jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Emilio Comici

Emilio Comici (1901–1940) var en italiensk alpinklatrer og huleforsker.
Som huleforsker satte Comici dybderekord med 500 m, men 24 år gammel skiftet han over til fjellklatring. Han fikk opplæring av Julius Kugy.
Comici var en mesterklatrer som behersket sin tids vanskeligste ruter, men tragisk nok omkom han etter et fall fra en liten vegg i et klatreanlegg i Sëlva. Årsaken var et brudd i en rappellslynge.Rifugio Zsigmondy-Comici (se også Emil Zsigmondy) i  Sexten-Dolomittene, Rifugio Comici og toppen Campanile Comici, de to siste ved Langkofelgruppe, har fått navn etter Comici.


== Noen førstebestigninger ==
Comici foretok nesten 100 førstebestigninger.
Tre Sorelle, nordvestveggen. Hans første åpning av en rute av grad VI.
1931, 4. til 5. august: Civetta, nordvestveggen  Comici-Benedetti, 1050 m. Med Giulio Benedetti
1933, 12. til 14. august: Große Zinne, nordveggen, 550 m. Med brødrene Angelo og Giuseppe Dimai. De åpnet med det Comici-Dimai-ruta.
1933, 8. til 9. september: Kleine Zinne, sørkanten Gelbe Kante/Spigolo Giallo, 350 m. Med Mary Varale og Renato Zanutti.
1934, 2. august : Punta di Frida, sørøstveggen, direkterute, Comici, 170 m. Med Giordano Bruno Fabjan, Vittorio Cottafavi og Gianfranco Pompei
1940, 28. og 29. august 1940: Langkofel, Salamitårnet (Campanile Comici), nordveggen Comici, 450 m. Med Severino Casar.
1940: Torre Comici, nordveggen, hans siste førstebestigning.


== Eksterne lenker ==
(de) Verk av og om Emilio Comici i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket


== Referanser ==
Natalija Pohrebnjak

Natalija Olehivna Pohrebnjak (ukrainsk: Наталія Олегівна Погребняк; født 19. februar 1988 i Kupjansk) er en ukrainsk sprinter, som spesialiserer seg på 100 meter. Hun deltok på det ukrainske laget som vant gull på 4 x 100 meter under EM i friidrett 2010, med tiden 42,29, som var den raskeste tiden i verden denne sesongen.


== Karriere ==
Pohrebnjak er født i Kharkov oblast, og representerer Dynamo Kharkiv. Som junior har hun to EM-medaljer. Ved Junior-EM 2007 var hun med og vant sølv på 4 x 100 meter stafett, sammen Hanna Titimets, Anna Yaroshchuk og Jelizaveta Bryzjina, men endte på fjerdeplass på 100 meter. To år senere deltok hun ved U23-EM i friidrett 2009, der hun fikk sølv på 100 meter, bak Lina Grincikaitė.
Hun deltok også ved Junior-VM 2004 og 2006, og VM i 2007 og 2009, samt OL 2008, uten noen medaljer fra disse mesterskapene.
Hun ble ukrainsk mester på 100 meter i 2009.
Ved EM i friidrett 2010 i Barcelona vant hun gull på 4 x 100 meter stafett, sammen med Olesya Povh, Mariya Ryemyen og Yelizaveta Bryzhina. Under et stevne i Jalta i mai 2011 satte hun ny personlig rekord på 100 meter, med tiden 11,17. Ved Universiaden 2011 i august vant de ukrainske jentene gull på 4 x 100 meter, foran USA og Jamaica. Pohrebjak løp da sammen Hanna Titimets, Hrystyna Stuy og Yelizaveta Bryzhina. I august-september deltok hun også ved VM i friidrett 2011, der hun vant bronse på 4 x 100 meter, denne gang sammen Olesya Povh, Mariya Ryemyen og Hrystyna Stuy.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Natalija Pohrebnjak – Olympedia 
(en) Natalija Pohrebnjak – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Natalija Pohrebnjak – World Athletics 
(en) Natalija Pohrebnjak – Diamond League 
Profil på European Athletics
Marija Rjemjen

Marija Vitalijivna Rjemjen (ukrainsk Марія Віталіївна Рємєнь, født 2. august 1987) er en ukrainsk sprinter, som spesialiserer seg på 100 meter. Hun deltok på det ukrainske laget som vant gull på 4 x 100 meter under EM i friidrett 2010, med tiden 42,29, som var den raskeste tiden i verden denne sesongen. 


