jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Liévin

Liévin er en kommune i departementet Pas-de-Calais i regionen Hauts-de-France nord i Frankrike.


== Historie ==
Ved foten av Riaumont, som er det høyeste punktet i Liévin, er det gjort arkeologiske funn både fra neolittisk tid og fra Gallo-romersk kultur. Det er også 752 graver som viser at Merovingerne har hatt en gravplass der.
I 1820 hadde kommunen 1223 innbyggere, men i 1857 ble det funnet kull i nærheten, noe som førte til en rask utvikling av området. I 1914 var befolkningen kommet opp i 25 968.


== Verdenskrigene og Liévin ==

Den første verdenskrig satte en stopper for utviklingen i Liévin. Byen ble lagt i ruiner, kirker og slott ble ødelagt. 400 sivile og 600 militære liv gikk tapt, og byen fikk det franske krigskorset i 1920. Etter krigen måtte alt bygges opp igjen, og etter noen år var Liévin igjen i full aktivitet med gruvedrift.
Ved utbruddet av den andre verdenskrig stoppet utviklingen opp nok en gang. Byen ble evakuert i 1940 og besatt av tyske tropper. Under krigen var motstandsbevegelsen aktiv, og 220 sivile og 225 militære liv gikk tapt i denne krigen. Byen ble frigjort av den britiske 8. Armé 2. september 1944.
Etter krigen skjøt gruvedriften fart igjen, da kullutvinningen var viktig for gjenreisningen av fransk økonomi etter krigen.


== Gruveulykker ==

Flere ulykker har rammet gruvedriften, den største enkeltulykken skjedde i 1974 da 42 arbeidere ble drept. Det hadde vært en generell nedgang i kullgruvedriften gjennom flere år, og den siste gruven ble stengt i 1974.


== Befolkningsutvikling ==
Antall innbyggere i kommunen Liévin


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Liévin – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Kommunedata INSEE
Arthur Wilberforce Jose

Arthur Wilberforce Jose (født 4. september 1863 i Bristol, Sørvest-England, død 22. januar 1934) var en britisk-australsk historiker, dikter og redaktør for den australske Encyclopaedia. 
Jose ble utdannet ved Clifton College, hvor han ble tildelt et stipend som gjorde at han kunne begynne å studere ved Balliol College som er en del av University of Oxford. Bare ett år senere brøt Joses helse sammen og han ble sendt til Australia i 1882 å samle krefter. I mellomtiden gikk faren hans konkurs og mistet store deler av hans formue. Å vende tilbake til Oxford ble dermed umulig fordi de ikke lenger hadde råd til å betale studiepengene hans. 
I 1888, under pseudonymet Ishmael Dare publiserte Jose et samling med dikt, poesi og musikalske vers. Jose ble ansatt som en konstituert professor innen moderne litteratur ved Sydney University i 1893. I september 1899 publiserte han sitt verk History of Australia som senere ble revidert mange ganger. Jose reiste deretter til Sør-Afrika og for en kortere periode arbeidet han som krigskorrespondent for diverse aviser. 
Jose reise deretter til England hvor han publisert sine neste bøker i 1901. I 1902 ble han utnevnt til professor i engelsk og historie ved Anglo-Oriental College (MAO College) som ligger i Aligarh, India. Jose var snart tilbake i London igjen hvor han i 1903 ble utnevnt til korrespondent for magasinet The Times i Australia. Han beholdt denne posisjonen fra 1904 til 1915.
I 1915 fratrådte Jose sin stilling som korrespondent for The Times og han begynte hos etterretningsenheten hos den australske marinen med rang som kaptein. Etter den første verdenskrig var over ble Jose utnevnt til redaktør for det australske verket Encyclopaedia, og det første bindet dukket opp i 1925 og det andre verket ble publisert i 1926. Jose døde i Brisbane den 22. januar 1934 i en alder av 70 år av bukhinnebetennelse og han ble gravlagt i Toowong Cemetery. Han etterlot seg kona og en sønn.


