jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Gambesonater (Bach)

Gambesonater er tre mye spilte sonater for viola da gamba og cembalo (BWV 1027–1029) av Johann Sebastian Bach.
Sonatene har ingen stilistisk tilknytning til den samtidige franske gambekulturen (for eksempel Antoine Forqueray, Sainte-Colombe, Marin Marais) som kjennetegnes av virtuos ornamentikk og høyt utviklet akkordspill. Sannsynligvis er ikke disse sonatene opprinnelig skrevet for gambe.
I dag spilles komposisjonene blant annet på cello, bratsj og kontrabass, men på disse instrumentene ligger musikken enten veldig lavt eller høyt.
De tre sonatene er satt nesten helt kontrapunktisk, det vil si at gambisten og hver av cembalistens hender er likeberettiget i en trestemmig sats. Bare på begynnelsen av andre sonates tredje sats og ved begynnelsen på tredje sonates første sats finnes det generalbassbesifring.


== De enkelte sonatene ==


=== Sonate i G-dur BWV 1027 ===
SatserAdagio 12/8 G-dur
Allegro ma non tanto 3/4 G-dur
Andante c e-moll
Allegro Moderato ¢ G-durVerkSontaten finnes også i en versjon for to tverrfløyter og continuo (BWV 1039, også den i G-dur); Bach oktaverte den andre fløytens stemme og gav den til gamben. Den tredje satsen er en bemerkelsesverdig harmonistudie; begge de hurtige satsene er fuger, henholdsvis fugati


=== Sonate i D-dur BWV 1028 ===
SatserAdagio 3/4 D-dur
Allegro 2/4 D-dur
Andante 12/8 h-moll
Allegro 6/8 D-durVerkDen tredje satsen er siziliano som blir mer og mer harmonisk vidtfavnende. Avslutningssatsen er en fuge med to temaer som de to instrumentene stadig bytter på; den inneholder svært moderne konsertante elementer – framfor alt har begge instrumentene hver sin stort anlagte virtuose kadens. Dersom det finnes en opprinnelig versjon for andre instrumenter må Bach ha omarbeidet den vesentlig.


=== Sonate i g-moll BWV 1029 ===
SatserVivace c g-moll
Adagio 3/2 B-dur
Allegro 6/8 g-mollVerkHele oppbyggingen og flere detaljer minner tydelig om konsertformen og det formodes at sonatene er en bearbeidet konsert, sannsynligvis for to fløyter. Unisonotemaet i første sats bringer tankene til tredje Brandenburgerkonsert; soliene spiller et eget kontrasterende tema mot det. Den enkle bass-stemmen i midtsatsen er harmonisk ukomplisert og nesten arkaisk, og over den spiller de to overstemmene en uttrykksfull og forslagspreget vekselsang. Sluttsatsen er en fuge med en langt mellomspill med et overraskende og tydelig kontrasterende andre tema cantabile – noe som får satsen til å virke svært «moderne», stedvis nesten som et verk fra neste generasjon.


== Annen kammermusikk med gambe ==


=== Trio for oboe d'amore, viola da gamba og continuo ===
Disse tapte komposisjonene kan rekonstrueres av Triosonate nr 4 i e-moll for orgel (BWV 528).


== Eksterne lenker ==
BWV 1027...1029: Gambesonatene: Fritt tilgjengelige noter i International Music Score Library Project.
Verzasca-dalen

Verzasca-dalen (italiensk: Valle Verzasca) er en dal i Locarno-distriktet i kantonen Ticino, Sveits. I dalen ligger kommunene Mergoscia, Vogorno, Corippo, Lavertezzo, Brione, Gerra, Frasco og Sonogno med en samlet befolkning på 3 200 (per 2004). Mergoscia er det geografiske midtpunkt av Ticino, og ingen av fjellpassene krysser nasjonale grenser eller grenser for kantoner. Dalen ligger mellom Valle Leventina og Valle Maggia og ender opp ved fjellet Pizzo Barone. Verzasca-elva samler opp den kunstige innsjøen Lago di Vogorno like ved inngangen til dalen, som er avgrenset av demningen Contra Dam, før den går inn i Ticino-elva på Magadino-sletta. Demningen er også kjent for sitt 220 meter høye strikkhopp, som er et av verdens høyeste hopp, og som også er kjent fra James Bond-filmen GoldenEye.


