. Elfenben og ibenholt har også blitt brukt som eksklusive materialer.
På baksiden av kolben er det ofte montert en kolbekappe, gjerne av myk gummi for å beskytte skulderen mot våpenets rekyl. Kappen har og funksjonen at den beskytter baksiden av kolben mot slag.
Geværkolber kan være sammenleggbare eller mulige å folde, hvor sistnevnte kalles foldekolbe. Mange geværmodeller og haglevåpen kan deles i overgangen mellom kolbe og løpet, for eksempel for lading eller for demontering i forbindelse med transport eller rengjøring. 


== Se også ==
Skjefte
Pistolgrep, delen av skjeftet hvor man holder skytehånden (pistol, rifle eller hagle)
Glidekasse
Pipe


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Klikk.no: Beskytt rifla mot vær og vind
Julius Clementz

Mentz Hartvig Julius Clementz (født 24. mai 1890 i Kristiania, død 3. august 1961) var en norsk fotballspiller som var aktiv tidlig på 1900-tallet. Han var målvakt for Mercantile og spilte to kamper for det norske landslaget. Han debuterte mot Sverige på Frogner i 1910 og spilte også landskampen mot Sverige på Råsunda året etter. I den siste kampen reddet han et straffespark fra svenskenes stjernespiller Erik Börjesson. Clementz var reservemålvakt for Ingolf Pedersen under OL i 1912.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Julius Clementz – Olympedia 
(en) Julius Clementz – WorldFootball.net 
(en) Julius Clementz – EU-Football.info 
(no) Julius Clementz – Norges Fotballforbund 
(en) Julius Clementz – spillerprofil på playerhistory.com.
Norsk fotballhistorie – to lagbilder med Clementz.
Dusken.no

Dusken.no er en flermedial nettavis for, av og om studentene i Trondheim. Nettavisen oppstod i 18. mai 1994 som en nettversjon av Under Dusken, men ble relansert under sitt nåværende navn 31. oktober 2012. Dusken.nos redaksjonelle innhold er i hovedsak rettet mot Trondheimsstudenter, og oppdateres daglig med nyheter, sport, kultur, debatt- og forbrukerstoff. Avisen produseres utelukkende på frivillig basis av Trondheimsstudenter. Dusken.no er også tilholdssted for de øvrige studentmediene i Trondheim: studentradioen Radio Revolt, papiravisen Under Dusken og nett-tven Student-TV.
Dusken.no blir utgitt av mediehuset Studentmediene i Trondheim AS, som eies av Studentersamfundet i Trondheim og Studentsamskipnaden i Trondheim. Styret i Studentmediene innsetter ansvarlig redaktør, som også har fullt redaksjonelt ansvar for mediene Radio Revolt, Under Dusken og Student-TV. Ansvarlig redaktør per dags dato er Inga Skogvold Rygg. Nettredaktør er Vilde Mariussen.


== Eksterne lenker ==
Offisielle nettsider
Studentmediene i Trondheim AS
Første utgave av nettavisen
Argaios I av Makedonia

Argaios I (gresk: Ἀργαῖος Αʹ) var en konge av Makedonia som styrte i tiden fra rundt 678 f.Kr. og fram til rundt 640 f.Kr. Han etterfulgte sin far Perdikkas I på den makedonske tronen. Selv etterlot han tronen til sin sønn og arving Filip.
Argaios opptrer i fortellingen om Dionysos Pseudanor (den makedonske epitetet Pseudanor, pseudo- + anēr, «falsk mann», metaforisk en «svekket (kastrert) mann») som fortalt av Polyainos, henviste til kongen som sto imot en invasjon fra Illyria ved en Galauros ved hjelp av kvinner:

«I styret til Argaios, invaderte illyriske taulanterne under Galauros Makedonia. Argaios, som hadde en meget liten hær, ledet de makedonske jomfruer (parthenoi), da fienden avanserte, ved å vise seg selv fra fjellet Ereboea. De gjorde følgelig så; og tallrike veltet de ned, dekket av kranser, og svingte deres thyrsi istedenfor spyd. Galauros, skremt av deres antall, som han istedenfor å være kvinner trodde var menn, ga beskjed om å trekke seg tilbake...»«Argaios som således hadde fått seier uten å risikere slag, reiste et tempel for Dionysos Pseudanor...»