== Referanser ==
Brennmerke

Brennmerke brukes for å kjennetegne hest og storfe. 


== Metode og bruk ==
Dagens metode for brennmerking utføres ved bruk av et glødende jern eller ved hjelp av et med flytende nitrogen til ca −80 ° C avkjølt jern. Jernet brenner et symbol i det øvre lag av huden, noe som ødelegger pigmenter i cellene. Gjennom disse ødelagte cellene kan bare hvitt pels vokse på disse stedene, det vil si brennmerke blir synlig.
I dag finnes brennmerking oftest ved rasehest, som tildeles av en avlsforening. Disse er ofte supplert et nummer, som brukes for identifisering. Dessuten finnes det brennmerker som brukes til registrering i avlsregister. Ved noen avlinger markeres alle dyr med et oppdretterbrennmerke. Noen stutteri bruker også eget brennmerke. I noen raser er alle dyr av en oppdrettere markert med en oppdretter merke. Fire tegn, som identifiserer eieren, ble brukt i frittgående besetninger (storfe, for eksempel, i vest av USA).
Brennmerker plasseres på venstre bakbein (rasebrennmerke), stutterier bruker som regel det høyre bakbeinet. Ellers er plasseringer ved sadel (nummer brennmerke), hals (registreringsbrennmerke) eller på underkjeve (Lipizzaner).


== Lovverk ==
Lov om dyrevelferd er veldig generell og fastsetter kun at "Ved merking av dyr skal det benyttes forsvarlige metoder som ikke påfører dyret atferdsmessige begrensninger eller unødige påkjenninger og belastninger.
Siden innføringen av mikrobrikker for identifisering av hester, blir brennmerking mer omdiskutert. Sannsynligvis på grunn av resultatene av en studie ved universitetet i København, som vurderer brennmerking av dyrene mer smertefull enn injeksjon av en mikrobrikke, og derfor prefererer identifisering gjennom mikrobrikke. I mars 2010 vedtok derfor Danmarks justisdepartementet totalforbud mot å brennmerke fra og med 1. mars 2010. Overtredelser kan bli straffet med opp til fire måneder i fengsel.


== Eksempler av brennmerker i hesteavl ==

		
		
		
		
		
		
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Livestock branding – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Brennmerker av ponni og hest i Tyskland
Brennmerker av avlsforeninger
Norsk Varmblod
Carpelimus

Carpelimus er en gruppe (slekt) av biller som hører til underfamilien tannkortvinger (Oxytelinae) i den store familien kortvinger (Staphylinidae).


== Utseende ==
Små, smale, mørke kortvinger. Kroppen er litt flattrykt, langstrakt, fint punktert og hårete. Hodet er smalere enn pronotum og har litt utstående fasettøyne. I motsetning til mange arter i den beslektede slekten Bledius har Carpelimus-artene sjelden horn i pannen. Pronotum har buede sider og er bredest foran midten, langs midtlinjen med to ganske dype lengdefurer. Dekkvingene er forholdsvis korte. Beina er nokså korte og spinkle.


== Levevis ==
Artene lever på fuktige steder, som strender (både ved ferskvann og saltvann) og sumpig skog. De kan danne kolonier med meget høye tettheter, men er lite å se utenfor disse koloniene. Flere av artene blir regnet som sjeldne.


