jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Archophileurus

Archophileurus er en slekt av biller som hører til gruppen hornbiller i familien skarabider (Scarabaeidae).


== Utseende ==
Middelsstore til store (gjerne 20-40 millimeter), rødbrune til svarte biller. Hannen har et kort horn i pannen, pronotum har en lengdefure og er vanligvis uthulet foran der det sitter en liten knøl, og spredt og kraftig punktert. Dekkvingene er hvelvede med grovee punktstriper. Artene i slekten er kortere og bredere enn de fleste andre Phileurini, og underisden har nokså lange, kraftige hår.


== Levevis ==
Larvene lever i råtten, død ved, de er rovdyr som jakter på andre vedlevende insekter. De voksne billene kan leve temmelig lenge.


== Utbredelse ==
Slekten er mest utbredt i Sør- og Mellom-Amerika, men Archophileurus cribrosus lever i Nord-Amerika.


== Systematisk inndeling ==
Denne slekten blir noen ganger plassert i Cyclocephalini.

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
Familien skarabider, (Scarabaeidae) Latreille, 1806
Underfamilien hornbiller, Dynastinae MacLeay, 1819
Stammen Phileurini Burmeister, 1847
Slekten Archophileurus Kolbe, 1910
Archophileurus alternans Endrödi, 1977
Archophileurus aper Endrödi, 1977
Archophileurus bifoveatus Endrödi, 1977
Archophileurus burmeisteri (Arrow, 1908)
Archophileurus chaconus (Kolbe, 1916)
Archophileurus clarionicus Morón, 1990
Archophileurus cribrosus (LeConte, 1854)
Archophileurus elatus (Prell, 1914)
Archophileurus fimbriatus (Burmeister, 1847)
Archophileurus fodiens (Kolbe, 1910)
Archophileurus foveicollis (Burmeister, 1847)
Archophileurus guyanus Dechambre, 2006
Archophileurus kolbeanus (Ohaus, 1910)
Archophileurus latipennis (Burmeister, 1847)
Archophileurus oedipus (Prell, 1912)
Archophileurus opacostriatus (Ohaus, 1911)
Archophileurus ovis (Burmeister, 1847)
Archophileurus passaloides (Prell, 1914)
Archophileurus peruanus Endrödi, 1977
Archophileurus petropolitanus (Ohaus, 1910)
Archophileurus quadrivii Dechambre, 2006
Archophileurus simplex (Bates, 1888)
Archophileurus spinosus Dechambre, 2006
Archophileurus sus Dechambre, 2006
Archophileurus temnorrhynchus Lamant-Voirin, 1995
Archophileurus tmetoplus (Prell, 1912)
Archophileurus trituberculatus Endrödi, 1977
Archophileurus vervex (Burmeister, 1847)
Archophileurus wagneri (Ohaus, 1911)
Archophileurus zirschkai Endrödi, 1981


== Kilder ==
Dynastidae du monde- sjekkliste over artene Arkivert 5. august 2013 hos Wayback Machine.


== Eksterne lenker ==
(en) Archophileurus i Encyclopedia of Life 
(en) Archophileurus i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Archophileurus hos ITIS 
(en) Kategori:Archophileurus – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Archophileurus – detaljert informasjon på Wikispecies 
BugGuide.net, med bilder av Archophileurus cribrosus [1]
Koboltgruvene

Koboltgruvene er en samlebetegnelse på et omfattende tidligere gruveområde i Skuterudåsen, 8 kilometer fra Blaafarveværket ved Åmot i Modum. I dag er området museum. Området omfatter historiske bygninger, industrihistoriske utstillinger, kunstutstillinger, turområder og et spisested, «Gruvekroa», som også er startpunkt for flere guidede turer i gruvene.


== Kort historikk ==
I 1772 ble det funnet koboltmalm i Skuterudåsen av skjerperen Ole Witloch. Etter analyse av prøvene i Kongsberg, blr prøvedrift raskt igangsatt, noe som førte til stiftelsen av Blaafarveværket i 1776.