== Litteratur ==
Herodotos: Historier, 8, 139.
Hieronymus: Chronicon (Merton-manuskriptet), Folio 83 recto.
Junianus Justinus, 7, 2.
Francisco de Paula Rodrigues Alves

Francisco de Paula Rodrigues Alves (født 7. juli 1848 i Guaratinguetá, død 16. januar 1919 i Rio de Janeiro), var en brasiliansk politiker og Brasils femte president, i årene 1902–1906. Han ble gjenvalgt senere, men døde som offer av spanskesyken før han kunne tiltre.


== Referanser ==
Francisco Javier Beltrán

Francisco Javier Beltran Manero (født 5. november 1972 i Madrid) er en spansk handikappet bocciaspiller, som konkurrerer i klassen BC1, som er en av klassene for utøvere med cerebral parese. 
Han begynte med boccia i 1988, og debuterte internasjonalt ved EM i boccia 1993.


== Karriere ==
Manero deltok ved sine første paralympiske leker ved paralympiske sommerleker 2000 i Sydney. Her fikk han bronse individuelt, etter seier 6-0 over portugisiske Antonio Marques i bronsefinalen. I lagkonkurransen i klassen BC1-2 fikk Spania sølv, etter finaletap 6-7 mot Sør-Korea.Manero kom på 4.-plass ved Verdenscupen i boccia 2003 i Christchurch på New  Zealand. Her tapte han bronsefinalen mot danske Henrik Jørgensen. I samme mesterskap fikk Spania sølv, bak Portugal. Ved Paralympics 2004 kom han på 6.-plass individuelt, etter tap 2-3 for Roger Aandalen i kvartfinalen, mens Spania tok paralympisk bronse i lagkonkurransen (BC1-2), etter at de slo Storbritannia 7-5 i bronsefinalen. Her spilte Beltran sammen Antonio Cid, Pedro Cordero og José Javier Curto. Han kom på 25.-plass ved EM i boccia 2005, men igjen greide Spania medalje, denne gangen fikk de bronse. Ved VM i boccia 2006 fikk han sølvmedalje individuelt, bak sin landsmann José Vaquerizo, mens det Spanske laget her kom på 7.-plass. Ved utgangen av 2006 var han dermed rangert som nummer 3 i verden i klassen BC1. 
Ved paralympiske sommerleker 2008 i Beijing ble han slått ut i kvartfinalen, der han tapte for Antonio Marques. I lagkonkurransen fikk Spania igjen bronse, der Manero spilte sammen José Vaquerizo, Manuel Ángel Martín Perez og Pedro Cordero. 
Ved EM i boccia 2009 fikk han bronse individuelt. Han vant alle tre kampene i gruppespillet, slo ut Roger Aandalen i kvartfinalen, men tapte semifinalen 1-5 mot britiske David Smith. I bronsefinalen vant han 3-1 over portugisiske Antonio Marques. Også i lagkonkurransen (BC1-2) fikk Spania bronse, her vant de bronsefinalen 6-2 over Irland. I tillegg til Beltran bestod det spanske laget av Pedro Cordero, Manuel Martìn og José Javier Curto. Året etter deltok han ved VM i boccia 2010 i Lisboa. Igjen vant han sine tre kamper i gruppespillet, men ble slått ut i 1/16-finalen, der han tapte for sørkoreanske Ji Kwang-min. Han endte dermed på 17.-plass individuelt. Bedre gikk det i lagkonkurransen, der Spania fikk bronse, etter seier 10-5 mot Irland i bronsefinalen.Med 28.-plass individuelt og sølv i lagkonkurransen ved Verdenscupen i boccia 2011 var han rangert som nummer 28 i verden i sin klasse ved utgangen av 2011.Ved Paralympiske sommerleker 2012 i London deltok han ikke individuelt. I lagkonkurransen tapte Spania begge sine to kamper i gruppespillet, og gikk ikke videre til finalespillet.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Profil hos IPC
London 2012 - Francisco Beltran Manero
London 2012 - Athletics - Boccia (resultater PL 2012)
Profil hos den spanske paralympiske komité
Matrand stasjon

