jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Brunpelikan

Brunpelikan (Pelecanus occidentalis) er en art i pelikanfamilien (Pelecanidae) og én av i alt åtte pelikanarter i den monotypiske slekten Pelecanus. Fem underarter anerkjennes tentativt.


== Biologi ==
Brunpelikan er den minste av pelikanene, men det allikevel en relativt stor fugl, med en lengde på 105–152 cm, en vekt rundt 2,75–5,5 kg, og vingespenn på cirka  203–228 cm. Brunpelikanen finnes først og fremst ved kysten, men også ved store sjøer sør i Nord-Amerika, og i Mellom-Amerika, Karibien og nord i Sør-Amerika.
Den har lang hals, stort nebb, en sekk i undernebbet og korte føtter med svømmehud mellom tærne. I hekketiden er den gul på hodet og hvit på halsen. Når den ikke hekker er hodet gulspraglete. Reiret bygges på bakken eller i et tre, av pinner og vegetasjon, ofte på øyer. Eggene er hvite, vanligvis to eller tre i tallet. Brunpelikanen ruger på de i omtrent en måned.
Brunpelikanen jakter først og fremst på fisk i havet ved kysten. Den dykker med hodet først for å fange fisk. Vannet blir deretter tømt ut av nebbsekken, som kan romme 13 liter, før fisken svelges. Det hender at måker prøver å stjele fisken ut av nebbet til pelikanen mens den tømmer ut vannet.


== Inndeling ==
Inndelingen av pelikanfamilien følger HBW Alive og er i henhold til Elliott & Bonan (2016). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008).

Pelecanidae, pelikanfamilien
Pelecanus, pelikaner
P. crispus, krøllpelikan
P. philippensis, flekknebbpelikan
P. rufescens, rosenpelikan
P. conspicillatus, australpelikan
P. onocrotalus, hvitpelikan
P. occidentalis, brunpelikan
P. o. californicus, fra California i USA og sørover til Guatemala, sjelden også El Salvador
P. o. carolinensis, fra Maryland i USA til Honduras, Costa Rica og Panama
P. o. occidentalis, Bahamas, Antillene, kysten av Vest-Karibia, Colombia og Venezuela  til Trinidad og Tobago
P. o. murphyi, fra Vest-Colombia til Ecuador
P. o. urinator, Galapagos
P. thagus, humboldtpelikan
P. erythrorhynchos, amerikapelikan


== Flere bilder ==

		
		


== Skildringer i kultur ==
I 1998 utførte den amerikanske dirigenten David Woodard en requiem for en brun pelikan i California på stranden der dyret hadde dødd.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Brunpelikan – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Brunpelikan i Encyclopedia of Life 
(en) Brunpelikan i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Brunpelikan hos Artsdatabanken 
(en) Brunpelikan hos Fossilworks 
(en) Brunpelikan hos ITIS 
(en) Brunpelikan hos NCBI 
(en) Kategori:Pelecanus occidentalis – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Pelecanus occidentalis – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Pelecanus occidentalis – detaljert informasjon på Wikispecies
Otto Weitling

Otto Weitling (født 12. januar 1930 i Haderslev) er en dansk arkitekt som sammen med Hans Dissing stiftet arkitektfirmaet Dissing+Weitling som en videreføring av Arne Jacobsens arkitektkontor. De har blant annet tegnet Storebæltsbroen, som er tatt opp i Danmarks kulturkanon.
Weitling ble uteksaminert fra Kunstakademiets Arkitektskole i København i 1956. Fra 1964 var han i kompaniskap med Arne Jacobsen og etter hans død i 1971 med Hans Dissing. Deres modernistiske verker er berømte både innen og utenfor Danmarks grenser.
Weitling mottar Statens Kunstfonds hædersydelse.