Dagbrudd: Fram til 1827 ble kobolten tatt ut i dagbrudd, hvor man arbeidet seg via sprengning nedover i fjellet fra bakkenivå. Dagbruddene utgjør i dag et særpreget naturlandskap med tilrettelagte turstier.
Under dag: Første forsøk på å utvinne kobolt i tradisjonelle gruvestoller under dag var initiert av Karl Friedrich Böbert i desember 1827. Stollen som da ble anlagt ble kalt Forhåpningsstollen, denne finnes i dag med inngang fra gruvetråkka og er åpen for publikum.Det skulle vise seg at å gå over til drift under dag ga en enorm økning i produksjon og avkastning.

Samfunn: Det ble bygget opp et betydelig boligsamfunn for gruvearbeiderne på Skuterudflata nedenfor gruvene. Her fantes det også sakkerhus, hvor pendlerne kunne bo, arbeiderne hadde tilgang til blant annet brønn, sykestue, skoler og kantine. I 1827 arbeidet 500 mann i gruvene og på de tilhørende pukkverkene, i 1840 var tallet oppe i 1205.
Avvikling: De siste tiårene ble gruvene drevet kun med tanke på eksport av koboltmalm, og driften avsluttes i 1898.
Moderne tid: Koboltgruvene ble gjenåpnet som museum av kong Harald i 1993, og stadig flere deler av gruvene har blitt tilrettelagt for publikum. Clara-stollen er åpnet for rullestolbrukere.


== Bygningene på gruvetråkka i dag ==

Gruvekroa: Er et gjenreist sakkerhus (hus for pendlere) som i dag er gruvetråkkas naturlige samlingssted, med kafe, billettsalg for gruveturer og butikk.
Scheidehuset: Et korsformet hus hvor malmen ble sortert. Her var det aftenskole i andre etasje. Huser i dag en utstilling om bruk av mineraler før og nå.
Bergmesterstuen: Museumsbygning. Var bergmesterens kontor med utsikt til alle sider for å ha oversikt over alt arbeid på gruveområdet.
Marketenteriet: Opprinnelig kantine, i dag utstillingsbygning med dokumentasjon og gjenstander fra driftens storhetstid.


== Ny kultur ==
Siden åpningen i 1993 har det nasjonale Theodor Kittelsen-museet hatt tilhold i Koboltgruvene. 
Koboltgruvene har vært innspillingssted for deler av barnefilmen Blåfjell 2: Jakten på det magiske horn i 2011, og for deler av spillefilmen Gåten Ragnarok i 2012.


== Annet ==
Mineralet Skutteruditt ble oppdaget i disse gruvene i 1843.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Om Koboltgruvene Arkivert 24. juni 2013 hos Wayback Machine., fra nettsted for Blaafarveverket
Henestangen

Henestangen er en halvøy sydøst i innsjøen Vansjø i Østfold. Gårdene Henes, Kilen, Bekken og Bjørnebekk holder til på halvøya. Høyeste punkt på Henestangen er Fugleleiken, 87 meter over havet.Nord på Fugleleiken, 81 meter over havet ble det i 2012 bygd et 12 meter høyt utsiktstårn. Utsiktstårnet ble offisielt åpnet den 1. september 2012.


== Referanser ==
Fugleleiken (Råde)

Fugleleiken er med sine 84 meter det høyeste punktet på halvøya Henestangen i Råde kommune i Østfold.
I 2012 ble det bygd et 12 meter høyt utsiktstårn nord på toppen.
Tårnet ble offisielt åpnet 1. september 2012.Fra tårnet kan man bl.a. se Oslofjorden, Vestfold, Skrimfjella, Nystulnuten og Gråfjell på Blefjell, Vansjø, Hurumlandet, Gyrihaugen, Tryvannstårnet og Danserfjella.