== Karriere ==
Rjemjen deltok ved U23-EM i friidrett 2009, der hun kom på 7.-plass på 100 meter. Ukraina deltok her også i 4 x 100 meter stafett, men fullførte ikke løpet. Ved VM i friidrett 2009 deltok hun på det ukrainske stafettlaget på 4 x 100 meter, men de kom på 4.-plass i sitt innledningsheat, og nådde ikke finalen. De løp på 43,77 sekunder.Hun ble ukrainsk mester på 200 meter i 2010, og deltok på 60 meter ved VM i friidrett innendørs 2010 i Doha, der hun nådde semifinalen. 
Ved EM i friidrett 2010 i Barcelona vant hun gull på 4 x 100 meter stafett, sammen med Olesia Povkh, Nataliya Pohrebnyak og Yelizaveta Bryzhina. Året etter fikk hun sølv på 60 meter ved EM i friidrett innendørs 2011, bak Olesia Povkh. Rjemjen satte her ny personlig rekord med tiden 7,15. Hun deltok på det ukrainske laget som kom på 3.-plass på 4 x 100 meter under VM i friidrett 2011. 
Rjemjen vant 200 meter ved EM i friidrett 2012 i Helsingfors, med tiden 23,05. Ukraina satte ny ukrainsk rekord på 4 x 100 meter under Sommer-OL 2012 i London, da de løp inn til 3.-plass på 4 x 100 meter. De løp på tiden 42,04. Hun vant 60 meter ved EM i friidrett innendørs 2013. Der satte hun ny personlig rekord i semifinalen, på 7,10 sekunder, en tid hun tangerte i finalen. Bulgarske Tezdzhan Naimova vant løpet, men testet positivt på steroiden drostanolon under mesterskapet, og ble fratatt medaljen. Hun deltok ved Universiaden 2013, der Ukraina vant 4 x 100 meter stafett. 
Hun er for tiden utestengt for to år, for bruk av methandrostenolon. Utestengelsen varer fra 10. januar 2014 til 2. mars 2016.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Marija Rjemjen – Olympics.com 
(en) Marija Rjemjen – Olympic.org 
(en) Marija Rjemjen – Olympedia 
(en) Marija Rjemjen – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Marija Rjemjen – World Athletics 
(en) Marija Rjemjen – Diamond League 
(en) Marija Rjemjen – Track and Field Statistics 
Profil på European Athletics
Jørgen A. Hansen

Jørgen Andreas Hansen (født 18. september 1986) i Bærum er en norsk styrkeløfter. 
Han løfter for Oslo Styrkeløfterklubb og har blant annet vært ansatt som Generalsekretær i Norges Styrkeløftforbund.


== Referanser ==
Språkprisen

Språkprisen er en pris som årlig deles ut av Språkrådet for fremragende bruk av norsk språk i sakprosa. I årene 2008–2013 ble det delt ut to priser, en for nynorsk og en for bokmål.Prisen består av 100 000 kroner (per 2021), et koppertrykk av Kjell Nupen og et diplom. Prisen deles ut under Språkrådets årlige konferanse, Språkdagen.