== Utmerkelser ==
Sammen med Dissing har han mottatt følgende utmerkelser: 

Aluminiumprisen 1975
BDA-Preis Niedersachsen 1976
Eckersbergmedaljen 1978
ID-prisen 1981 og 1989
Træprisen 1988
BDA-Preis Nordrhein-Westfalen og Schleswig- Holstein 1990
C.F. Hansen-medaljen 1991
Utnevnt til æresmedlem av Bund Deutscher Architekten 1992


== Referanser ==
Yinhai

Yinhai (kinesisk: 银海区, pinyin: Yínhǎi Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Beihai i den autonome region Guangxi i Folkerepublikken Kina. 
Det har et areal på 423 km² og et folketall på 130.000.


== Asministrative enheter ==
Storkommuner:

Gaode (高德), Xitang (西塘), Xiantian (咸田), Qiaogang (侨港), Fucheng (福成)


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Yinhai District – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Kart
Hans Dissing

Hans Dissing (født 28. februar 1926 i Holstebro, død 2. oktober 1998) var en dansk arkitekt som sammen med Otto Weitling stiftet arkitektfirmaet Dissing+Weitling som en videreføring av Arne Jacobsens arkitektkontor. De har blant annet tegnet Storebæltsbroen, som er tatt opp i Danmarks kulturkanon.Dissing ble uteksaminert fra Kunstakademiets Arkitektskole i København i 1955. Allerede i studietiden arbeidet han hos Arne Jacobsen og etter hans død i 1971 videreførte han firmaet sammen med Hans Dissing. Deres modernistiske verker er berømte både innen og utenfor Danmarks grenser.


== Utmerkelser ==
Sammen med Weitling mottok han følgende utmerkelser: 

Aluminiumprisen 1975
BDA-Preis Niedersachsen 1976
Eckersbergmedaljen 1978
ID-prisen 1981 og 1989
Træprisen 1988
BDA-Preis Nordrhein-Westfalen og Schleswig- Holstein 1990
C.F. Hansen-medaljen 1991
Utnevnt til æresmedlem av Bund Deutscher Architekten 1992


== Referanser ==
Den namibiske selvstendighetskrigen

Den namibiske selvstendighetskrigen, som varte fra 1966 til 1988, var en geriljakrig hvor det nasjonalistiske South-West Africa People's Organization (SWAPO) og enkelte andre kjempet mot Apartheid-regimet i Sør-Afrika.
Under Første verdenskrig hadde Sør-Afrika erobret Tysk Sørvest-Afrika fra Det tyske keiserriket, og annekterte dette området. I 1966 vedtok FN en resolusjon som avviklet Sør-Afrikas mandat over området, og plasserte det under administrasjon av FN. Sør-Afrika anerkjente ikke denne resolusjonen, og fortsatte å styre over regionen. Som et resultat av dette valgte nasjonalistbevegelsen SWAPO å gå til krig mot Sør-Afrika. 
Den 26. august var den første store trefningen, da SWAPO gjennomførte et angrep på sørafrikanske styrker i Omugulugwombashe. Slaget markerte det første slaget i Namibias kamp for selvstendighet, og er idag en allmenn fridag i Namibia. FN kaller datoen «Namibia-dagen», men i Namibia blir den referert til som «Heltenes dag».
Krigen var i stor grad asymmetrisk, og SWAPO var hele tiden underlegen de sørafrikanske styrkene i både teknologi og militær styrke. Til tross for dette, greide organisasjonen i lyktes i krigen, delvis på grunn av at krigen i Angola bidrog til at kapasiteten til de sørafrikanske styrkene ble spredt, og delvis på grunn av folkelig støtte og støtte fra andre land. Angola, Zambia, Cuba og USSR var hele tiden direkte involvert, og SWAPO brukte Angola som en base for sine angrep. Norge støttet SWAPO aktivt fra 1974.
Krigen endte med Namibias selvstendighet den 21. mars 1990, og valg ble avholdt. SWAPO vant 55 av 72 seter i nasjonalforsamlingen, og kunne dermed danne regjeringsmakt med klart flertall.
Til tross for at Namibia ble selvstendig, beholdt Sør-Afrika kontrollen over den viktige havnebyen Walvis Bay, som tidligere var blitt grunnlagt av britene i deres forsøk på å komme tyskerne i forkjøpet i regionen. Sør-Afrika fortsatte også å kontrollere flere småøyer langs kysten av Namibia, de såkalte «Pingvinøyene». Dette innebar at farvannene utenfor store deler av Namibias kyst forble under sørafrikansk suverenitet. Først i 1994 ble suvereniteten overført til Namibia.