== Referanser ==
Reitstøa stasjon

Reitstøa stasjon er en stasjon på Rørosbanen i Midtre Gauldal kommune i Trøndelag. Den ble åpnet i 1877, og i 1971 ble den nedgradert til ubetjent holdeplass. Holdeplassen mistet persontrafikken i 2003, men er oppført i Bane Nors Network Statement 2017, og er således ikke å betrakte som formelt nedlagt.
Stasjonsbygningen ble tegnet av Georg Andreas Bull. Den ble revet i 1980.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Thor Bjerke og Finn Holom (2004). Banedata 2004. Hamar / Oslo: Norsk Jernbaneklubb / Norsk Jernbanemuseum. s. 108–109. ISBN 82-90286-28-7. 
Thor Bjerke og Roar Stenersen (2002). Rørosbaneboka. s. 260. ISBN 82-90286-24-4. 


== Eksterne lenker ==
(no) Reitstøa stasjon i Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase
(no) Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase: Rørosbanen (Thm.)
Ivanka

Ivanka (bulgarsk kyrillisk: Иванка) er et kvinnenavn dannet som en kjæleform av Ivana (kvinnenavn), en feminin form av mannsnavnet Ivan, som er en opprinnelig russisk variant av mannsnavnet Johannes. Betydningen av navnet er «Gud er nådig».


== Utbredelse ==
Ivanka er et svært vanlig navn i befolkningen i Bulgaria. Det er også mye brukt i Slovenia.
Tabellen nedenfor gir en detaljert oversikt over populariteten til kvinnenavnet Ivanka  i noen av de landene hvor statistikk er tilgjengelig.


== Kjente personer med navnet ==
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.

Ivanka Khristova (f. 1941), bulgarsk kulestøter
Ivanka Menken (f. 1966), australsk forretningskvinne
Ivanka Matić (f. 1979), serbisk basketballspiller
Ivanka Trump (f. 1981), amerikansk forretningskvinne


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Behind the Name: Ivanka
(en) Think Baby Names: Ivanka
Nadezjda

Nadezjda (kyrillisk: Надежда) er et russisk og bulgarsk kvinnenavn som betyr «håp». Navnet transkriberes også som Nadezhda eller Nadejda. Naděžda og Nadežda er henholdsvis tsjekkisk og slovakisk form av navnet. Nadia er en kjæleform av navnet.


== Utbredelse ==
Tabellen nedenfor gir en detaljert oversikt over populariteten til kvinnenavnet Nadezjda og varianter av dette i noen av de landene hvor statistikk er tilgjengelig.


== Kjente personer med navnet ==
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.

Nadezjda Durova (1783–1866), russisk offiser som tjenestegjorde utkledd som mann
Nadezjda Krupskaja (1869–1939), russisk marxistisk politiker
Nadezjda Mandelsjtam (1899–1980), russisk forfatter
Nadezjda Rumyantseva (1930–2008), russisk skuespiller
Nadezjda Markina (f. 1959), russisk skuespiller
Nadzeja Astaptsjuk (f. 1980), hviterussisk kulestøter
Nadezjda Kosintseva (f. 1985), russisk sjakkspiller
Nadezjda Mikhalkova (f. 1986), russisk skuespiller
Nadezjda Tolokonnikova (f. 1989), russisk aktivist i Pussy Riot


== Annen bruk av navnet ==
Nadezjda Orenburg, russisk basketballklubb


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Behind the Name: Nadezjda
(en) Think Baby Names: Nadezjda
Håkon Grønlien

