jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Andrea Skjold Frøshaug

Andrea Skjold Frøshaug (født 2. mai 1992 i Oslo) er en norsk fotballspiller. Hun spiller for Røa.Frøshaug begynte i Korsvoll Idrettslag. I 2007 hadde Korsvoll markert seg kraftig med blant andre Andrea og søsteren Vilde på laget. Søstrene spilte i angrep, og Andrea hadde gjerne målgivende pasninger fremfor mål selv. 
Da Frøshaug ble for gammel for J16-laget og Korsvoll ikke kunne stille med seniorlag, ble hun kontaktet av Lyn i 2008. Andrea Frøshaug var med på å markere seg allerede fra starten. Med Førshaug, Caroline Graham Hansen og Ingrid Søndenå på laget vant de Norway Cup. De kom også til semifinalen i J19-norgesmesterskapet, der de knepent tapte for Trondheims-Ørn. Andrea Frøshaug scoret for Lyn. I serien ble det en andreplass bak Linderud-Grei 2. Foran 2010-sesongen trente Andrea Frøshaug og Ingrid Søndenå med Røa. Søndenå valgte Røa, mens Frøshaug ble med Lyn. 2010-sesongen ble mindre glamorøs, med kvartfinaletap i Norway Cup og tap i åttendedelsfinalen mot Fortuna Ålesund, sistnevnte etter at Lyn slo ut Kolbotn med Andrea Frøshaug som matchvinner i 2. runde. Serien ble imidlertid vunnet på målforskjell, og Lyn rykket opp.
Andrea Frøshaug skrev under for Røa den 12. februar 2011. Hun debuterte i serieåpningen mot Sandviken, og scoret sitt første mål da Røa slo Linderud-Grei 13-0. Hun gjorde seg imidlertid mest bemerket da hun scoret vinnermålet borte mot Amazon Grimstad i det 93. minutt. Frøshaug scoret til sammen 9 mål (7 i serien og 2 i cup) på 20 kamper for Røa. Hun startet i fem av dem.
Som Røa-spiller ble Frøshaug tatt ut på J19-landslaget og debuterte mot Sveits den 23. november 2011.Andrea Skjold Frøshaug, som siden 2013 har spillet for det amerikanske universitetstopplag Embry-Riddle, ble 8. desember 2014 kåret til årets spiller i USA. Hun ble også tatt ut til årets utvalgte amerikanske kvinnelag.


== Meritter ==
Med Lyn

Norway Cup 2009Med Røa

Seriemester 2011


== Referanser ==
Champasack (provins)

Champasack (også skrevet Champassak eller Champasak, laoisk: ຈຳປາສັກ) er en provins i sørvestlige Laos. den grenser til Thailand i øst og Kambodsja i sør. Navnet kommer fra Kongedømmet Champasack.


== Administrativ inndeling ==
Champasack er delt inn i 10 distrikter.
Karin Meyer

Karin Meyer (født Karin Eugenea Johansson 9. januar 1897 i Dalarna, død 9. august 1963 i Buenos Aires) var en svensk-norsk skuespiller, aktiv ved Nationaltheatret 1922-43, bortsett fra tiden 1928-36 da hun etter å ha sagt opp var  i roller ved Carl Johan Teatret og Det Nye Teater, blant annet som i dramaet Catilina (1935). 
På 30-tallet hadde hun også opplesning i radioen.  Da Sigurd Hoel i 1947 utga Møte ved milepelen var hun en av de rollemodellene for gruppen «misnøyde og mislykkede». Hun var gift 1917-28 med fagforeningspolitiker Håkon Meyer og fra 1928 med annonsesjef Bjarne Lysholm Sellæg (1892-1951).
De utvandret til Buenos Aires i 1947.  


== Premier ==
Statens kunstnerstipend 1926 på kroner 500
Statens stipendium i 1938


== Filmer ==
De Forældreløse (stumfilm, 1917)
Fant  (taterfilm, 1937)
De vergeløse (realisme, 1939)
Unge viljer (nazifilm, 1943)
Ti gutter og en gjente (barnefilm, 1944)
Brudekronen (1944)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Karin Meyer på Internet Movie Database 
(no) Karin Meyer hos Sceneweb 
(sv) Karin Meyer i Svensk Filmdatabas 
(en) Karin Meyer hos The Movie Database
Blind Faith (album)

Blind Faith er det eneste albumet som ble utgitt av den britiske rock-gruppen Blind Faith. Albumet ble utgitt i august 1969, og gruppen gikk i oppløsning kort etter.
Blind Faith inneholder en banebrytende blanding av blues og rock, og det fikk stor innflytelse på utviklingen av heavy metal. Det meste av materialet er skrevet av Steve Winwood, med et enkelt spor hver av Eric Clapton og Ginger Baker, og en coverversjon av Buddy Holly-sangen «Well...All Right». Albumet toppet hitlistene i både USA og Storbritannia i 1969.
2001 ble det utgitt en utvidet «deluxe edition» som inneholder hittil ikke utgitte spor og et par jamsessions.