== Systematisk oversikt / norske arter ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien åtsel- og rovbiller, Staphylinoidea
Familien kortvinger (Staphylinidae) Latreille, 1802
Underfamilien tannkortvinger Oxytelinae Fleming, 1821
Gruppe Thinobiini J.Sahlberg, 1876
Slekten Carpelimus Leach (eventuelt Samouelle), 1819
Underslekten Boopinus Klima, 1904
Carpelimus obesus (Kiesenwetter, 1844)
Underslekten Carpelimus Leach, 1819 (i snever forstand)
Carpelimus fuliginosus (Gravenhorst, 1802)
Carpelimus rivularis (Motschulsky, 1860)
Underslekten Myopinus Scheerpeltz, 1937
Carpelimus elongatulus (Erichson, 1839)
Underslekten Paratrogophloeus Hatch, 1957
Carpelimus bilineatus Stephens, 1834
Underslekten Taenosoma Mannerheim, 1830
Carpelimus corticinus (Gravenhorst, 1806)
Carpelimus manchuricus (Bernhauer, 1938)
Underslekten Troginus Mulsant & Rey, 1878
Carpelimus despectus (Baudi, 1870)
Underslekten Trogophloeus Mannerheim, 1830
Carpelimus foveolatus (C.Sahlberg, 1832)
Carpelimus gracilis (Mannerheim, 1830)
Carpelimus impressus (Lacordaire, 1835)
Carpelimus pusillus (Gravenhorst, 1802)
Carpelimus subtilis (Erichson, 1839)


== Kilder ==
Silfverberg, H. 1992. Enumeratio Coleopterorum Fennoscandiae, Daniae et Baltiae (Liste over Nordens biller). Helsinki.
Fauna Europaea (2011) Fauna Europaea Web Service Version 2.4. Utbredelsesdatabase for europeiske dyr. [1]


== Eksterne lenker ==
(en) Carpelimus – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Carpelimus i Encyclopedia of Life 
(en) Carpelimus i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Carpelimus hos Artsdatabanken 
(sv) Carpelimus hos Dyntaxa 
(en) Carpelimus hos Fauna Europaea 
(en) Carpelimus hos ITIS 
(en) Carpelimus hos NCBI 
Carpelimus – detaljert informasjon på Wikispecies 
Bildegalleri over europeiske arter: [2]
Ebba Jungmark

2012 IstanbulEbba Anna Jungmark (født 10. mars 1987 i Onsala, Kungsbacka kommun) er en svensk høydehopper. Hun starter for friidrettsklubben Mölndals AIK og trenes av Emil Predan.
Etter å hadde perset under SM i februar 2011, klarte hun under EM i friidrett innendørs 2011 i mars 2011, med ny personlig rekord på 1,96 m, å ta bronsemedaljen. Hennes bestnotering utendørs er på 1,94 m fra 2011.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Ebba Jungmark – Olympics.com 
(en) Ebba Jungmark – Olympic.org 
(en) Ebba Jungmark – Olympedia 
(en) Ebba Jungmark – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(sv) Ebba Jungmark – Sveriges olympiske komité 
(en) Ebba Jungmark – World Athletics 
(en) Ebba Jungmark – Diamond League 
(en) Ebba Jungmark – Track and Field Statistics
Mount Meru

Mount Meru er en sovende stratovulkan 70 km, vest for Kilimanjaro i Tanzania. Med en høyde på 4 566 meter er den synlig fra Kilimanjaro på klare dager og er det tiende høyeste fjell i Afrika. Mye av fjellet forsvant under et utbrudd  for 8 000 år siden. Siste utbrudd var i 1910
Mount Meru er det topografiske senter i Arusha nasjonalpark. De fruktbare skråningene over den omkringliggende savanne, er beiteområder for et variert dyreliv i tillegg til over 400 fuglearter.
På toppen finnes et 2 meter stort tanzaniansk flagg i metall såvel som en merkesten med påskriften «Socialist Peak 4562.13M».


== Eksterne lenker ==
(en) Mount Meru – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Satellite pictures of Mount Meru
trekkingvisions Informasjon om Mount Meru Trek
Mount Meru, Tanzania
Santa Sabina

Santa Sabina er en tidlig kristen basilika på Aventinerhøyden i Roma. Santa Sabina er dominikanerordenens moderkirke. Kirken ble oppført på 400-tallet, trolig i årene 422–423. På 700-tallet og 800-tallet gjennomgikk den restaureringer.