Håkon Grønlien (født 27. oktober 1952 i Fåberg, død 2007 i Kristiansand) var en norsk grafiker. Grønlien var med å etablere fellesverksted for grafikere i Kristiansand og har vært verksmester ved Grafisk Verksted i Stavanger og Myren Grafikk i Kristiansand. Arbeider av Grønlien finnes i flere samlinger, blant annet i Nasjonalmuseet for Kunst, Arkitektur og Design, Stavanger kommune, Norsk kulturråd, Christiandsands Billedgalleri, og Oslo kommunes kunstsamlinger.Tidligere arbeider fra slutten av 1970-tallet hadde en direkte politisk kommentar, mens senere arbeid blandet den politiske kommentaren med mer lyriske trekk og motiver fra naturen og gjennom virkemidler som tekst og fotografi. Grønlien jobbet også med maleri og tegning. 
Grønlien utdannet seg ved fotolinjen ved Brundalen yrkesskole i Trondheim i 1973–1974 og ved Kunstskolen i Trondheim i 1974–1977.
Etter endt utdannelse flyttet Grønlien til Kristiansand og var med på å bygge opp fellesverkstedet Myren grafikk sammen med Kjell Nupen, Jan Kolstad, Håkon Henriksen og Bengt Moberg. Grønlien var styremedlem i Bildende Sørlandskunstnere fra 1979–1981.
I 1990 ble han ansatt ved Kunstskolen i Rogaland som lærer i grafikk, tegning og maleri. I 1998 ble han verksmester ved Grafisk Verksted i Stavanger til han vendte tilbake til Kristiansand i 2003 og ble verksmester ved Myren Grafikk i 2004 til sin død i 2007. 
Det har vært tre minneutstillinger for Grønlien. Den første på Agder Kunstsenter i Kristiansand i 2007, så i 2010 på Trondhjems Kunstforening og i 2012 på Rogaland Kunstsenter. Hver minneutstilling fokuserte på Grønliens arbeid i relasjon til regionen.


== Referanser ==
Ridgway (Colorado)

Ridgway er en småby i Ouray County i delstaten Colorado i USA. Den ble grunnlagt da jernbaneselskapet Rio Grande Southern Railroad (RGS) trengte plass til sin nordlige endestasjon samt hovedkvarter og service-funksjoner i 1889. I stedet for å etablere seg i småbyen Dallas noen kilometer lenger nord, valgte RGS' president Otto Mears å kjøpe landområder fra kvegfarmere og anlegge en ny by rundt jernbanen. Stedet ble til å begynne med kalt Dallas junction, men for å unngå forveksling med Dallas, ble navnet endret til Magentie og senere til Ridgway etter driftssjefen i RGS Robert M. Ridgway. Byen ble formelt stiftet (incorporated) i 1891. Ridgway var knutepunkt mellom smalsporbanene til Rio Grande Southern og Denver & Rio Grande Railroad (D&RG) i 60 år, og aktiviteten førte raskt til at tettstedet Dallas ble fraflyttet. Avhengigheten til jernbanen førte imidlertid også til at byen merket opp- og nedturene i gruveindustrien (som var jernbanens viktigste kunder). I 1952 ble RGS nedlagt, og i 1953 ble Rio Grandes linje mellom Ridgway og Ouray fjernet. Linjen til Montrose ble bygd om til normalspor, men ble nedlagt og fjernet da damprosjektet ble startet i 1976.
Ridgway ligger ved elven Uncompaghre på 2 103 meters høyde, og har San Juan-fjellene i sør og øst. Hovedveien US Route 550 mellom Ouray og Montrose går gjennom sentrum hvor State highway 62 grener av mot vest og Placerville. På 1950-tallet ble det lansert planer om å demme opp elven Uncompaghre og sette Ridgway under vann. Innbyggerne kjempet i mot, og demningen ble flyttet lenger ned slik at byen forble på tørt land.
Gitt sin fortid som jernbaneby, er det ikke så overraskende at byen huser et jernbanemuseum - Ridgway Railroad Museum.


== Kjente innbyggere ==
Dennis Weaver - Skuespiller


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Ridgway, Colorado – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Innbyggertall 2010 - 2019 – United States Census Bureau


== Kilder ==
Town of Ridgway: About our town Arkivert 13. februar 2013 hos Wayback Machine. Besøkt 3. august 2017
Friedrich Martens

Friedrich Fromhold Martens (født 27. august (JD 15. august) 1845, død 20. juni (JD 7. juni) 1909) eller kjent som Friedrich Fromhold von Martens, foruten også som Fyodor Fyodorovich Martens (Фёдор Фёдорович Мартенс) på russisk og på fransk som Frédéric Frommhold (de) Martens. Han var diplomat og jurist i tjeneste av det russiske keiserdømmet og ga betydningsfulle vitenskapelige bidrag til internasjonal lov. Han representerte Russland ved Haag-konvensjonene (i løpet av den tiden hvor han skrev utkastet til Martens-klausulen, navngitt etter ham selv), og bidro til å løse de første tilfellene av internasjonal voldgift, særlig tvisten mellom Frankrike og Storbritannia over Newfoundland. Som en forsker er han trolig best husket i dag for å ha redigert 15 bind av russiske internasjonale avtaler (1874–1909).