== Pass ==


== Eksterne lenker ==
(en) Verzasca – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(engelsk) Offisiell nettside for turisme
«Erich Giese» (1937)

Z12 «Erich Giese» var en tysk jager i Zerstörer 1934-klassen bygget i 1937 ved Germaniawerft i Kiel i Tyskland.
Hun var 120 meter lang og 11 meter bred, og oppkalt etter kapteinløytnant Erich Giese (22. juni 1887 – 5. juni 1917) som ble drept i kamp mot britiske Royal Navy under første verdenskrig. Hun kostet 13,4 millioner Reichsmark å bygge.
«Erich Giese» ble senket 13. april 1940 i Narvik i det andre sjøslaget om Narvik. Hun prøvde å stikke av da britiske skip angrep, men ble oppdaget og truffet av jageren HMS «Bedouin» og slagskipet HMS «Warspite». Skipet hadde da en besetning på 315 mann, og 83 omkom du hun sank. Skipssjef var korvettenkapitän Smidt.  Hun ligger utenfor marinaen på Ankenes på mellom 60 og 70 meters dyp. Eierrettighetene til skipet tilhører Dag Ammerud i Saga Shipping.
I 2011 ble bronseørna formet som Det tredje rikes riksvåpen som sto på styrhuset på «Erich Giese» hentet opp av dykkere etter 71 år i dypet. Ørna er gitt til Krigsminnemuseet i Narvik.


== Litteratur ==
Fritz Otto Busch: Zehn Zerstörer. Die Besetzung Narviks, Hannover, Adolf Sponholtz Verlag, 1959


== Eksterne lenker ==
German-Navy.de – Z12 Erich Giese
Verdens Gang - Fant nazi-ørn på havdypet etter 71 år
Dykking.no - Nazi-symbol hevet i Narvik Arkivert 9. august 2011 hos Wayback Machine.
Det skandinaviske skiferkompani

Det skandinaviske skiferkompani etablerte seg i skiferbruddet i Rogne sist på 1800-tallet og ble nedlagt rundt 1910. 
I Valdres ble selskapet vanligvis kalt «Det Skandinaviske». Retten dette selskapet hadde til å hogge ut skifer ble ved nedleggelsen overdratt til konkurrenten A/S Valdres Skiferbrud. Det skandinaviske skiferkompani var det eneste som tok i bruk en ny motor, kalt lokomobil, som trekk-kraft i stedet for en bensinmotor som var langt mer vanlig på denne tiden. Lokomobilen var en dampmaskin som ble fyrt opp med ved.
Høyest dekorerte norske soldater fra andre verdenskrig

Høyest dekorerte norske soldater fra andre verdenskrig er en uoffisiell liste over de høyest dekorerte norske soldatene fra andre verdenskrig.


== Dekoreringsoversikt ==


== Merknader ==
Listen baserer seg på norske dekorasjoner tildelt for innsats under krigen. Listen skiller ikke mellom Krigskorset med og uten sverd (med tanke på videreføring av listen), og inkluderer ikke tildelinger av St. Olavs Orden
Alle dekorasjonene er kildebelagt, bortsett fra Krigsmedaljen til Gregers Gram som ikke er funnet i kildene, men som han kvalifiserte til ettersom han falt.


== Litteratur ==
Erik Gjems-Onstad: Krigskorset og St. Olavsmedaljen med ekegren Grøndahl og Dreyers Forlag 1995
Gävle sentralstasjon

Gävle sentralstasjon er en stasjon i Gävle kommune i  Sverige.
Den blir betjent av regionaltog fra Mjölby, Hallsberg, Ljusdal og Sundsvall, av fjerntog mellom Duved og Stockholm og av nattog Storlien–Göteborg, Luleå–Göteborg og Narvik–Stockholm. Stasjonen har IATA-koden QYU slik at det er mulig å kjøpe flybilletter til Gävle, slike billetter gjelder på toget mellom Arlanda og Gävle. Den tidligere flylinjen Gävle-Arlanda har blitt utkonkurrert av toget.