== Kirkens dører ==

Kirkens dører dateres til 400-tallets første halvdel og er utførte i sypresstre. 18 av dørenes 28 paneler er bevarte og har følgende motiver:

Korsfestelsen (?)
Kvinnene og engelen ved den tomme graven
Kongenes tilbedelse
Kristus med to disipler
Kristus oppvekker Lasarus fra de døde ⋅ Brødunderet ⋅ Bryllupet i Kana
Moses i ørkenen ⋅ Underet med vaktlene ⋅ Manna fra himmelen ⋅ Vann fra klippen
Kristi himmelfart
Kristi gjenkomst
Kristus åpenbarer seg for sine disipler etter oppstandelsen
Kristus åpenbarer seg for kvinnene
Kristus forutsier Petri fornektelse
Profeten Habakuks bortførelse
Moses tar imot loven ⋅ Moses tar av seg sine sandaler ⋅ Mose ved den brennende busk ⋅ Moses og fårene
Akklamasjon til en betydelig person iført klamys (usikker betydning)
Utferden fra Egypten med ildsøylen ⋅ Egypterne drukner i Rødehavet ⋅ Arons stav forvandles til en orm
Elias farer opp til himmelen og Elisja tar opp hans falne mantel
Pontius Pilatus toer sine hender når Jesus føres bort
Jesus foran Kaifas


== Se også ==
Santa Sabina var inspirasjonskilde for utformingen av nye St. Olav domkirke i Trondheim.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Santa Sabina (Rome) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Santa Sabina (Rome) – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Romas kirker
Thayer's Gazetteer
Dørpaneler på Santa Sabina
Via Giulia

Via Giulia er en snorrett gate i Roma. Den ble anlagt på begynnelsen av 1500-tallet på oppdrag fra pave Julius II og bærer hans navn. Via Giulia er 1 km lang og med mange palasser og kirker på hver side.


== Kirker og oratorier ==
Santa Maria dell'Orazione e Morte
Santa Caterina da Siena
Santo Spirito dei Napoletani
Sant'Eligio degli Orefici
San Filippo Neri in Via Giulia (San Filippino)
Oratorio del Gonfalone
Santa Maria del Suffragio
San Biagio degli Armeni
San Giovanni dei Fiorentini


== Palasser ==
Palazzo Spada
Palazzo Farnese
Palazzo Falconeri
Palazzo Cisterna
Palazzo Varese
Palazzo Ricci
Palazzo del Collegio Spagnolo
Palazzo Donarelli
Palazzo Sacchetti
Palazzo Medici Clarelli


== Eksterne lenker ==
(en) Via Giulia (Rome) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Via Giulia (Rome) – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Wandsbek

Wandsbek (Bezirk Wandsbek, tidligere også Wandsbeck) er et distrikt (Bezirk) i det nordøstre hjørnet av Hamburg. 
Bydelen har fått navnet etter bydelen med samme navn (32 544 innbyggere) i bydelens sørvestre hjørne inn mot Hamburgs sentrum, og  som var en egen by i den prøyssiske provinsen Schleswig-Holstein fram til Loven om Stor-Hamburg fra 1937.


== Kjente personer ==
I et nærliggende slott, som i slutten av det 16. århundre tilhørte den danske konges stattholder i Holsten Henrik Rantzau, oppholdt astronomen Tycho Brahe seg etter at han hadde forlatt fedrelandet. Her gjenopptiok han sine astronomiske observasjoner i slottets tårn, og han fikk også besøk her av astronomen David Fabricius.I 1768 ble kong Christian VIIs elskerinne Anna Cathrine Benthagen forvist til Wandsbek, hvor hun oppholdt seg i et par år.
Dikteren Matthias Claudius flyttet til Wandsbek i 1771, og er gravlagt på kirkegården bak Kristuskirken samme sted.
På grunnmurene av Rantzaus slott, lot kjøpmannen Heinrich Carl von Schimmelmann på slutten av 1700-tallet oppføre Schloss Wandsbek. Han ble senere begravet i byen. Foran Wandsbek rådhus ble det i 2006 oppsatt byster til minne om Henrik Rantzau, Tycho Brahe og Schimmelmann. Pga. sistnevntes innvolvering i slavehandelen, ble hans byste dog fjernet i 2008.