== Referanser ==
Herskermaktenes natur

Herskermaktenes natur er et gnostisk skrift fra 200-tallet. 
Verket er en gnostisk tolkning av den jødisk-kristne skapelseshistorien fra første Mosebok kapittel 1-6, med vekt på å rette opp de kristne «misforståelsene». Selv om teksten har en anti-jødisk tendens, forutsetter den god kjennskap til både jødiske skrifter og gnostisk tolkningstradisjon. Herskermaktenes natur er på samme måte som Johannes' hemmelige bok preget av setianismen. Setianisme er en moderne samlebetegnelse på en gruppe gnostiske skrifter fordi «Adam og Evas sønn Set der regnes som stamfar til gnostikernes åndelige slekt, og også opptrer som frelser. Et annet fellestrekk er at mange av tekstene gir alternative tolkninger til Første Mosebok.» 
I tillegg til nytolkningen av skapelseshistorien inneholder skriftet en original historie om Norea, som skal være Evas datter og Sets søster, men som ikke er nevnt i første Mosebok. En kvinnelig heltinne er sjeldent i gnostiske tekster, men Norea opptrer også i Nag Hammadi-skriftene Tanken på Norea og Om verdens opprinnelse. «I Herskermaktenes natur ønsker Mørkets makter å voldta Norea for å få makt over hennes åndelige sjel, men hun redder seg ved å rope opp til Gud. Engelen Eleleth kommer til henne, og han forteller henne om hvordan verden er blitt til, om den onde og dumme skaperguden og ikke minst om Noreas egen opprinnelse hos Faderen, den øverste gud. Å erkjenne denne opprinnelsen er å innse sin udødelighet.»
Skriftet, som er en koptisk oversettelse av en gresk original, ble oppdaget i Codex II blant Nag Hammadi-skriftene i 1945. Teksten er gjengitt på norsk i samlingen Gnostiske skrifter, 2002.


== Referanser ==
Frostanfall

Frostanfall er kraftige frysninger, som ved for eksempel stigende feber. Man kan da fryse så man skjelver og hakker tenner. Frostanfall kan opptre ved malaria
. Ved frostanfall bør det tas blodprøve for å sjekke at det skyldes bakterier, deretter er det vanlig med antibiotika-kur.
Marien Ngouabi

Marien Ngouabi, også stavet N'Gouabi (født 31. desember 1938, Ombellé, Cuvette, Mellomkongo, Fransk Ekvatorial-Afrika, myrdet 18. mars 1977, Brazzaville, Folkerepublikken Kongo) var en brazzavillekongolesisk offiser og sosialistisk politiker fra kouyou-folkegruppen som styrte Republikken Kongo, som han omdøpte til Folkerepublikken Kongo (fransk: République Populaire du Congo), som han erklærte som Afrikas første marxistisk-leninistiske stat, som landets første militære president fra 1. januar 1969 til han ble myrdet 18. mars 1977. Da han hadde tatt makten i landet grunnla han Parti Congolais du Travail, Det kongolesiske arbeiderparti, som ble landets eneste lovlige parti fram til 1990. Ngouabis folkerepublikk knyttet nære økonomiske og politiske bånd til Sovjetunionen, og ble en del av landets innflytelsesfære, men landet beholdt også et nært politisk forhold til den tidligere kolonimakten Frankrike (se Françafrique).Til tross for at Ngouabi styrte landet som diktator og undertrykte opposisjonen, blir hans dødsdag 18. mars feiret som Marien Ngouabi-dagen i Kongo-Brazzaville, mens landets eneste universitet er Marien Ngouabi-universitetet (Université Marien Ngouabi) i Brazzaville.


== Referanser ==
Dødsmaskinen

Dødsmaskinen (originaltittel: Silent Rage) er en amerikansk actionthriller og sciencefictionfilm fra 1982 med Chuck Norris i hovedrollen. Andre sentrale roller spilles av Brian Libby og Ron Silver. Regi er ved Michael Miller.