== Prisvinnere ==

2007 Karin Sveen, for sine essaysamlinger. Dette året ble det bare delt ut én pris.


=== 2008–2013 ===
Bokmål2008 Anders Johansen
2009 Bokprosektet Flerspråklighet i skolen ved redaktør Rita Hvistendahl
2010 Elisabeth Aasen, for bøkene Barokke damer, Bergenske kvinner og Opplysningstidens kvinne (2008)
2011 Morten Strøksnes, for bøkene Hva skjer i Nord-Norge og Et mord i Kongo
2012 Erik Tunstad, for bøkene Darwins teori og Juks
2013 Gyrid Gunnes for boka Stemmer. Å forkynne Guds ord klart og urent. Utkast til en feministisk prekenpraksis (2013)Nynorsk2008 Kjartan Fløgstad
2009 Stephen Walton, for bøkene Den teksta versjonen. Amerikanisering og modernitetens intellektuelle (2006) og Skaff deg eit liv. Om biografi (2008)
2010 Jon Hellesnes, for bøkene Illusjon?, Om livstolking og Det femte monarki og andre essay
2011 Agnes Ravatn, for bøkene Stillstand og Folkelesnad
2012 Marta Norheim, for bøkene Røff guide til samtidslitteraturen og Friksjonar. Essay frå kulturelle grenseområde
2013 Edvard Hoem for biografien om Bjørnstjerne Bjørnson (4 bind, 2009-2013)


=== Etter 2013 ===
2014 Tidsskriftet Vagant
2015 Einar Økland for Norske malebøker (2012) og Fotgjengar med fotnotar (2013)
2016 Ivo de Figueiredo for de to bøkene ord/kjøtt. Norsk scenedramatikk 1890-2000 (2014) og En fremmed ved mitt bord (2016)
2017 Alfred Fidjestøl for bøkene Trass alt. Det Norske Teatret 1913–2013 (2013), Frå Asker til Eden. Historia om Askerkretsen 1897–1924 (2014), Eit eige rom. Norsk kulturråd 1965–2015 (2015) og Nesten menneske. Biografien om Julius (2017).
2018 Maria Berg Reinertsen, journalist i Morgenbladet, for tekstene om økonomi i Morgenbladet og for bøkene Henriette Schønberg Erken. En historie sett fra kjøkkenbenken og Reisen til Bretton Woods
2019 Kristin Fridtun, for bøkene Kjønn og ukjønn (2015), Homoflokar (2018) og Språket er ei bukse (2019).
2020 Torgrim Eggen for bøkene Axel. Fra smokken til Ovnen – storyen om Axel Jensen, (2019), Kunstrock, (2017), Forbindelsen, (2017) og HB. En destillert norgeshistorie, (sammen med Jon Bertelsen og Rudi Høynes, 2015)
2021: Katrine Sele


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Om Språkprisen på Språkrådets nettsider
Lorentz Norberg

Lorentz Norberg (født Lorentz Berg 17. juni 1855 i Tromsø, død 16. mars 1895 i Tromsø) var en norsk kunstmaler. 
Han var bondesønn, og fikk støtte fra lokale velgjørere som gjorde det mulig for ham å reise til Kristiania for å ta kunstutdannelse hos Knud Bergslien. Han var en del av miljøet rundt Rolf Skjeftes ateliér «Mangelgården» i Akersveien i Oslo, og skildres i Herman Colditz' nøkkelroman Kjærka (1888) som utspiller seg i 1883/84. Sammen med flere fra det samme miljøet deltok han i Frits Thaulows «friluftsakademi» på Modum i 1883. Han fikk også et stipend som muliggjorde en reise til København, München og Paris. Han vendte hjem til Tromsø i 1890 og døde ung på grunn av en medfødt hjertefeil.
Hans malerier er for det meste naturalistiske, ofte med motiv fra Tromsø.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Ingeborg Ydstie. «Herman Colditz' roman, "Kjærka : Et Atelier-Interiør", som generasjonsportrett og kildeskrift til tidens kunstliv». I: Kunst og kultur 1996.
Svardalen