== Tallotteriet i den danske stat ==
Wandsbek var et av de tre steder i den danske stat, hvor tallotteriet i sin tid ble trukket. Herfra stammer uttrykket det gælder til Wandsbek, som opprinnelig ble brukt om de numre som var uttrukket i byen og som ikke var gyldige i København.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Offisielt nettsted 
(en) Bezirk Wandsbek – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Anotylus

Anotylus er en gruppe (slekt) av biller som hører til underfamilien tannkortvinger (Oxytelinae) i den store familien kortvinger (Staphylinidae).


== Utseende ==
Små til middelsstore kortvinger. Kroppen er litt flattrykt. Hodet er stort og bredt (omtrent så bredt som pronotum), mer eller mindre kvadratisk på form. Fasettøynene er ganske små. Pronotum er bredest ved eller like bak framhjørnene, med tydelige, dype lengdefurer i midten. Dekkvingene er ganske korte. Bakkroppen er sylindrisk, med opphøyde sidekanter. I forhjørnene av hvert ryggledd er det et lite, trekantet, avgrenset felt. Beina er ganske korte.


== Levevis ==
I alle fall noen av artene i denne slekten er vanlige ved gjødsel, der de trolig lever av andre insekter som spiser av gjødselen.


== Systematisk oversikt / norske arter ==
Artene i denne slekten ble før ført til slekten Oxytelus.

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien åtsel- og rovbiller, Staphylinoidea
Familien kortvinger (Staphylinidae) Latreille, 1802
Underfamilien tannkortvinger Oxytelinae Fleming, 1821
Gruppe Oxytelini
Slekten Anotylus Thomson, 1859
Anotylus clavatus (A. Strand, 1946)
Anotylus complanantus (Erichson, 1839)
Anotylus fairmairei (Pandelle, 1867)
Anotylus hamatus (Fairmaire & Laboulbéne, 1856)
Anotylus insecatus (Gravenhorst, 1806)
Anotylus maritimus Thomson, 1861
Anotylus nitidulus (Gravenhorst, 1802)
Anotylus rugosus (Fabricius, 1775)
Anotylus sculpturatus (Gravenhorst, 1806)
Anotylus tetracarinatus (Block, 1799)
Anotylus tetratoma (Czwalina, 1870)


== Kilder ==
Silfverberg, H. 1992. Enumeratio Coleopterorum Fennoscandiae, Daniae et Baltiae (Liste over Nordens biller). Helsinki.
Fauna Europaea (2011) Fauna Europaea Web Service Version 2.4. Utbredelsesdatabase for europeiske dyr. [1]


== Eksterne lenker ==
(en) Anotylus – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Anotylus i Encyclopedia of Life 
(en) Anotylus i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Anotylus hos Artsdatabanken 
(sv) Anotylus hos Dyntaxa 
(en) Anotylus hos Fauna Europaea 
(en) Anotylus hos Fossilworks 
(en) Anotylus hos ITIS 
(en) Anotylus hos NCBI 
(en) Kategori:Anotylus – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Anotylus – detaljert informasjon på Wikispecies 
Bildegalleri over nordamerikanske arter: [2]
Hunua Ranges