== Handling ==
John Kirby (Brian Libby) har problemer med nervene, og en dag bryter han sammen, går amok og dreper to mennesker med øks. Under den etterfølgende arrestasjonen blir han livstruende skadet av politiet. En lege, Philip Spires, redder imidlertid livet hans med et nytt forsøksmedikament. Bivirkningen er at medikamentet endrer hans cellestruktur slik at han nærmest blir usårlig. Sinnssykdommens hans forsterkes ytterligere, og helt uten kontroll over egne handlinger rømmer han fra sykehuset og begynner å myrde for fote. Byens sheriff, Dan Simmens (Chuck Norris), får i oppgave å stoppe ham. En oppgave som synes meget vanskelig.


== Om filmen ==
Filmen ble dårlig mottatt av Varietys filmanmelder.Dødsmaskinen ble ikke satt opp på norske kinoer, men ble utgitt på video av VCM rundt 1983-84. Denne videoutgivelsen var en klippet versjon på rundt 95 minutter som fikk tittelen Dødsmaskinen.Filmen ble i 2009 nyinnspilt som Indestructible. Denne ble lansert direkte på video i USA og er svært lite kjent.


== Rollebesetning ==
Chuck Norris: Sheriff Dan Stevens
Ron Silver: Dr. Tom Halman
Steven Keats: Dr. Phillip Spires
Toni Kalem: Alison Halman
William Finley: Dr. Paul Vaughn
Brian Libby: John Kirby («Dødsmaskinen»)
Stephen Furst: Charlie
Stephanie Dunnam: Nancy Halman
Joyce Ingle: Mrs. Sims


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Dødsmaskinen på Internet Movie Database 
(sv) Dødsmaskinen i Svensk Filmdatabas 
(da) Dødsmaskinen i Danmark Nationale Filminstitut 
(fr) Dødsmaskinen på Allociné 
(nl) Dødsmaskinen på MovieMeter 
(en) Dødsmaskinen på AllMovie 
(en) Dødsmaskinen på Turner Classic Movies 
(en) Dødsmaskinen på Rotten Tomatoes 
(en) Dødsmaskinen på Box Office Mojo
New Born Day

New Born Day er debutalbumet til det norske rockebandet Ruphus. Albumet ble spilt inn i Rosenborg Studios i september 1973, og albumet ble utgitt samme året.


== Historie ==
Bandet hadde fått platekontrakt med Polydor våren 1973. Samme sommer gikk turen til et hus i Meråker, hvor Ruphus forberedte seg en hel måned før gruppen gikk i studio med produsent Stein Robert Ludvigsen. Albumet inneholder hardt­slående rock, med klare referanser til utenlandske storheter som King Crimson, Jethro Tull, Yes og Savage Rose (det siste takket være Gudny Aspaas' kraftige stemme). Kort tid etter utgivelsen av albumet sluttet Hans Petter Danielsen i gruppa, og de gjenværende seks laget singlen «Flying Dutchman Fantasy», som hadde B-siden «Opening Theme». Disse låtene ble bonusspor på gjenutgivelsen av platen fra 1993. Platen ble også gitt ut i Vest-Tyskland av plateselskapet Brain, i 1978.


== Sporliste ==
Alle låter er skrevet av Ruphus.
«Coloured Dreams» – 4:04
«Scientific Ways» – 5:59
«Still Alive» – 4:35
«The Man Who Started It All» – 5:28
«Trapped In A Game» – 6:06
«New Born Day» – 5:43
«Day After Tomorrow» – 8:47
Bonusspor på gjenutgivelse fra 1993
«Flying Dutchman Fantasy» – 3:08
«Opening Theme» – 3:18


== Personell ==


=== Ruphus ===
Asle Nilsen – Bassgitar, fløyte
Hans Petter Danielsen – Gitar
Kjell Larsen – Gitar, fløyte
Haakon Graf – Orgel, piano, vibrafon
Thor Bendiksen – Perkusjon
Gudny Aspaas – Vokal
Rune Sundby – Vokal, akustisk gitar, saksofon