== Cover ==
Platen (og gruppen) fikk navnet etter det bildet som fotografen Bob Seidemann skapte til platens cover. Seideman var en av Claptons venner, kjent for fotografier av blant andre Janis Joplin og Grateful Dead.
Coveret viser en toppløs ung pike som holder et sølvfarget fly eller romskip - et tydelig fallossymbol. Ifølge Seideman symboliserer bildet menneskets kreativitet og uttrykker teknologi båret frem av uskylden. Bildet var imidlertid for sterk kost for det amerikanske plateselskapet, så i USA ble albumet utgitt med et alternativt cover med et bilde av gruppen.
Coveret er et tidlig (kanskje det første) eksempel på et cover uten tekst og uten gruppens navn. Dette var ifølge Seidemann Claptons ide. Gruppens navn var i stedet trykt på en plastfolie rundt coveret.
Ifølge Seidemann er piken på coveret 11 år gammel og er den yngre søstereren til en pike Seidemann opprinnelig hadde sett seg ut til coveret etter å ha sett henne i Londons undergrunnsbane.


== Sporliste ==
«Had to Cry Today» (Winwood) – 8:48
«Can't Find My Way Home» (Winwood) – 3:16
«Well...All Right» (Jerry Allison, Buddy Holly, Joe Mauldin, Norman Petty) – 4:27
«Presence of the Lord» (Eric Clapton) – 4:50
«Sea of Joy» (Winwood) – 5:22
«Do What You Like» (Ginger Baker) – 15:18


== Musikere ==
Eric Clapton – gitar, vokal
Steve Winwood – orgel, bass, gitar, piano, keyboard, vokal, munnspill
Ginger Baker – trommer, perkusjon
Ric Grech – bass, fiolin, vokal


== Referanser ==


== Kilder ==
Seidemanns forklaring til coveret


== Eksterne lenker ==
(en) Blind Faith på Discogs 
(en) Blind Faith på MusicBrainz 
(en) Blind Faith på Spotify 
(en) Blind Faith på AllMusic
Marte Magnusdotter Solem

Marte Magnusdotter Solem (født 1978) er en norsk skuespiller og forfatter.Hun jobbet ved Torshovteatret i 2000 og ble uteksaminert fra Statens Teaterhøgskole i 2003. Hun jobbet deretter ved Hålogaland Teater fra 2004 til 2007 hvor hun debuterte i Anton Tsjekhovs Ivanov. Hun hadde senere roller ved Nationaltheatret, blant annet Seks personer søker en forfatter hvor hun spilte datteren. Solem spilte sammen med Ellen Dorrit Petersen hovedrollen i filmen Fjellet av Ole Giæver fra 2011. For rollen vant hun Kanonprisen 2011 i klassen beste kvinnelige hovedrolle og ble i tillegg nominert til beste kvinnelige hovedrolle ved Amandaprisen 2011 sammen med Petersen. Hun hadde en rolle i Giævers film Mot naturen fra 2014 og ble for den nominert til Kanonprisen 2014 i klassen beste birolle. Hun ble også nominert til Amandaprisen 2021 i klassen beste kvinnelige birolle for Guro Bruusgaards dramafilm HAN fra 2021.I 2018 debuterte hun som forfatter med romanen Jeg har mer jeg vet du vil like. Hun har også skrevet manus og hatt roller i kortfilmen Besøk (2009) som var bidrag til manuskript-konkurransen TVIBIT.