== Eksterne lenker ==
Om stasjonen på stationsinfo.se
Järnvägsstationer avsnitt G
Hovi Industrier

Hovi Industrier ble grunnlagt på 1950-tallet av en gruppe som ville gjøre noe med avfallshaugene som hadde hopet seg opp flere steder omkring de mange skifer-gruvene i Rogne. 
Ved årsskiftet 1953-54 ble Hovi industrier for alvor startet opp. Hovedsakelig brukte bedriften gamle, ombygde og tildels selvkonstruerte maskiner til knusing av skifer til skifermel. Den knuste skifer-steinen ble for det meste brukt som strø på takpapp. Hovi hadde kontrakter med flere produsenter av takpapp, de fleste av disse var norske. Men de hadde også kontrakter med enkelte bedrifter fra utlandet, hovedsakelig i Danmark, Finland og Tyskland. 
Hovi ble et aksjeselskap på 1960-tallet. I 1962 var årsproduksjonen av skifermel ved Hovi industrier på cirka 2000 tonn. Samtidig drev selskapet ut skifer som blant annet ble brukt som takstein, gulvfliser og gravstøtter. På sitt beste var Hovi Industrier en mangesidig og solid bedrift. Etter hvert som Hovi økte produksjonen av skifer-produkter ble flere folk ansatt og en mer moderne driftsbygning ble bygd. På 1980-tallet ble Hovi industrier sakte, men sikkert trappet ned. Før det etter hvert ble fullstendig tatt ut av drift.
Fjeldhammer Brug A/S

Fjeldhammer Brug A/S ble grunnlagt i 1961. 
Dette selskapet hadde en avtale med A/S Valdres Skiferbrud om å drive ut skifer fra enkelte av deres gruver i Rogne. Samt å drive utnyttelse av de stadig voksende avfallshaugene som opprinnelig hørte A/S Valdres Skiferbrud til. I 1971, etter 10 års drift var store deler av disse avfallshaugene brukt opp. Da ble det sprengt nye gruver og tunneler for å drive ut mer skiferstein. På det meste hadde Fjeldhammer Brug 40 mann i arbeid. Etter hvert ble driften automatisert og rasjonalisert, og dermed klarte det seg med mellom 10 og 15 mann til den daglige driften. I 1991 var årsproduksjonen cirka 18 000 tonn skifermel og Fjeldhammer Brug var i 1992 den eneste bedriften som drev med produksjon av skifer ved skiferbruddene i Valdres.
Speed stacking

Speed stacking er en sport som innebærer å stable 12 spesialdesignede plastikkopper i bestemte pyramider med 3 kopper, 6 kopper eller 10 kopper så fort som mulig. Speed stacking er en lagsport. Det finnes 3 forskjellige «competition stacks» : 3-3-3, 3-6-3 og cycle. Speed stacks ble grunnlagt i 1985 av Bob Fox.
Speed stacking er mest utbredt i USA og i Canada. Det er veldig få i Norge som speed stacker. Den raskeste i Norge er «Mark David/Thestackerboy98», som også har vært med i Norske talenter
.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Sport stacking – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Speed Stacks
Miljøkrim

Miljøkrim er et fagblad som utgis av miljøkrimenheten ved Økokrim og inneholder aktuelle artikler om miljøkriminalitet, definert som natur- og faunakriminalitet, forurensningskriminalitet, kunst- og kulturminnekriminalitet, samt arbeidsmiljøkriminalitet. 
Miljøkrim distribueres til blant annet politiet, påtalemyndigheten, domstolene, kommunene, naturoppsyn, miljø- og kulturminneforvaltningen, og gis ut to ganger i året.
Ansvarlig redaktør er per januar 2023 førstestatsadvokat Hans Tore Høviskeland.


== Eksterne lenker ==
(no) Offisielt nettsted
Mastemyr

Mastemyr er et bolig- og næringsområde i Nordre Follo kommune i Viken. Området ble bygget ut på 1970- og 1980-tallet, og ligger lengst nord i kommunen, øst for europavei 18 og like ved grensa mot Oslo. I nord, langs E18 og østover langs fylkesvei 152, ligger store næringsområder, mens den sørlige delen av området hovedsakelig består av småhusområder som Trolldalsåsen og Mellomåsen. I øst grenser området til Kolbotn og Østfoldbanen, med Rosenholm holdeplass på Oslo-siden av kommunegrensa.
I næringsområdene på Mastemyr ligger blant annet hovedkontorene for IBM Norge og Orkla Foods, samt flere store virksomheter som Bosch, Volvo Norge, Norgesbuss AS og et hotell. Lengre øst i området ligger Kolbotn gravlund.
Rabén & Sjögrens debutantpris

Rabén & Sjögrens debutantpris var en svensk  litteraturpris som ble innstiftet i  2003 av forlaget Rabén & Sjögren og som ble delt ut i to år. Prisen var på SEK 25 000.