=== Produksjon ===
Inge Holst Jacobsen – Lydingeniør
Stein Robert Ludvigsen – Produsent
Ivar Nicolayzen - crew
Anders Kaardahl - cover


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Artikkel om Ruphus på Ballade.no
New Born Day på Last.fm
New Born Day på Rockipedia
Cuatro Caminos metrostasjon

Cuatro Caminos (spansk for «Fire veier») er en underjordisk stasjon på Mexico bys metros Linje 2. Den ligger i det kommunen Naucalpan i delstaten México (Edomex). Stasjonen er den nordlige endestasjonen til Linje 2, og er et viktig knutepunkt for regional transport mellom Det føderale distriktet og Edomex. Den ble den første stasjonen på nettverket utafor Det føderale distriktet da den åpna i 1984 som en forlengelse av linja som tidligere hadde gått til Tacuba.
Stasjonens symbol er en siluett av kuppelen til den nærliggende tyrefektingsarenaen Toreo de Cuatro Caminos, som stasjonen er oppkalt etter.
Musikkgruppa Café Tacvba ga i 2003 ut albumet Cuatro Caminos, som er oppkalt etter området rundt stasjonen.
Allende metrostasjon

Allende er en underjordisk stasjon på Linje 2 til Mexico bys metro. Den ligger i byens historiske sentrum, ved Calle Tacuba og Calle Motolinía. Den ligger omtrent midt mellom Plaza de la Constitución og Palacio de Bellas Artes Stasjonen er oppkalt etter Calle Allende, som ligger like ved.

Stasjonen er spesiell i den forstand at de to plattformene, som fungerer for tog i hver sin retning, ikke er forbundet med hverandre, og man må gå ut av stasjonen og krysse Calle Tacuba for å komme seg fra en plattform til en annen. Det er bare ved stasjonene Allende og Tezozómoc at dette er tilfellet.
Stasjonssymbolet er en byste av Ignacio Allende, en av heltene fra Mexicos uavhengighetskrig, som stasjonen er oppkalt etter.
Allende stasjon har ingen overgangsmuligheter til andre linjer.
Sevilla metrostasjon

Sevilla er en stasjon på Mexico bys metros Linje 1. Den ligger i distriktet Cuauhtémoc sentralt i Mexico by, ved colonia Roma og Juárez.
Stasjonens logo er en akvadukt fordi stasjonen er bygget under en akvadukt som ble bygget i 1779 i kolonitiden, og som i dag går langs Avenida Chapultepec. Stasjonen er oppkalt etter Calle Sevilla.
I nærheten av stasjonen ligger Paseo de la Reforma, den amerikanske ambassaden, Zona Rosa-området og skyskraperen Torre Mayor.
Sannhetens evangelium

Sannhetens evangelium er et gnostisk skrift fra ca 140-180. 
Skriftet er, til tross for navnet evangelium, en prekenaktig fremstilling av Frelsen, og om at det er nødvendig å lære Faderen å kjenne. «Til grunn ligger en tanke om at verden er blitt til ved uvitenhet – verden er i virkeligheten ikke annet enn uvitenheten selv, som fortettet seg til materie. Når Faderen blir kjent, oppløses verden i intet. Da vender Altet – som er navnet på de barn som er utgått fra Faderen – tilbake til sitt opphav». Skriftet har «en egenartet poetisk styrke».
Skriftet tilhører den valentianistiske retningen innen gnostisismen, og er muligens forfattet av Valentinus selv. Det inneholder sitater fra, eller henvisninger til, flere av bøkene i Det nye testamente: Matteus, Johannes, Galaterbrevet, Efeserbrevet, Kolosserbrevet, Korinterbrevene, Åpenbaringen og Hebreerbrevet. 
Det er nevnt av Irenaeus i Adversus Haereses – «Mot kjetterne» – fra 185. Skriftet, som er en koptisk oversettelse av en gresk original, ble oppdaget i Codex I blant Nag Hammadi-skriftene i 1945. Teksten er gjengitt på norsk i samlingen Gnostiske skrifter, 2002.


== Referanser ==
Kunståret 1335

Kunståret 1335 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1335.