== Filmografi og oppsetninger ==
Sommerhuset, film (2008)
En god nummer to, TV-serie (2009)
Fjellet, film (2011)
Mot naturen, film (2014)
Frøken Julie, Hålogaland teater (2016)
HAN, film (2021)
CLUE: Maltesergåten, film (2021)
Pørni, TV-serie (2022)
Made in Oslo, TV-serie (2022)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Marte Magnusdotter Solem på Internet Movie Database 
(no) Marte Magnusdotter Solem hos Nationaltheatret 
(en) Marte Magnusdotter Solem hos The Movie Database
Mappe (filsystem)

En mappe er en node i et filsystem som grupperer andre noder. En node kalles en fil. Den resulterende trestrukturen kalles et mappehierarki. En adressering av en fil basert på iterasjon av mappehierarkiet kalles en sti.
James Fox

James Fox  (født William Fox 19. mai 1939 i London) er en britisk skuespiller.


== Film- og fjernsynsopptredener (utvalg) ==
1951 – One Wild Oat
1962 – Langdistanseløperen
1963 – Sydhavets datter
1963 – Tjeneren
1963 – Det hete døgnet
1965 – Disse dristige menn i de farlige fly
1967 – Moderne Millie
1970 – Performance
1984 – Greystoke: Legenden om Tarzan, apenes konge
1984 – En reise til India
1990 – Russlands hus
1992 – Patriotenes spill
1993 – Resten av dagen
1998 – Jinnah
1999 – Mickey Blue Eyes
2000 – Forgylte løfter
2000 – Sexy Beast
2002 – Hva skjedde med Julie Ann? (TV)
2004 – Poirot (TV)
2005 – Charlie og sjokoladefabrikken
2005 – Up at the Villa
2008 – Nye triks
2009 – Sherlock Holmes
2010 – Begravelse til besvær
2010 – Mord og mysterier (TV)
2011 – W.E.
2015 – Mord i paradis (TV)
2015 – Spionen fra London (TV)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) James Fox på Internet Movie Database 
(sv) James Fox i Svensk Filmdatabas 
(da) James Fox på Filmdatabasen 
(da) James Fox på Scope 
(fr) James Fox på Allociné 
(en) James Fox på AllMovie 
(en) James Fox hos Turner Classic Movies 
(en) James Fox hos Rotten Tomatoes 
(en) James Fox hos The Movie Database 
(en) James Fox hos Internet Broadway Database
Franz Albert Seyn

Franz Albert Alexandrovitj Seyn, (russisk: Францъ Альбертъ Зейнъ) (født 27. juli 1862, død sommeren 1918) var en russisk offiser og generalguvernør for Storfyrstedømmet Finland i årene 1909 til 1917.
Seyn tjenestegjorde fra 1890 i Finland og var i årene 1899 til 1905 var han sjef for generalguvernørens kanselli under Nikolaj Bobrikov, og deretter i årene 1907-1909 var han adjutant hos generalguvernøren. I  1909 utnevnt til generalløytnant og overtok som generalguvernør.
Seyn var en av eksponentene for russifiseringen av Finland i dennes andre periode. Etter at krigstilstanden i forbindelse med første verdenskrig ble proklamert i 1914, motarbeidet han gjennom ulike midlertidige bestemmelser alle frihetsbestrebelser i Finland. 
Etter februarrevolusjonen telegraferte Aleksandr Kerenskij til admiral Nepenin ved den russiske flåten som lå ved Sveaborg og ba om at Seyn ble arrestert og han ble sammen med sin kansellisjef Michail Borovitinov ført under bevoktning til Petrograd. Hans hustru Sofia Seyn valgte å følge ham i fangenskapet.Seyn ble enten kastet over bord fra en pram som fraktet fanger fra Petrograd til Kronstadt, eller kan ha blitt kastet i vannet etter at han ble løslatt og druknet.Sofia Seyn levde deretter som Borovitinovs husholderske. 