Matrand stasjon er en jernbanestasjon på Kongsvingerbanen i Eidskog i Innlandet. Stasjonen ble åpnet som Eidsskog stasjon i 1865 da Grensebanen, i dag del av Kongsvingerbanen, ble tatt i bruk. Den fikk navnet Matrand 1913. I 1967, 102 år senere, ble den fjernstyrt. Persontrafikken ble nedlagt 1990 og brukes siden som kryssingsspor. Stasjonen er fredet, sammen med betjentboligen fra 1869.


== Litteratur ==
Bjerke, Thor og Holom, Finn (2004). Banedata 2004. Hamar / Oslo: Norsk Jernbaneklubb / Norsk Jernbanemuseum. s. 66. ISBN 82-90286-28-7. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
Dahl, Aasmund, red. (1992). NSBs bygningsregistrering: Oslo distrikt: Kongsvingerbanen. 2. NSB Arkitektkontoret. s. 33–44. 


== Eksterne lenker ==
(no) Matrand stasjon i Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase
(no) Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase: Kongsvingerbanen
«Matrand stasjon». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Reinardt Janse van Rensburg

Reinardt Janse van Rensburg (født 3. februar 1989) er en profesjonell sørafrikansk landeveissyklist. 
Han er ikke i slekt med den sørafrikanske syklisten Jacques Janse van Rensburg.


== Meritter ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Reinardt Janse van Rensburg – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Reinardt Janse van Rensburg – ProCyclingStats 
(en) Reinardt Janse van Rensburg – Cycling Archives 
(en) Reinardt Janse van Rensburg – Cycling Quotient 
(en) Reinardt Janse van Rensburg – CycleBase 
(en) Reinardt Janse van Rensburg – TheSports.org 
Reinardt Janse van Rensburg på Twitter
Bert De Backer

Bert De Backer (født 2. april 1984) er en profesjonell belgisk landeveissyklist. Han sykler for det profesjonelle, franske laget Vital Concept. 
Han la opp etter 2021-sesongen.


== Meritter ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Bert De Backer – ProCyclingStats 
(en) Bert De Backer – Cycling Archives 
(en) Bert De Backer – Cycling Quotient 
(en) Bert De Backer – CycleBase 
(en) Bert De Backer – TheSports.org
Ramon Sinkeldam

Ramon Sinkeldam (født 9. februar 1989) er en profesjonell nederlandsk landeveissyklist. Han sykler for Alpecin-Deceuninck.


== Meritter ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Ramon Sinkeldam – ProCyclingStats 
(en) Ramon Sinkeldam – Cycling Archives 
(en) Ramon Sinkeldam – Cycling Quotient 
(en) Ramon Sinkeldam – CycleBase
François Parisien

François Parisien (født 27. april 1982) er en canadisk tidligere profesjonell landeveissyklist.


== Meritter ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) François Parisien – Commonwealth Games Federation 
(en) François Parisien – ProCyclingStats 
(en) François Parisien – Cycling Archives 
(en) François Parisien – Cycling Quotient 
(en) François Parisien – CycleBase 
(en) François Parisien – TheSports.org
Venners nærhet

«Venners nærhet» er en norsk ballade som vant Melodi Grand Prix 1989, og som var Norges bidrag i Eurovision Song Contest samme år. Melodien er komponert av Inge Enoksen, mens Leiv Grøtte har skrevet teksten. Sangen framføres på norsk av Britt-Synnøve Johansen.