== Hendelser ==


== Verk ==
 
 Taddeo Gaddi maler Englenes kunngjøring til hyrdene (1332-1338) en freske i Cappella Baroncelli Santa Croce i Firenze.


== Fødsler ==


== Dødsfall ==
...
Escuadrón 201 metrostasjon

Escuadrón 201 (spansk for «Skvadron 201») er en underjordisk stasjon på Mexico bys metros Linje 8.
Stasjonen er oppkalt etter Escuadrón 201, en mexicansk jagerflyskvadron som deltok i Stillehavskrigen under andre verdenskrig på den allierte siden. Stasjonens symbol er Escuadrón 201s våpen.
Escuadrón 201 stasjon ligger i Iztapalapa øst i byen, nær krysset mellom Eje 3 Oriente og Eje 8 Sur.
Kunståret 1334

Kunståret 1334 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1334.


== Hendelser ==


== Verk ==
 
 Taddeo Gaddi maler Englenes kunngjøring til hyrdene (1332-1338) en freske i Cappella Baroncelli Santa Croce i Firenze.


== Fødsler ==


== Dødsfall ==
...
Absolute Greatest

Absolute Greatest er et samlealbum av det britiske rockebandet Queen. Albumet inneholder 20 av deres mest berømte hit'er i hele sin karriere på en CD for aller første gang, og er tilgjengelig i flere formater. Dette inkluderer singel-utgaven, en 2 CD spesialutgave med lydkommentarer av Brian May og Roger Taylor, en 52 siders innbundet bok med to CD-er, digital nedlasting og en samleboks med LP-er. Hvert spor har blitt remastret fra de originale tapene.En promo på bandets offisielle nettside, Queen Online, ga fansen muligheten til å gjette plasseringer av låtene på albumet og vinne en premie hvis deres svar var riktig (et nytt spor ble avslørt daglig). Prisvinneren ble deretter valgt i et tilfeldig utvalg..


== Spor ==


== Bonus liveopptredener (streames på internett) ==


== Lister ==


== Besetning ==
John Deacon – bass, piano, gitar, keyboard
Brian May – gitar, kor, keyboard, vokal på "I Want It All" og "Who Wants to Live Forever"
Freddie Mercury – Vokal, piano, gitar, keyboard
Roger Taylor – trommer, perkusjon, keyboard, elektroniske trommer, korGjestemusikere:

David Bowie på "Under Pressure"
Fred Mandel på "Radio Ga Ga" og "I Want to Break Free"
National Philharmonic Orchestra og Michael Kamen på "Who Wants to Live Forever"


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Absolute Greatest på Discogs 
(en) Absolute Greatest på MusicBrainz 

(en) Absolute Greatest på Discogs
Kunståret 1329

Kunståret 1329 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1329.


== Hendelser ==


== Verk ==

Pietro Lorenzetti – Carmelitt alterskap, og Profeten Elisha
Lorenzo Maitani – Ørnen: Symbol for St John, skulptur


== Fødsler ==


== Dødsfall ==
...
Kunståret 1328

Kunståret 1328 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1328.


== Hendelser ==


== Verk ==
Giotto Baroncelli – Altartavle, Baroncelli kapellet, Santa Croce, Firenze
1328-1338: Taddeo Gaddi starter arbeidet med en serie fresker som avbilder livene til jomfru Maria og Kristus i Giugni kapellet (opprinnelig Baroncelli kapellet) i Santa Croce i Firenze


== Fødsler ==


== Dødsfall ==
Li Shixing - kinesisk landskapsmaler under Yuan-dynastiet (født 1282)
Ranshart

Ranshart er det andre albumet til det progressive rockebandet Ruphus. Albumet er produsert av gruppen selv, og er spilt inn i oktober 1974, i Roger Arnhoff Studios. Albumet ble utgitt samme år. Platen inneholder «bare» fem spor, men de er til gjengjeld lange.