== Prisvinnere ==
2004  - Per José Karlén
2003 - Katarina Kieri


== Referanser ==
Lomtjern

Lomtjern er et vann på Mangenskogen i Aurskog-Høland kommune i Viken, like vest for naturreservatet Midtfjellmosen.
Frode Fredriksen

Frode Fredriksen (født 8. mars 1971) er en norsk tidligere fotballspiller.
Fredriksen har vært assistenttrener i Start, og var i en periode fungerende trener etter at Knut Tørum trakk seg 22. juni 2011. Debuten kom samme dag med seier mot Strømsgodset i cupen. Han var også trener for Starts juniorlag som ble norgesmestere i 2006 og 2007. Fredriksen gikk fra stillingen som assistenttrener 19. august 2011 da klubbens nye trener Mons Ivar Mjelde hentet inn sin tidligere assistent fra Brann Robert Hauge. Etter å ha lagt opp som trener i Start trente han Randesund Idrettslag i 4 år før han deretter ga fra seg jobben. 
Han spilte midtbane på Start i perioden 1997-99 før han spilte to sesonger i Lyn. Deretter spilte han fire sesonger i Sandefjord til han la opp etter 2005-sesongen. Han har tidligere i karrieren også spilt for Kristiansandsklubbene Donn og Vigør.
Etter 2008-sesongen var han aktuell for å bli hovedtrener i Start helt til en anonym millionær ville sponse klubben med et millionbeløp dersom en mer rutinert trener ble ansatt.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Frode Fredriksen – Transfermarkt 
(en) Frode Fredriksen – FBref
Peter Wessel Wind Kildal

Peter Wessel Wind «P.W.W.» Kildal (født 24. november 1814 i Borgund på Sunnmøre, død 22. mars 1882 i Christiania) var en norsk forretningsmann og industripioner.
Etter å ha gått i handelslære hos kolonial- og vinhandler Christian Benneche (1790–1878) i Christiania, åpna Kildal si første forretning i hovedstaden i 1842. Han utvida gradvis virksomheten og kjøpte ei rekke eiendommer. En av disse var på Høyenhall, der han anla landets største frukthage (rundt 200 mål). Kildal bodde på Høyenhall sommerstid. Eiendommen er seinere oppstykka til boligtomter, men deler av parken finnes ennå, likeså ei gartnerstue (Steinborgveien 2) og ei lekestue for familiens døtre (Kildals vei 18).  Kildals vei på Høyenhall er oppkalt etter ham.
Kildal etablerte flere bedrifter, blant annet ei brisselmølle for produksjon av fargestoffer, en kalkfabrikk, ei krittmølle, en mineralvannfabrikk og en sjokoladefabrikk. I 1863 kjøpte han Lilleborg Fabriker ved Akerselva av Peter Møller. Kildal utvikla bedriften videre og konsentrerte virksomheten om oljer, såper og relaterte produkter, et felt der Lilleborg raskt ble landets største. Han var blant de første som satsa stort på reklame og merkevarer, og også teknologisk sørga han for at bedriftene lå langt framme.I 1867 kjøpte han Hoel gård på Ringsaker, etter at eieren Niels Hoel hadde gått konkurs. Kildal utvida med jord- og skogeiendommer, fikk revet flere av bygningene og reist nye (blant annet et fjøs til 400 kyr), moderniserte driften og anla meieri og potetmelfabrikk på stedet.Kildal var politisk engasjert og satt flere perioder i bystyret. Han var av de få forretningsmenn i hovedstaden som støtta Venstre.


== Familie ==
Han var sønn av Ole Severin Kildal (1764–1818) og Karen Friis Wind (1794–1884). Faren var sorenskriver, men døde ung og mora flyttet til Kristiania.  Lillebroren Daniel Kildal (1816–81) ble stortingsmann. Selv giftet Peter seg i 1844 med Christine Marie Gotaas (1817–1900), og ble far til statsråd Birger Kildal (1849–1913(.