== Referanser ==
Friedrich Wilhelm Rembert von Berg

Friedrich Wilhelm Rembert von Berg (født 27. mai 1794 i Sangaste, død 18. januar 1874 i St. Petersburg) var en russisk greve og offiser, mest kjent for å ha vært generalguvernør i Storfyrstedømmet Finland og den siste visekonge av Kongress-Polen.
Friedrich Wilhelm Rembert von Berg var av tysk slekt fra Baltikum, født i Sangaste i daværende Livland som da var en del av Russland, og han studerte ved Universitetet i Tartu. Han gikk inn i den russiske hæren i 1812, deltok så i Napoleonskrigene frem til 1814. I 1820 ble han oberst og ledet i årene 1822-1824 militære ekspedisjoner mot kirgiserne. I 1828 ble han generalmajor. Han deltok i felttoget mot tyrkerne 1828-1829 og var med på å slå ned opprøret i Polen i 1830-1831. Han ble generalløytnant i 1831 og general i 1843. Han deltok også i det russiske felttoget i Ungarn i 1849 for å slå ned den ungarske revolusjonen.
Berg hadde flere viktige diplomatiske oppdrag i årene 1846-1849, blant annet i Wien og Berlin og ble i 1849 utnevnt til greve i Østerrike. I 1854 ble han utnevnt til generalguvernør i Estland og overtok samme post i Storfyrstedømmet Finland i 1855 under de urolige årene rundt Krimkrigen. Hans innblanding i den finske regjeringens saker provoserte finnene. Berg støttet liberalisering av det finske næringslivet og la seg ut med finlandssvenske embetsmenn da han tok parti for de finsktalende i landets språkstrid. Etter å ha havnet i konflikt med Aleksandr Armfelt ble han avsatt av tsaren i 1861.
I 1863 ble han utnevnt til visekonge i Kongress-Polen og slo ned opprøret der.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Om Friedrich Wilhelm Rembert von Berg, i Nordisk familjebok (2 opplag, 1919)
Onias I

Onias I var Israels yppersteprest i det 3. århundre f.Kr.. 
Han er omtalt i Første Makkabeerbok som samtidig av kong Areus I av Sparta (død 265 f.Kr.).
Han kan ha vært sønn av Jaddua, som ifølge overleveringen var yppersteprest da Aleksander den store erobret landet. Onias I eller hans sønnesønn Onias II kan ha vært far til Simon den rettferdige, som omtales i Siraks bok.


== Referanser ==
Multilateral Monetary Area

Multilateral Monetary Area (MMA) er en valutaunion som består av Sør-Afrika, Lesotho, Namibia og Eswatini. 


== Historie ==
Unionen har sitt utspring i Rand Monetary Area (RMA) som ble etablert i 1974 av Sør-Afrika, Lesotho, Botswna og Swaxiland. Botswana forliot RMA i 1976, men beholder koblingen til Sørafrikansk Rand gjennom sin valutakurv. RMA ble reforhandlet i 1986, av de resterende tre landene (Sør-Afrika, Lesotho og Swaziland) samtidig ble navnet endret til Common Monetary Area (CMA). Etter at Namibia ble selvstendig i 1990 ble også de medlem i 1992, og da endret valutaunionen navn til dagens navn, Multilateral Monetary Area.


== Målsettinger og funksjoner ==
MMA har som målsetting å bidra til bærekraftig økonomisk vekst i medlemslandene. Hvert land har både hver sin valuta, hver sin sentralbank og individuell pengepolitikk. Sørafrikansk Rand er gyldig betalingsmiddel i alle medlemslandene, men de andre landenes valuta er ikke gyldig betalingsmiddel i Sør-Afrika. Medlemslandenes valuta er knyttet til Sørafrikansk Rand i forholdet 1:1. 
Innenfor MMA er det fri flyt av valuta. Imidlertid kan Lesotho, Namibia og Swaziland innføre restriksjoner på dette dersom det skjer uønsket stor valutaflyt til Sør-Afrika.


== Organisering ==
MMA styres i hovedsak av medlemslandenes sentralbanker, slik at de enkelte landene handler i tråd med MMAs intensjoner. Sør-Afrikas sentralbank er den viktigste aktøren i MMAs penge- og valutapolitikk, men det er MMA, gjennom sin Monetary Policy Committee (MPC) som beslutter MMAs penge- og valutapolitikk. 
MMAs inntektskilde er «seigniorage» fra medlemslandene. Namibia og Lesotho betaler seigniorage ut ifra hvor mye Rand som brukes i disse landene, mens Swaziland ikke betaler seigniorage, fordi Rand ikke er offisiell valuta der etter en avtale som ble signert i 1986.


== Referanser ==
Lars Gabriel von Haartman

Lars Gabriel von Haartman (født 23. september 1789 i Åbo i Finland, død 16. desember 1859 i Merimasku) var en finsk statstjenestemann og «politiker». 
Fra 1840 til 1858 ledet han finanskontoret i Det keiserlige senatet for Finland, og var med det en av de mest innflytelsesrike i Finland. Han var aktiv i å utvikle finsk næringsliv og økonomi. Sammen med Gustaf Mauritz Armfelt var han en av de mest fremtredende finske politikere som ønsket å utvikle Finland som en del av det russiske imperium i stedet for å kjempe for uavhengighet.