== Melodi Grand Prix ==
Sangen var en av 30 som ulike plateselskaper sendte inn til NRKs Melodi Grand Prix 1989. Ni av dem ble plukket ut til finalen i Stavanger Forum lørdag 11. mars 1989, og «Venners nærhet» var ett av disse bidragene. 
Sangen ble framført av Britt-Synnøve Johansen og var det tredje bidraget ut på scenen i Stavanger. Den var ett av tre bidrag som gikk videre til superfinalen, og sangen vant til slutt hele konkurransen med 62 poeng. Den ble dermed Norges bidrag til Eurovision Song Contest i Lausanne i Sveits.


== Eurovision Song Contest ==
Det norske bidraget var det åttende ut på scenen om kvelden 6. mai 1989, etter Storbritannias Live Report med «Why Do I Always Get it Wrong?», og før Portugals Da Vinci med «Conquistador». 
Da avstemningen var over, hadde «Venners nærhet» fått 30 poeng og ble nummer 17 av 22 deltakere.


== Om sangen ==
Sangen er en ballade som handler om kraften som et vennskap kan ha, selv om resten av verden er mot de vennene som sangen gjelder.«Venners nærhet» fikk ikke mye positiv omtale i pressen, og Rolf Løvland mente låten ikke ville ha «nubbesjans» i den internasjonale finalen. «Det blir 17. plass!» sa Løvland til VG. Løvland fikk også helt rett – det norske bidraget ble nummer 17. Vinnermelodien havnet heller ikke på hitlistene, mens Jahn Teigens «Optimist», som også deltok i den norske finalen, lå fem uker på VG-lista med fjerdeplass som beste notering.


== Innspilling ==


== Referanser ==
Allround-VM på skøyter 2013 - 10000 meter menn

Allround-VM på skøyter 2013 - 10000 meter menn Kun 8 løpere fikk gå 10000 meter.


== Referanser ==
Antipatridedynastiet

Antipatridedynastiet var et makedonsk dynasti (kongeslekt) som ble grunnlagt av Kassandros, sønn av Antipatros som var regent av Makedonia i tiden 321 f.Kr. og fram til 319 f.Kr.
Kassandros overtok regentskapet i 317 f.Kr. med militærmakt etter at faren Antipatros overraskende hadde gitt det videre til Polyperkon, en av Aleksanders hærførere. Kassandros fungerte som regent fram til 305 f.Kr. da han erklærte seg som konge. Han legitimerte sitt kongekrav ved å gifte seg med Thessalonike, halvsøster av Aleksander den store, og knyttet seg således til den tradisjonelle makedonske kongeslekten, argeadedynastiet. Samtidig hadde han ikke lenger behov for å være regent for Aleksanders sønn Aleksander IV eller hans mor Roxana. Han fikk dem begge myrdet, enten i 310 f.Kr. eller året etter.
Kassandros’ dynasti kom ikke til å vare særlig; i 294 f.Kr. ble det veltet av antigoniddynastiet, en slekt grunnlagt av Antigonos I Monofthalmos, en av de andre av Aleksanders hærførere og diadokene («etterfølgerne»). Medlemmene i dette dynastiet viste seg langt mer effektive og handlekraftige.


== Se også ==
Konger av Makedonia
Johann Hari

Johann Eduard Hari (født 21. januar 1979 i Glasgow) er en britisk forfatter og journalist som på fast basis har skrevet artikler for The Independent, The Huffington Post og en rekke andre tidsskrifter. I 2015 utga han boken Chasing the scream etter å ha arbeidet med narkotikapolitikk, rusmisbruk og krigen mot narkotika i fire år. Hans TED-talk om samme tema er ett av de mest sette foredragene hos TED noensinne. I 2018 utga Hari boken Lost Connections, om angst og depresjon som samfunnsfenomen. 