== Adelskap ==
Datoen og omstendighetene til hans adling er ikke klart. Det er uomstridt hva han kalte seg selv og ble referert til som von eller de Martens i publikasjoner siden tidlig på 1870-tallet, kan denne tittelen ha bli gitt ham av en eller flere russiske utmerkelser, eller med tittelen av kongelig rådsmedlem (i henhold til den sivile rangtabellen i Russland av 1917), eller ganske enkelt ved hans tilsetting i fullt professorat. Han ble aldri registrert i registrene for ordenstilhørighet i Livland (Livländische Ritterschaft) eller ved et av de tre baltiske ordenstilhørigheter (Estland, Kurland, og Øsel/Saaremaa). Hans etternavn Martens er inkludert i den russiske heraldiske bok nummer 14, skjønt det er uklart om dette oppslaget knytter ham eller annen adelsmann ved samme navn. Hans sosiale framgang var det mest bemerkelsesverdige ved at den var basert utelukkende på hans profesjonelle fortjenester.


== Referanser ==


== Litteratur ==
BiografierPustogarov, Vladimir (1993): С пальмовой ветвью мира, oversatt til engelsk som Our Martens: F.F. Martens, International Lawyer and Architect of Peace.ArtiklerFleck, Dieter (2003): «Friedrich von Martens: A Great International Lawyer from Pärnu» (PDF), 'Baltic Defence Review No. 10, Vol. 2/2003, s. 19–26
Pustogarov, Vladimir V (30. juni 1996): «Fyodor Fyodorovich Martens (1845–1909) — A Humanist of Modern Times» i: International Review of the Red Cross (132): 300–314.
«Frederic de Martens» i: American Journal of International Law (American Society of International Law) 3 (4): 983–85. Oktober 1909. doi:10.2307/2186432.


== Eksterne lenker ==
The Martens Society
Oppslag «Мартенс (Федор Федорович)» i den før-revolusjonære russiske encyklopedi Brockhaus-Efron (russisk)
Joris Carolus

Joris Carolus (født ca. 1566 i Enkhuizen, død ca. 1636 muligens i Amsterdam) var en nederlandsk kartograf og oppdagelsesreisende. Han tjenestegjorde både for Noordsche Compagnie og Vereenigde Oost-Indische Compagnie. Regnes som den første til å ha oppdaget Edgeøya, Svalbard i 1614.


== Referanser ==
På kryss og tvers (album)

På kryss og tvers er et musikkalbum med Anne Nørdsti, utgitt i desember 2011. Enkelte av sporene er skrevet av Guren Hagen, Joakim Arnell og Thomas G:son. Med seg på låten «Tid leger sår» synger hun sammen med dansebandveteran Olle Jönsson fra Lasse Stefanz.


== Sporliste ==
«Je kjæm fra Stange»
«Under stjernene på himmelen»
«Jeg lengter hjem»
«En klem, et kyss og farvel»
«Tid leger sår» med Olle Jönsson
«Gas Station Flowers»
«Timeglasset tømmes»
«Lyden av ditt hjerte»
«Et sted i Skandinavia»
«Summa Summarum»
«Hi og ho»
«Choices»
«Veldig gjerne»
Bonus: «Deanu májjá»


== Eksterne lenker ==
(en) På kryss og tvers på Discogs 
(en) På kryss og tvers på MusicBrainz
Elisebreen

Elisebreen er en isbre på Svalbard. Den er en dalbre og ligger mellom Prins Heinrichfjella i nord og Jacobsenfjella i sør, i den vestlige delen av Oscar II Land. Den er en utløper fra Løvenskioldfonna og munner ut på Kaffiøyra på østsida av Forlandsundet. Breen er rundt 7 kilometer lang og opptil 1,8 km bred, og dekker et areal på 11,9 km².Breen har i geologisk nær fortid hatt en større framrykning, sannsynligvis under den lille istid. Etterhvert som breen senere har trukket seg tilbake har denne framrykningen etterlatt et stort område med sedimenter og morenematerialer som nå ligger foran brefronten.Breen har navn etter Elise Wedel Jarlsberg (1844–1923), ektefelle til Carl Otto Løvenskiold, som var Norges statsminister i Stockholm i 1884.