== Referanser ==
Statare

Stataren var i Sverige og Finland en gift landbruksarbeider. Ordningen har navn etter stat, lønn i form av naturalia og bolig. Både den ansatte og ektefellen var forpliktet til å arbeide for godseieren. 
Systemet oppstod i Södermanland og Mälardalen. Det fantes ikke i Norrland. Stataren hadde rett til å sette en tønne poteter (tilsvarende 100 kilo) årlig på godsets jord, og melk og ved inngikk i lønnen. Når han flyttet, fikk han en «orlovseddel» som tjente både som attest fra siste arbeidsgiver og bevis for at han var ledig for nytt arbeid.Statarsystemet nådde en topp rundt 1900 da det fantes rundt 35.000 statarfamilier i Sverige. På den tiden var det mangel på landarbeidere i Sverige, siden mange ungjenter foretrakk å flytte til byene eller utvandre til Amerika. Statarnes koner ble da pålagt melkeplikt, av Ivar Lo-Johansson kalt «den hvite pisken».Ordningen var mest utbredt på de store landeiendommen i det sørlige Sverige, og arbeiderne ble ofte ansatt på ett-årige kontrakter, i motsetning til torpare som hadde lengre avtaler, fra 10 til 50 år.
Kontraktene gikk ut i siste uken av oktober, under den såkalte slankveckan. Det var da mulig for stataren å flytte og prøve å få arbeid ved andre gods. Det var vanlig at de flyttet ofte. Uttrykket slankveckan stammer fra at denne uken var de uten arbeid og inntekt.
Statarne bodde dårlig i statarlängor, vertikaldelte langhus, ofte med en familie i hvert rom. Dette var særlig utbredt i Skåne. noen fikk bo i en- eller to-familiehus som kunne være av bedre standard.
Selv om statarna formelt sett bare var bundet av en uoppsigelig ettårskontrakt, ble mange statare i praksis livegne for landeieren hvor de var ansatte, gjennom den gjeld de stiftet på landeierens butikk. Så lenge gjelden ikke kunne løses ut, kunne de heller ikke ta arbeid andre steder, og måtte forlenge avtalen. 
Godseieren hadde ifølge den svenske legostadgan (lov om tjenestefolk) fra 1833 rett til å straffe sine ansatte fysisk. Her stod at «tjenere skal i sin adferd være gudfryktige, trofaste, flittige, lydige, edrue og respektfulle, og de skal ikke unndra seg det arbeide og de oppgaver husbonden med rimelig grunn pålegger dem. Pådrar tyendet seg advarsel eller fysisk straff og utvist forsømmelse, trass, upålitelighet, ulydighet, fyll eller annen uskikk, skal de motta advarsel og korreks, underkaste seg og forbedre seg. Holder tyende likevel frem med sin feilaktige adferd eller viser seg upålitelige, ukyndige eller på annet vis udugelige, kan de etter husbondens anmodning sies opp med tap av hele lønnen, og motta slik attest som de har gjort seg fortjent til.» Den svenske legostadgan stod ved makt til 1926.Stataresystemet ble først avskaffet i 1945 i forbindelse med overgang til kontantlønn. Statarne er behandlet i svensk litteratur av blant andre Ivar Lo-Johansson og Moa Martinson.


== Referanser ==


== Se også ==
Livegen
Husmann
Leilending
Hoveri


== Eksterne lenker ==
Statare i Store norske leksikon
Statarna novellesamling av Ivar Lo-Johansson
Sea of Love (film)

Sea of Love er en amerikansk kriminalthriller fra 1989 med Al Pacino i hovedrollen. Andre sentrale roller spilles av Ellen Barkin og John Goodman. Regi er ved Harold Becker. Filmen handler om en erfaren etterforsker i New York-politiet som under etterforskningen av en seriemorder, forelsker seg i sitt hovedvitne.
Filmen ble godt mottatt av kritikerne og ble en moderat publikumssuksess.


== Handling ==
Frank Keller (Pacino) er en veteran i New York-politiet som får en bisarr mordsak å hanskes med. Det blir raskt klart at de har å gjøre med en seriemorder med et seksualisert motiv. Under etterforskningen av saken tar han og kollegaene i bruk uortodokse metoder. De setter inn en fiktiv kontaktannonse i et blad i håp om å lokke til seg morderen. Det ender imidlertid med at han faller for den hovedmistenkte, en vakker og energisk kvinne. Etter hvert som de blir dypere involvert, blir han dratt mellom sin profesjonelle bedømmelse og sin tiltrekning mot henne.