Svardalen er ei grend i Gulen kommune i Sogn og Fjordane. Den ligger midt mellom Eidsfjorden og Brandangersundet, ved Svardalselva mellom innsjøene Svardalsvatnet og Langevatnet. Fv4 går gjennom grenda.
Dino De Laurentiis

Agostino De Laurentiis (1919–2010) var en italiensk filmprodusent som etablerte filmselskapet Dino de Laurentiis Cinematografica. Han er kjent for filmer som Bitter ris (1949), Landeveien (1954), Barbarella (1968), King Kong (1976), Halloween II (1981), Conan – Barbaren (1982), Mytteriet på Bounty (1984), Blue Velvet (1986), Breakdown (1997) og Hannibal (2001).
De Laurentiis produserte sin første film i 1940 (L'ultimo Combattimento). I 1946 etablerte han filmselskapet Dino de Laurentiis Cinematografica. Han flyttet til USA på 1970-tallet, etter at det gikk dårlig for filmstudioet hans i Roma.Han arbeidet med regissører som Federico Fellini, David Lynch, Stephen King, John Irvin, Richard Fleischer og Michael Mann.De Laurentiis var gift med Martha Schumacher og hadde fem barn, hvorpå fire fra sitt første ekteskap med Silviana Mangano som døde i 1989. Et sjette barn, en datter fra hans første ekteskap, omkom i en flyulykke i 1981, 26 år gammel.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Dino De Laurentiis – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Dino De Laurentiis på Internet Movie Database 
(sv) Dino De Laurentiis i Svensk Filmdatabas 
(da) Dino De Laurentiis på Filmdatabasen 
(da) Dino De Laurentiis på Scope 
(fr) Dino De Laurentiis på Allociné 
(en) Dino De Laurentiis på AllMovie 
(en) Dino De Laurentiis hos Turner Classic Movies 
(en) Dino De Laurentiis hos Rotten Tomatoes 
(en) Dino De Laurentiis hos The Movie Database
Kluane nasjonalpark og verneområde

Kluane nasjonalpark og verneområde er en nasjonalpark som ligger i Yukons sydvestre hjørne av Canada.
Parken dekker et 21 980 km² stort område og har Canadas høyeste fjelltopp, Mount Logan (5 959 meter over havet). Fjellet og isbreene dekker hele 82 % av arealet og dominerer nasjonalparkens landskap.
Parken ble sammen med flere andre parker ført opp på UNESCOs liste over verdens kultur- og naturarvsteder (Verdensarven) i 1979.


== Eksterne lenker ==
(fr) Offisielt nettsted 
(en) Offisielt nettsted 
(en) Kluane National Park – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
I Close My Eyes and Count to Ten

«I Close My Eyes and Count to Ten» er en britisk sang med melodi og tekst av Clive Westlake. En versjon med Dusty Springfield ble utgitt på singlen Philips PF 1682 1. juni 1968. B-siden var «No Stranger Am I».
Dusty Springfields versjon ble anvendt på soundtracket til Hollyoaks-episoden fra 20. september 2007 (Avskjedsepisoden hvor rollefiguren Craig Dean forlot serien og etterlot seg kjæresten John Paul McQueen).
Sangen ble også anvendt med stor effekt i episoden av The Cracker med tittelen True Romance, hvor en laboratorietekniker alltid spilte Dusty Springfields originalversjon, mens han forberedte seg på å myrde intetanende studentofre.


== Coverversjoner ==
The Simon Park Orchestra (1979)
Frida (fra ABBA)
Jane Aire and The Belvederes (1982)
Tracey Ullman (1983)
Paul Young (1983)
Laban (1987)
Horse McDonald (2000)
Marc Almond og Sarah Cracknell (2007)
The Lover Speaks
Pasja Khristova
Karen Noble (2005)
Matt Monro
Matt Monro, Jr. og Matt Monro (2005)


== Listeplassering ==
Dusty Springfields versjon kom på den britske singlelisten 14. juli 1968 og lå der i tolv uker med en fjerdeplass som beste resultat.