== Referanser ==
Jan Jacobszoon May van Schellinkhout

Jan Jacobszoon May van Schellinkhout var en nederlandsk sjømann og oppdagelsesreisende.


== Familie ==
May ble født i den lille landsbyen Schellinkhout, rett øst for byen Hoorn i Noord-Holland. Det later til at han var bror av Cornelis Jacobsz May, som var den første lederen i provinssammenslutningen Nieuw-Nederland på østkysten av det nordamerikanske kontinent. De var fettere av Jan Cornelisz May, en sjøfarer som i deres samtid var meget mer kjent, og som ledet flere ekspedisjoner for å utforske Nordøstpassasjen og mellom 1614 og 1617 foretok en jordomseiling sammen med Joris van Spilbergen.


== Oppdagelsen av øya Jan Mayen ==
Jan Jacobsz May huskes best for å ha gitt sitt navn til øya Jan Mayen. Som medlem av en ekspedisjon sendt ut av Noordsche Compagnie besøkte May øya i juli 1614. Den meget ansette kartografen Joris Carolus var om bord, og laget en rapport som senere har gått tapt, samt et kart som fortsatt eksisterer. På dette kartet kalte han et av øyas nes for «Jan Meys Hoeck». I 1620 benyttet kartografen Willem Jansz Blaeu navnet på hele øya, selv om to andre nederlandske kapteiner – Jan Jansz Kerckhoff, som seilte for Noordsche Compagnie, men fikk sin økonomiske støtte fra privatpersoner, og Fopp Gerritsz, som seilte hadde engelskmannen John Clarke fra Dunkerque som sin oppdragsgiver – synes å ha ankommet øya en uke eller to før May. De andre kapteinene later til å ha holdt oppdagelsen av øya hemmelig, muligens slik at deres selskaper kunne profittere på den uten å gi fra seg øyas posisjon til konkurrentene. Oppdagelsen gjorde det mulig for det nederlandske selskapet å benytte øya som hvalfangstbase i de neste 35 årene.


== Senere liv ==
Etter Mays oppdagelsesreise i 1614 ble han så sent som i 1623 navngitt som kaptein for et hollandsk krigsskip tilhørende Admiraliteit van het Noorderkwartier.May fikk en gate oppkalt etter seg i hjembyen Schellinkhout, men han er ellers lite kjent i sitt hjemland, hvor navnet Jan Mayen ofte er antatt å være av norsk opphav.


== Referanser ==
30 år i takt med Go’foten

30 år i takt med Go'foten er et musikkalbum med Aage Sogns Orkester, utgitt i 2006.


== Sporliste ==
«30 år i takt»
«Gammeldansens far»
«Randsfjordsvingom»
«På ball i huskestugun»
«Trollkatten»
«Frå far tel sønn»
«Til de danseglade»
«Rallar'n»
«Reinlender fra Røros»
«Mor og far-valsen»
«Leirdøl'n»
«Helsing tel mor og far»
«Dans med oss»
«Automobilgaloppen»
«Oppvarming til dans»
«Tatermasurka»
«Reinlender'n hass Geir Aage»
«Aages milepælvals»
«Skytterkonge med puls i polkatakt»
«Sognsmasurka»
«Reinlender fra Härjedalen»
«Gudveigs vals»
«Nordre Land-prisen»