== Referanser ==
Randsfjordkonflikten

Randsfjordkonflikten var en arbeidskonflikt mellom skogseiere og skogsarbeidere i Randsfjordområdet som varte fra 1929 til 1936. Den regnes som en av de hardeste og lengste av en rekke slike konflikter i mellomkrigstiden, som også inkluderte Julussakonflikten i 1927. Konfliktene hadde sitt opphav i drastisk synkende tømmerpriser fra 1920-21, som førte til at skogseierne både senket skogsarbeidernes lønn og satte fløting av tømmer ut på anbud. Fløterne, som var organisert i det nystartede Norsk Skog- og Landarbeiderforbund, motsatte seg anbudsordningen sterkt, og krevde isteden tariffavtale. Konflikten ble prinsipielt viktig fordi den ikke bare handlet om lønn, men også om organisasjons- og forhandlingsrett. Konflikten rammet skogsarbeiderne hardt. I skog- og fjellbygda Torpa var så mange som 3- 400 menn uten innteksgivende arbeid. Dette var fordi det nesten ikke var andre muligheter for jobb. Torpa ble da også den bygda hvor nøden var størst.
I 1933 trådte Randsfjord-saken inn i storkonfliktens periode, der hele Drammensvassdragets treforedlingsindustri ble omfattet. Etter hvert ble saken behandlet i både Arbeidsretten og boikottdomstolen. I boikottdomstolen fikk Skog og Land medhold med fire mot én stemme – Oslo Høyres, og senere ordfører i hovedstaden, Rolf Stranger. Skogsarbeidernes sakfører var Trygve Lie.
Konflikten endte med at skogeiernes anbudssystem ble avskaffet i 1936, og skogsarbeiderne fikk tariffavtale. Lønnsmessig førte overenskomsten også til bedrede forhold, men det viktigste var tariffprinsippene og organisasjonsretten.


== Litteratur ==


=== Sakprosa ===
Gleditsch, K. (1933) Skogsarbeidernes kamp. Oslo, Fram.
Amsrud, T. W. (1978) Skogsdriftsforeninger og Nasjonal samling : skogeiernes politikk under Randsfjordskonflikten 1930-1936. Hovedoppgave, Universitetet i Oslo.
Moren, Gudmund. (1990) Dokka, brøtning og brøtningsfolk gjennom tidene. Bokkomiteen,Dokkavassdraget.


=== Skjønnlitteratur ===
Forfatteren Kirsti Blom utga i 1979 en roman om konflikten:

Blom, K. (1979) Det er bare kjærligheten som ikke sover. En roman om Randsfjordkonflikten 1930-34 Cappelen Forlag


== Eksterne lenker ==
Randsfjordspelet
Randsfjordkonflikten i PaxLeksikon
Firesafe

Firesafe er et norskeid selskap som arbeider med brannsikring av ny og eksisterende bygningsmasse, tunneler og offshore. Selskapet har hovedkontor i Oslo og 13 avdelingskontorer i andre byer i Norge. Firesafe AS har datterselskaper i Sverige og Danmark og har totalt 500 medarbeidere. Av disse arbeider 350 i Norge.


== Historie ==
Selskapet ble grunnlagt i 1981 under navnet Protan Brannsikring som en del av selskapet Protan. I 1990 ble Protan kjøpt opp av Norsk Hydro og Firesafe fikk dagens navn. I 1992 ble Firesafe privateid. På begynnelsen av 1990-årene var det en stor utvikling innen brannvern og brannsikring i Norge. Fra å kun ha Plan og bygningsforskriften, kom Forskrift om forebyggende tiltak og tilsyn (Forebyggingsforskriften) i 1991. Dette innebar at det ikke bare var nybygg som hadde regelverk for brannsikring, men også eldre bygg. Et mer omfattende lovverk førte til at Firesafe utvidet virksomheten med det som ble kalt Firesafe Service, i dag Firesafe Consulting. 


== Totalleverandør brannsikring ==
Firesafe fremstår i dag som en totalleverandør innen brannsikring med aktiviteter som brannteknisk rådgiving, PRO/KPR/KUT, tiltaksklasse 3, utførelse entreprenør, kontroll, ettersyn og vedlikehold av slokkeutstyr, alarmanlegg, etterlysende ledeanlegg, inergen slokkegass, og salg av spesialprodukter innen brann. Firesafekonsernet omsetter for om lag 500 mill kr og har nærmere 500 ansatte i Norge, Sverige og Danmark. De siste årene har selskapet kjøpt flere mindre bedrifter som har tilført nye markeder og kompetanse. 
Firesafe holder kurs og seminarer innen brannvern og sikkerhet. Annenhvert år arrangerer Firesafe brannsymposium. Firesafe er også en del av Rehabgruppen som består av ulike aktører innen bygg- og anlegg i Norge. Rehabgruppen holder fagseminarer innen rehabilitering av eksisterende bygningsmasse.

EntreprenørArbeider med brannsikring i nybygg og etablerte bygg. Ut fra byggets risikoklasse og brannmotstandskrav, må alle bygg brannseksjoneres og brannbeskytte bæresystemet.