====== Plagiatsak ======
Etter gjentatte anklager om plagiat ble han i 2011 suspendert fra The Independent. Han ble dessuten mistenkt for å ha skrevet ondsinnede artikler om sine kritikere på Wikipedia, der han opptrådte anonymt. Det sistnevnte forholdet har han senere innrømmet. I 2008 mottok han som yngste prisvinner noensinne Orwell-prisen for fremragende politisk journalistikk, men avsløringene om plagiat førte til at han måtte levere tilbake prisen i 2011. Samme år sa han opp stillingen i The Independent. 


====== Andre utmerkelser ======
Newspaper Journalist of the Year ved Amnesty International Media Awards 2010 for artikkelen Congo's tragedy: the war the world forgot.
Martha Gellhorn Prize for Journalism 2010
Journalist of the Year ved Stonewall Awards, 2009
Cultural Commentator of the Year ved Comment Awards 2009
Author of Story of the Year ved Environmental Press Awards 2008
Newspaper Journalist of the Year ved Amnesty International Media Awards 2007 for artikkelen The dark side of Dubai.
Young Journalist of the Year ved the British Press Awards i 2003
Student News Journalist of the Year i The Times i 2000


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Johann Hari – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Johann Hari på Internet Movie Database 
(en) Johann Hari hos The Movie Database
Bergen Mødrehjem

Bergen Mødrehjem kom i drift våren 1904 og var et tilbud til gravide, hjemløse kvinner. Her kunne kvinnene bo de siste månedene av svangerskapet og så lenge de ammet barna sine. Mødrehjemmet leide en leilighet med åtte værelser i Nygårdsgaten 46, og hadde plass til 10–12 mødre med barn. Hjemmet var en privat institusjon og driften ble finansiert gjennom ulike private bidrag. Ildsjelene bak tiltaket var overlege Kjeldsberg og hans kone. Dr. Kjeldsberg var overlege ved Fødselsstiftelsen i Bergen, og så hvor vanskelig kvinner som ikke var gift hadde det etter fødselen. Konen var engasjert i arbeidet med å skaffe midler til driften.
I 1908 flyttet mødrehjemmet inn i de tidligere lokalene til Nordnes skole på Tollbodallmenning 10, og i 1909 ble det opprettet en egen spedbarnsavdeling på mødrehjemmet. I 1925 flyttet mødrehjemmet inn i en egen bygning på Olderhaugen på Paradis. Ansvaret for mødrehjemmet ble kommunalt i 1949, og ledelsen ble overført til det kommunale barnehjemsutvalget. Institusjonen skiftet nå navn til Bergen kommunale mødrehjem.
En del av fødslene skjedde på mødrehjemmet, og kvinnene ble på mødrehjemmet i barseltiden. Noen barn ble værende på hjemmet i påvente av adopsjon. Mødrehjemmet hadde en egen pleiebarnsavdeling hvor barna kunne være til de var 3 år. Det ble også utdannet barnepleiere ved institusjonen, det var i stor grad barnepleierelevene som tok seg av barna.
I 1980 overtok fylkeskommunen driften av mødrehjemmet og navnet ble igjen endret til Bergen Mødrehjem. Ved årsskiftet 1991/1992 fikk mødrehjemmet nye lokaler i Bønesstølen 13. Bergen Mødrehjem ble i 2005 slått sammen med Sudmannske foreldre og barn senter og går i dag under navnet Bergen barn og foreldre senter. 