== Om filmen ==
AnmelderneFilmen fikk jevnt over gode kritiker, noe som gjenspeiles i at den har fått så mye som 84% på Rotten Tomatoes (2011). Den amerikanske filmkritikeren Roger Ebert gav den 3 av 4 stjerner og gav spesielt mye ros til Pacinos rollespill.Aftenpostens filmanmelder, Per Haddal, gav filmen svært god omtale og gav særlig mye ros til Al Pacino spill. Haddal mente dette var hans store comeback.
PublikumFilmen ble en moderat publikumssuksess, da den innbrakte $111 millioner globalt, hvorav $58 millioner i USA. Den ble en 22de mest innbringende filmen i USA i 1989. Filmen ble også populær på norske kinoer og lå på førsteplass på filmtoppen i Oslo i flere uker høsten 1989.
Priser og nominasjonerAl Pacino ble nominert til en Golden Globe, mens Richard Price ble nominert til Edgar-prisen for beste film.


== Rollebesetning ==
Al Pacino – Frank Keller
John Goodman – Sherman Touhey
Ellen Barkin – Helen Cruger
Michael Rocker – Terry
Richard Jenkins – Gruber
Paul Calderon – Serafino
Gene Canfield – Struk
Larry Joshua – Dargan
John Spencer – Lieutenant
Christine Estabrook – Gina Gallagher/Lonelyheart
Samuel L. Jackson – Afroamerikansk mann


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Sea of Love på Internet Movie Database 
(no) Sea of Love hos Filmfront 
(sv) Sea of Love i Svensk Filmdatabas 
(da) Sea of Love i Danmark Nationale Filminstitut 
(fr) Sea of Love på Allociné 
(nl) Sea of Love på MovieMeter 
(en) Sea of Love på AllMovie 
(en) Sea of Love på Turner Classic Movies 
(en) Sea of Love på Rotten Tomatoes 
(en) Sea of Love på Metacritic
Helsingfors Dagblad

Helsingfors Dagblad var en innflytelsesrik finsk liberal dagsavis som ble utgitt fra 1862 til 1889. Avisen ble grunnlagt av Otto Reinhold Frenckell, som var dens første redaktør. Andre redaktører var E. Berg 1863-1864, Robert Lagerborg 1865–1882, Robert Castrén 1882–1883, Anders Herman Chydenius 1883–1887 og Gustaf Lönnbeck 1888–1889. Andre sentrale personer som var involvert i etableringen av avisen var blant annet Leo Mechelin og Carl Gustaf Estlander. 
Avisen tiltrakk seg 1860-årenes liberale tendenser og grupper. Den hadde ikke det finske språket som en viktig kampsak, men tok til orde for å gi det en konstitusjonell status. Avisen diskuterte forskjellige emner som ble tatt opp i Riksdagen, og tok til orde for å forbedre kvinners sivile rettigheter og økonomiske status.
Avisen fusjonerte i 1866 med Helsingfors Tidningar.
Koronar hjertesykdom

Koronar hjertesykdom er en felles betegnelse for Angina pectoris (hjertekramper) og hjerteinfarkt.
Begge skyldes at blodårene som forsyner hjertemuskelen med blod, koronararteriene, er blitt trange. Røyking, kjøtt og dyreprodukter øker risikoen for å utvikle koronar hjertesykdom både hos menn og kvinner. Vitamin E har en viss forebyggende effekt.
2010 FIFA World Cup South Africa

2010 FIFA World Cup South Africa er det offisielle fotballspillet fra VM i 2010. Det ble utviklet av EA Canada og utgitt av EA Sports i 2010.


== Eksterne lenker ==
2010 FIFA World Cup South Africa hos IGN
Johan Richard Danielson-Kalmari

Johan Richard (J.R.) Danielson-Kalmari (født 7. mai 1853 i Hauho i Finland, død 23. mai 1933 i Helsingfors) var en finsk senator, historiker, statskansler og fennoman. Danielson-Kalmari var minister uten portefølje i regjeringen til August Hjelt fra 1. august 1908 til 13. november 1909.


== Referanser ==


== Litteratur ==
(no) Johan Richard Danielson-Kalmari i Store norske leksikon


== Eksterne lenker ==
(sv) Johan Richard Danielson-Kalmari hos Finlands riksdag