Hunua Ranges er en rekke åser sørøst for Auckland på Nordøya på New Zealand. De dekker om lag 250 km², hvorav rundt 178 km² er vernet område, og når en største høyde på 688 moh. ved Kohukohunui. Auckland får mye av vanntilførselen sin fra vannreservoarer i Hunua Ranges.
Skogene og åsene var i føreuropeisk tid benyttet av maorier for å skaffe mat, tømmer og som tilfluktssted, men i mindre grad for permanent bosetning. Området ble etter hvert kjøpt opp for å bygge ut vannforsyningen til Auckland, og senere innlemmet i de regionale offentlige parkanleggene.
Åsene ligger om lag 50 km sørøst for Auckland, ovenfor den vestlige bredden til havarmen Firth of Thames. Bosetningen er spredd i området, hvor det meste ligger innenfor grensene til Waharau og Hunua Ranges Regional Park. Enkelte kaller området feilaktig for Bombay Hills, men dette er i egentlig en mindre åsrekke som ligger sørvest for Hunua Ranges.


== Eksterne lenker ==
(en) Hunua Ranges – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) «Hunua Ranges», An Encyclopaedia of New Zealand, redigert av A. H. McLintock, utgitt i 1966. Te Ara – The Encyclopedia of New Zealand, oppdatert 26. september 2006.
Siri Kristiansen

Siri Kristiansen (født 15. juni 1978 i Oslo) er en norsk stand up-komiker og radioprogramleder bosatt i Son. Hun har vært med i P3-programmene P3morgen, Lørdagsrådet og Verdensherredømme, satireprogrammet Desken på NRK3 og TV 2s ungdomsprogram Sone 2. Høsten 2010 var hun vikar for Linn Skåber i Nytt på nytt.
Kristiansen ledet også TV-versjonen av Lørdagsrådet, Rådet på NRK3 som hadde premiere 31. oktober 2013. Programmet ble fornyet med sesong 2 som startet 10. april 2014.Siri Kristiansen er utdannet ved tekstforfatterlinjen på Westerdals Oslo School of Arts, Communication and Technology. I 2004 ga hun ut boken Siris Dagbok på Kagge Forlag. Boken omhandlet hennes ungdomstid og vakte debatt på grunn av sine eksplisitte skildringer av sex blant tenåringer.Fra 2. februar til 25. juni 2015 ledet hun radioprogrammet Befolkningen på NRK P13 sammen med Steinar SagenFra 9. januar 2017 leder hun radioprogrammet Plenum på NRK P13 sammen med Aleksander Schau og Thomas Aune.I flere radiokanaler har hun sammen med gjester stått for programmet «Siri og de gode hjelperne», som tar opp problemstillinger lytterne sender inn.
Hun har fortalt at hun som barn svindlet folk ved å selge lodd i et ikke-eksisterende lotteri og tjente 5000 kroner på en helg.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Siri Kristiansen på Internet Movie Database 
(en) Siri Kristiansen hos The Movie Database 
(no) https://radio.nrk.no/serie/loerdagsraadet Hør Lørdagsrådet på nrk.no
(no) https://tv.nrk.no/serie/raadet Se Rådet på nrk.no
Sant’Ivo alla Sapienza

Sant'Ivo alla Sapienza er en liten barokkkirke i det sentrale Roma. Den ble tegnet av Francesco Borromini og oppført mellom 1642 og 1660. Kirken er kjent for sin intrikate grunnplan og sitt spiraltårn.
Sant'Ivo alla Sapienza er inkorporert i Palazzo della Sapienza, tidligere sete for Romas universitet, ved Corso del Rinascimento, ett kvarter øst for Piazza Navona.


== Bygningshistorie ==
I 1303 grunnla pave Bonifatius VIII universitetet, eller Archiginnasio, som det ble kalt på den tiden. Under pavenes babyloniske fangenskap i Avignon 1309-1377 forfalt den akademiske institusjonen og ble stengt i 1370, men kunne åpne igjen ved århundrets slutt. På stedet for dagens Palazzo della Sapienza begynte man på slutten av 1400-tallet å oppføre en universitetsbygning, men det var først under Leo Xs pontifikat (1513–1521), som man dro opp retningslinjene for bygningens arkitektoniske form. Fram til denne tiden hadde universitetet stått uten eget kapell og man hadde feiret messen i den nærliggende kirken Sant'Eustachio. Leo X lot oppføre et lite kapell innviet til den helgengjorte pave Leo I og martyren Fortunatus, men dette ble revet i 1565, da man besluttet å innlede nybyggingen av universitetskomplekset.