== Arkivet ==
Bergen Byarkiv oppbevarer arkivmateriale fra mødrehjemmet for tidsperioden 1911–1980. Her er relativt få opplysninger om mødrene og deres barn. Inn- og utskrivingsbøkene dekker tidsperioden 1935–1953 og gir opplysninger om hvor lenge mødre og barn oppholdt seg på institusjonen. Det finnes pasientjournaler eller helsekort for årene 1942–1978. Disse gir opplysninger om barnas fødselsvekt, vektøkning, sykdommer, vaksinasjoner m.m. Hordaland fylkesarkiv har arkivmateriale fra etter 1981.  


== Eksterne lenker ==
Bergen kommunale mødrehjem - oppslagsverket oVe, artikkel av Mona Nielsen, Bergen Byarkiv.
Bergens folkekjøkken

Folkekjøkkenet var en  kommunal bespisningsinnretning for fattige folk i Bergen, opprettet allerede i 1839. Bespisningsinnretningen holdt lenge til i Allehelgensgate 3, i lokalene til Arbeidsanstalten. I 1872 ble det reist en egen bygning i Musegaten (i dag Rådstuplass 5), ved siden av Magistratsbygningen eller Det annekterte Rådhus. Bespisningsinnretningen fikk nå navnet Bergens Folkekjøkken og utvidet virksomheten til også å levere dampkokt middagsmat til kunder som ikke var fattigunderstøttet. 
I 1922 ble Bergens Folkekjøkken slått sammen med det nye Bergen Folkehotell i de nyoppførte lokalene i Rosenkrantzgaten 7. Folkekjøkkenet leverte mat til byens institusjoner, men hadde også lokaler for matservering av publikum. Ved overgangen til skolefrokostordningen i 1932 ble folkekjøkkenets virksomhet gradvis nedtrappet. Forsorgsleveransene avtok og det ble etter hvert regulær restaurantvirksomhet. 


== Arkivet ==
I arkivet etter Hotell Rosenkrantz finnes det bl.a.forhandlingsprotokoller for Folkekjøkkenet tilbake til 1888. Protokollene inneholder opplysninger om varetilgang og priser, matleveranser, menyer, antall middagsserveringer, prislister m.m. I arkivet er det også foto fra kjøkkenet og kjøkkenstab. 
Det vil også være materiale om Folkekjøkkenet i arkivene etter Arbeidsanstalten, Bergen Magistrat og Rådmannen for 3. avdeling. I de trykte bystyreforhandlingene for Bergen er det bl.a. årsberetninger for årene 1890–1893 og 1898–1916, samt diverse saker vedr. Folkekjøkkenets bygninger og drift.
Arkivene er avlevert Bergen byarkiv.


== Se også ==
Hotell Rosenkrantz


== Eksterne lenker ==
Folkekjøkkenet - oppslagsverket oVe, artikkel av  Mona Nielsen, Bergen Byarkiv.
Agardhdalen

Agardhdalen er en dal på østsida av Spitsbergen på Svalbard. Den ligger på overgangen mellom Sabine Land og Heer Land. Agardhdalen er en svært bred og flatbunnet u-dal, 13 km lang og 5–7 km bred. Den begynner ved Kropotkinfjellet og går i sørøstlig retning ned til Agardhbukta i Storfjorden. Ved Kropotkinfjellet ender store dalbreer som Sveigbreen, Elfenbeinbreen og Skruisbreen, og fra brefrontene renner smeltevannselver som etterhvert løper sammen og blir til Agardhelva, som renner videre i et sterkt forgreinet løp ned til Agardhbukta.
Dalen har navn etter den svenske botanikeren, professor Jacob Georg Agardh (1813–1901), som arbeidet med materiale fra de svenske Spitsbergenekspedisjonene.