Kontroll, Ettersyn, Vedlikehold (KEV)KEV er avdelingen for kontroll, ettersyn og vedlikehold. KEV har fokus på eksisterende bygg.

Firesafe ConsultingFiresafe Consulting ble opprettet i 1991 som en reaksjon på et mer komplisert og omfattende lovverk. Firesafe Consulting arbeider med brannteknisk og organisatorisk rådgivning, risikoanalyse og prosjektering.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Firesafes nettside
Rehabgruppen
Harerug

Harerug (Bistorta vivipara) er en om lag 15 cm høy flerårig plante i slireknefamilien. Harerug er vanlig i hele Norge. Den vokser langt nord, og høyt til fjells. Den er spiselig.


== Beskrivelse ==
Den har en mørk knebøyd jordstengel og ugreinet stengel. De nederste bladene er langskaftede og lansettformede. Lenger oppe på stengelen er de smalere og lysere og har kortere bladstilk. Blomsterstanden er et aks der det er hvite eller blekrøde blomster. Frukten er en nøtt. Men siden planten ofte har flest hannblomster blir det lite eller ingen frukt på akset. I stedet har akset ofte mange yngleknopper. De utvikler seg gjerne med grønne blad før de faller av morplanten.


== Utbredelse ==
Harerug er vanlig i hele Norge, men ikke i lavlandet sør for Oslo. Den vokser mellom vekslende vegetasjon fra havnivå og høyt til fjells. På Galdhøpiggen er den funnet i 2280 meters høyde. Ellers er den vanlig nord til Jan Mayen, Bjørnøya og Svalbard. Utenom Norge har planten sirkumboreal eller sirkumpolar utbredelse. Den er én av få urter som danner ektomykorrhiza med sopp i jorden.


== Bruk ==
Både jordstengelen, bladene, fruktene og yngleknoppene er spiselige. Det er mest barn som har pleid å spise harerug. De kan ha tatt opp jordstengelen, putta yngleknoppene rett i munnen eller tatt de med inn og spist de sammen med melk. Tidlegere hører vi at planten har vært brukt som tilskudd til kostholdet, helst i dårlige år. Yngleknoppene har da blitt tørket, malt og brukt i brødet. Planten ble omtalt av Jens Holmboe ved synonymet Polygonum Viviparum, og var ifølge ham en av de viktigste kildene til spiselige «røtter» i gammel tid. Flere planter i slireknefamilien inneholder oksalsyre noe som kan utgjøre en helserisiko ved stort inntak, særlig for utsatte grupper.


== Galleri ==

		
		
		


== Referanser ==


== Kilder ==
Johannes Lid Norsk og svensk flora Det Norske Samlaget 1974 ISBN 82-521-0297-2
Ørjan Nilsson: Nordisk Fjellflora. Oslo 1995


== Eksterne lenker ==
(en) Harerug i Encyclopedia of Life 
(en) Harerug i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Harerug hos Artsdatabanken 
(sv) Harerug hos Dyntaxa 
(en) Harerug hos ITIS 
(en) Harerug hos NCBI 
(en) Harerug hos Panarctic Flora 
(en) Harerug hos The International Plant Names Index 
(en) Kategori:Bistorta vivipara – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Bistorta vivipara – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Bistorta vivipara – detaljert informasjon på Wikispecies 
Status er: «spiselig» ifølge Nyttevekstleksikonet utgitt av Norges sopp- og nyttevekstforbund.Harerug i Østfold hos Lokalhistoriewiki
Gareth Wood

Gareth Wood (født 7. juni 1950 i Cilfynydd) er en britisk kontrabassist, dirigent og komponist. 
Wood har blant annet dirigert, spilt med og komponert musikk til Royal Philharmonic Orchestra. Han er dessuten kjent for å ha skrevet en rekke verk for brassband og er nært knyttet til Cory Band som Composer in Residence.


== Utvalgte verk ==


== Referanser ==
Fanizani Akuda

Fanizani Akuda (født i 1932 i Mteya i Nord-Rhodesia, død 5. februar 2011 i Zimbabwe) var en kunstner.
Akuda er også kjent under navnet Fanizani Phiri og han tilhørte folkegruppen shona fra Zimbabwe. Akuda fikk ingen formell skolegang og i 1949 flyttet han til Sør-Rhodesia på jakt etter arbeid. Dette førte til mye forskjellige arbeid, blant annet som murer og kurv-lager, før hans senere suksess som kunstner og skulptør. Akuda og hans kone Erina hadde sju barn sammen.


== Referanser ==