== Historie ==
Våren 1974 sluttet Rune Sundby i bandet, så Freddy Dahl, som tidligere hadde spilt i Junipher Greene, erstattet ham en kort stund. Innen høsten kom, var både Gudny Aspaas og Dahl ute av bandet, og dermed sto Ruphus uten vokalister. Rune Østdahl ble ny vokalist, mest fordi stemmen hans lignet stemmen til Jon Anderson i Yes. Derfor ligger det en viss Yes-innflytelse over albumet, helt ned til detaljene på plateomslaget. Platen fikk imidlertid dårlig mottakelse. I 1978 ble albumet gitt ut i Vest-Tyskland, av platselskapet Brain.I 1999 ble Ranshart gjenutgitt på CD av Pan Records. I motsetning til gjenutgivelsen av New Born Day, hadde ikke denne noen bonusspor.


== Sporliste ==
Side en

«Music Is My Light» (Haakon Graf/Freddy Dahl/Bjørn Saastad) – 6:12
«Easy Lovers» (Kjell Larsen/Håkon Bull-Hansen) – 4:37
«Fallen Wonders» (Graf/Odd Nordlie) – 5:51Side to	

«Pictures of a Day» (Asle Nilsen/Graf) – 8:30
«Back Side» (Graf/Larsen/Rune Sundby) – 8:10


== Personell ==
Musikere

Asle Nilsen – Bassgitar, fløyte
Thor Bendiksen – Trommer
Kjell Larsen – Gitar
Haakon Graf – Keyboard
Rune Østdahl – VokalProduksjon

Rolf Kjernet – Lydingeniør
Ruphus – Produsent
Kathinka Rasch-Halvorsen - Albumomslag foran
Morten Andersen - Albumomslag bak
Dag Erik Asbjørnsen - Layout på CD-utgivelsen fra 1999


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Ranshart på Discogs 
(en) Ranshart på MusicBrainz 
(no) Ranshart på Rockipedia 
(no) Artikkel om Ruphus på Ballade.no
Word of Mouth

Word of mouth kan referere til:

Word of Mouth (album), et jazzmusikkalbum.
Jungeltelegraf, et sosialt fenomen der informasjon formidles fra én person til en annen.
Viralmarkedsføring, en markedsføringsmetode som baserer seg på at informasjon om ny produkter eller tjenester overføres fra én person til en annen.
Tieshangang

Tieshangang (kinesisk: 铁山港区, pinyin: Tiěshāngǎng Qū) er et bydistrikt i byprefekturet  Beihai i den autonome region Guangxi i Folkerepublikken Kina. 
Det har et areal på 394 km² og teller 160 000 innbyggere.


== Administrative enheter ==
Storkommuner:

Nankang (南康), Yingpan (营盘), Xinggang (兴港).


== Eksterne lenker ==
Infoside
Røwde & Co

Røwde & Co er landest eldste gummigrossist. Selskapet ble grunnlagt i 1900 av Peter Mathias Røwde og omsatte de første årene manufakturvarer og gummifotøy. I 1950 ble Røwdehjul stiftet som eget selskap for primært å være agent for dekk- og slangesalget i Norge.  Selv om selskapet ble oppløst i 1995, er Røwdehjul fortsatt varemerket for engrosvirksomheten. I dag teller sortimentet over 900 artikler (dekk, felg, nav mm.).
Røwde & Co leverer i dag hjulkomponenter til spesialhjul for landbruket, industri og sport/fritid.


== Eksterne lenker ==
Nettsted
Gunnar Aagaard Andersen

Gunnar Aagaard Andersen (født 14. juli 1919 i Ordrup, død 29. juni 1982 i Munkerup) var en dansk multikunstner og professor ved Kunstakademiet.Aagaard Andersen var en svært produktiv kunstner og er representert i flere museer både i og utenfor Danmark.
Polyetherstolen fra 1964 er tatt opp i Danmarks kulturkanon under design og kunsthåndverk.


== Utmerkelser – utvalg ==
Eckersbergmedaljen 1977
Thorvaldsenmedaljen 1980


== Referanser ==
Kunståret 1324

Kunståret 1324 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1324.


== Hendelser ==


== Verk ==


== Fødsler ==
Giottino - italiensk maler fra Firenze (død 1369)


== Dødsfall ==
...