== Kilder ==
Armellini, Mariano, Le Chiese di Roma dal secolo IV al XIX. 3° ediz. Roma: Edizioni del Pasquino 1982.
Buchowiecki, Walther, Handbuch der Kirchen Roms. Wien: Verlag Brüder Hollinek 1967-1974.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Sant'Ivo alla Sapienza (Rome) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Sant'Ivo alla Sapienza – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Thinobius

Thionobius er en gruppe (slekt) av biller som hører til underfamilien tannkortvinger (Oxytelinae) i den store familien kortvinger (Staphylinidae).


== Utseende ==
Små, smale, mørke kortvinger. Kroppen er litt flattrykt, langstrakt, fint punktert og hårete. Hodet er smalere enn pronotum og har litt utstående fasettøyne. Artene i denne slekten er regnet for ganske vanskelige å skille fra hverandre.


== Levevis ==
Thinobius-artene lever på steder med mye sand og grus, som de graver i, blant annet på elvebredder. Det skal helst være litt fuktig.


== Systematisk oversikt / norske arter ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien åtsel- og rovbiller, Staphylinoidea
Familien kortvinger (Staphylinidae) Latreille, 1802
Underfamilien tannkortvinger Oxytelinae Fleming, 1821
Gruppe Thinobiini J.Sahlberg, 1876
Slekten Thinobius Kiesenwetter, 1844
Underslekten Platyderothinophilus Scheerpeltz, 1959
Thinobius longicornis J.Sahlberg, 1874
Thinobius munsteri Scheerpeltz, 1959
Underslekten Thinobius Kiesenwetter, 1844 (i snever forstand)
Thinobius brevipennis Kiesenwetter, 1850
Thinobius ciliatus Kiesenwetter, 1844
Thinobius crinifer Smetana, 1959
Thinobius flagellatus Lohse, 1984


== Kilder ==
Silfverberg, H. 1992. Enumeratio Coleopterorum Fennoscandiae, Daniae et Baltiae (Liste over Nordens biller). Helsinki.
Fauna Europaea (2011) Fauna Europaea Web Service Version 2.4. Utbredelsesdatabase for europeiske dyr. [1]


== Eksterne lenker ==
(en) Thinobius – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Thinobius i Encyclopedia of Life 
(en) Thinobius i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Thinobius hos Artsdatabanken 
(sv) Thinobius hos Dyntaxa 
(en) Thinobius hos ITIS 
(en) Thinobius hos NCBI 
Thinobius – detaljert informasjon på Wikispecies
Schering Rosenhanes palass

Schering Rosenhanes palass  er en palassbygning på Birger jarls torg 10 på Riddarholmen i Stockholm, oppført i  årene 1652 -1656 for överståthållare Schering Rosenhane. Arkitekter var Nicodemus Tessin den eldre og Jean de la Vallée. 
I årene 1776 – 1876 var palasset Svenska Frimurare Ordens stamhus. Fløyene ble bygget på i denne tiden, det østre cirka 1800 og den vestre rundt 1850. Dette endret palassets fasade mot landsiden og den inngjerdede hagen. Fasaden mot sjøsiden, Riddarfjärden, har beholdt det meste av sin opprinnelige skjønnhet.
Bak en jernluke i palassets fasade mot Schering Rosenhanes gränd finnes normalhøydepunktet for Sverige.
Bygningen benyttes nå (2011) av Svea hovrätt.


== Kilder ==
Statens fastighetsverk om Schering Rosenhanes palass
Ohlsson, Martin A.: Stormaktstidens privatpalats i Stockholm: med en utblick över följande sekler Schering Rosenhanes palats, Forum, Stockholm 1951