== Referanser ==
Agardhelva

Agardhelva er ei elv på Spitsbergen på Svalbard. Den renner gjennom Agardhdalen og er rundt 15 kilometer lang. Elva danner skillet mellom Sabine Land og Heer Land.
Agardhelva starter fra Sveigbreen, sør for Kropotkinfjellet, lengst nordvest i Agardhdalen. Den får også et stort tilløp fra Elfenbeinbreen på nordsida av Kropotkinfjellet. Agardhelva ligger i en bred, flatbunnet dal med mye løsmasser, og elva brer seg utover i et sterkt forgreinet elveløp som stadig endrer seg. På enkelte steder er elveløpet nærmere en kilometer bredt. Elva munner ut i Agardhbukta.
Elva er oppkalt etter den svenske botanikeren professor Jacob Georg Agardh (1813–1901), som arbeidet med materiale fra de svenske Spitsbergenekspedisjonene.


== Referanser ==
Kropotkinfjellet

Kropotkinfjellet er et fjell mellom Skruisbreen og Sveigbreen sør i Sabine Land på Spitsbergen, Svalbard. Fjellet er 7,5 km langt og har to isdekte topper på henholdsvis 563 og 538 moh.
Fjellet er oppkalt etter den russiske geografen og politikeren fyrst Pjotr Aleksejevitsj Kropotkin (1842–1921). Han studerte kvartærgeologi i Sverige og Finland i 1871 og møtte der geologen Otto Torell og geologen, kjemikeren og botanikeren Hampus Adolf von Post, som også studerte kvartærgeologi.


== Referanser ==
IKT-hjelpemiddel

IKT-hjelpemiddel er et hjelpemiddel som inneholder datateknologiske komponenter, eller er et hjelpemiddel som tilpasser betjeningen av datamaskinen. Det kan også være et hjelpemiddel som tilpasser responsen fra datamaskinen. Begrepet brukes ofte i forbindelse med tilpasninger for mennesker med funksjonsnedsettelser. I den engelske litteraturen brukes det mest begrepet "Computer accessibility", selv om dette ikke er en én til én oversettelse. På norsk derimot har man brukt begrepet "assisterende teknologi" også om høyteknologiske eller datatekniske hjelpemidler, altså synonymt med IKT-hjelpemidler, mens på engelsk betyr "Assistive technology" hjelpemiddel generelt.


== Tekniske muligheter og begrensninger ==
Dagens teknologi gjør det mulig å finne en tilpasning til datamaskinen for nesten alle former for funksjonsnedsettelser. Den eneste betingelsen er at personen kan gi uttrykk for en viljestyrt handling som kan tolkes på en eller annen måte.


=== Eksempler på betjeningshjelpemidler ===
Spesialtastatur
ulike ergonomisk utformede tastaturer
tastaturemulering
Alternative pekeredskaper, dvs. ulike ergonomisk utformede mus
musemulering
hodemus
øyestyring
talegjenkjenning


=== Eksempler på tilpasset respons fra datamaskinen ===
skjermleser med tilleggsutstyr
leselist
syntetisk tale eller tekst til talesystem


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
NAV Kompetansesenter for tilrettelegging og deltakelse
Jeg – en maskin

Jeg – en maskin er en science fiction-antologi redigert av Bing & Bringsværd og utgitt som nummer 183 av Lanterne-bøkene under vignetten Lanterne science fiction av Gyldendal Norsk Forlag i 1973. Tema for antologien er forholdet mellom menneske, maskin og samfunn. Redaktørene har selv oversatt alle novellene fra engelsk, med unntak av Stanislaw Lems novelle som er oversatt via tysk fra polsk og Gunnar Forneheds som er oversatt fra svensk. Peter Haars har laget omslaget.


== Innhold ==
Isaac Asimov: Fornuft
Brian W. Aldiss: Super-leker varer hele sommeren
Alfred Bester: Herlige celsius
Stanisław Lem: Eventyret om kong Murdas
Anne McCaffrey: Skipet som sang
Walter M. Miller: Stumtjener
Gunnar Fornehed: Hva betyr databanker for Jensen?
David R. Bunch: En liten pikes jul i Modernia
Hap Cawood: Symkromokrati
Fredric Brown: Svaret


== Referanser ==