== Kilder ==
Om albumet hos rockipedia.no
Ung teologi

Ung teologi er et teologisk fagtidsskrift, som utgis av studenter ved Det teologiske menighetsfakultet (MF) i Oslo. Tidsskriftet ble opprettet i 1968.
Tidsskriftet har for tiden to utgaver i året, men har i perioder også hatt fire utgaver i året. Utgavene består av temaartikler, andre artikler, samt innlegg under overskrifta «Teologisk forum».
Redaksjonen består av studenter ved MF. Målgruppa er teologistudenter, teologer og andre teologiinteresserte. Redaksjonen «ønsker å ta pulsen på temaer som interesserer, utfordrer og engasjerer teologistudenter og andre med interesse for ‘ung’ teologi».Gjennom tidsskriftets historie har det publisert artikler av både studenter, ansatte ved MF, prester, biskoper og andre. Artikler fra Ung teologi blir stadig ført opp som pensum i undervisningsemner på MF.Tidligere har blant andre Olav Fykse Tveit vært redaktører.
ISSN-koden for Ung teologi er 0333-0340x.


== Referanser ==
Stensli stasjon

Stensli stasjon er en stasjon på Rørosbanen i Holtålen kommune i Trøndelag. Den ble åpnet 1877 som Eidet stasjon, betegnelsen Stensli fikk den 1921. I 1975 ble status nedgradert til holdeplass, og i 2003 var det slutt på persontrafikken.
Stasjonsbygningen, som fortsatt står, ble tegnet av Georg Andreas Bull.


== Litteratur ==
Bjerke, Thor og Holom, Finn (2004). Banedata 2004. Hamar / Oslo: Norsk Jernbaneklubb / Norsk Jernbanemuseum. s. 108–109. ISBN 82-90286-28-7. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
Bjerke, Thor og Stenersen, Roar (2002). Rørosbaneboka. s. 256–257. ISBN 82-90286-24-4. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
Dahl, Aasmund, red. (1988). Bygningsregistrering: Rørosbanen, Trondheim distrikt. NSB Arkitektkontoret. s. 89–96. 


== Eksterne lenker ==
(no) Stensli stasjon i Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase
(no) Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase: Rørosbanen (Thm.)
Løvenskioldfonna

Løvenskioldfonna er ei isbre i den sentrale delen av Oscar II Land på Spitsbergen, Svalbard. Den er ei platåbre som ligger på rundt 550 meter over havet og har en utstrekning på rundt ti kilometer øst-vest og seks kilometer nord-sør. Flere store dalbreer i området starter fra Løvenskioldfonna, blant annet Aavatsmarkbreen, Dahlbreen, Konowbreen, Osbornebreen og Kongsvegen.
Breen har navn etter godseieren og politikeren Carl Otto Løvenskiold (1839–1916) som støttet flere norske Svalbardekspedisjoner, blant annet Gunnar Isachsens ekspedisjon i 1909–1910, som kartla og ga navn til breen. Rundt breen finnes også en rekke steder som har navn etter fornavnene til hans familiemedlemmer: Carlsfjella, Elisebreen, Eleonoretoppen, Haraldfjellet, Ottotoppen og Vekkerøfjellet.


== Referanser ==
Harborg stoppested

Harborg stoppested var en stasjon på Rørosbanen i Røros kommune i Trøndelag. Den ble åpnet som holdeplass i 1913, tre år etter at en taubane fra Kongens gruve var ført ned til banens høyeste punkt til erstatning for Arvedalslinjen. Holdeplassen ble oppgradert til stoppested rundt 1919 og nedgradert til holdeplass igjen i 1926, da utbyttet fra gruven var avtatt noe og driften bare var sporadisk. Taubanestasjonen brant i 1945, men taubanen var i drift helt til Nordgruvefeltet ble nedlagt i 1948. I 1965 ble holdeplassen flyttet 160 meter nærmere Røros (fra 416,77 km). Holdeplassen mistet persontrafikken 2. juni 1985 og ble nedlagt 31. mai 1987.


== Litteratur ==
Bjerke, Thor og Holom, Finn (2004). Banedata 2004. Hamar / Oslo: Norsk Jernbaneklubb / Norsk Jernbanemuseum. s. 106–107. ISBN 82-90286-28-7. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)


== Eksterne lenker ==
(no) Harborg stoppested i Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase
(no) Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase: Rørosbanen (Thm.)