== Norsk versjon ==
«Lyd og bilder» har skrevet en norsk tekst. På norsk bærer den tittelen «Jeg lukker øynene og ser».


=== Innspilling ===
Vigdis Mostad. Utgitt på singlen Nor-Disc NOR 184.
Julius Kugy

Julius Kugy (1858–1944) var en fjellklatrer og forfatter av slovensk opprinnelse.
Kugy regnes for å være den klatreren som åpnet De juliske Alpene.


== Liv og virke ==
Kugys far var kärntnisk slovener som drev et grossistfirma innen import og eksport av kolonialvarer. Moren var datter av den slovenske poeten Jovan Koseski. Kugy vokste opp i et flerspråklig miljø og snakket fra ung alder flytende italiensk, tysk og friulisk. Foreldrene ga ham en god utdanning, og han kastet seg tidlig over flere ulike interesser, spesielt botanikk og orgelspill. Interesse for og anledning til å drive med fjellklatring fikk han under sommeropphold på sin fars barndomssted Lipa ved Arnoldstein i Kärnten.
Julius Kugy studerte rettsvitenskap i Wien og tok doktorgrad i 1882. Han ledet sin fars bedrift i Trieste fra 1883 til han la ned virksomheten etter første verdenskrig.
Selv om Kugy lærte større områder av Alpene å kjenne, var fjellklatrerkarrieren hans knyttet til De juliske Alpene. På den tiden han begynte å klatre for alvor, rundt 1878, var De juliske Alpene i liten grad utforsket av klatrere, så Kugy fikk en rekke førstebestigninger, ikke minst fordi han hadde økonomi til å engasjere de beste fjellførerne, deriblant lokale jegere, smuglere og gjetere.
Av helsemessige årsaker måtte han gi opp klatringen, og konsentrerte seg deretter om foredrags- og forfattervirksomhet. Han skrev sju større bøker – klatreførere og alpinhistorisk litteratur – hvorav flere ble oversatt til ulike språk.
Sammen med Albert Bois de Chesne anla han en alpehage i Isonzodalen. Han beriket også Triestes musikkliv som korleder og organist.
Under den andre verdenskrig samarbeidet Kugy med den slovenske motstandsbevegelsen og reddet flere slovenske klatrere fra konsentrasjonleiren i Dachau
Kugy er et begrep i De juliske Alper, flere såkalte «Kugyruter» fører opp på ulike fjelltopper og flere gatenavn bærer hans navn. Det er også satt opp ulike minnesmerker over ham.


== Verk ==
Aus dem Leben eines Bergsteigers. Bergverlag Rother, München 1925.
Arbeit – Musik – Berge (1931)
Die Julischen Alpen im Bilde. Leykam, Graz 1934 [Ausg. 1933].
Anton Oitzinger – Ein Bergführerleben , Verlag Leykam, Graz 1935.
Fünf Jahrhunderte Triglav (1938)
Im göttlichen Lächeln des Monte Rosa (zweibändig, 1940)
Aus vergangener Zeit (1943)


== Referanser ==


== Kilder ==
Hösch–Kaltenegger: «Kugy, Julius». I Österreichisches Biographisches Lexikon 1815–1950 (ÖBL). Bind 4, Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, Wien 1969, s. 331 f. (Direkte lenker: s. 331, s. 332)
(de) Karl Mägdefrau: «Kugy, Julius.» I Neue Deutsche Biographie (NDB). Bind 13, Duncker & Humblot, Berlin 1982, ISBN 3-428-00194-X, s. 248 (digitalisering).


== Litteratur ==
Helga Kostka, Julius Kugy – Alpinist und Bestsellerautor (1858–1944), Bergauf, bind 4, nr 63 (133), Innsbruck, september 2008, s. 44–46


== Eksterne lenker ==
(en) Julius Kugy – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(de) Verk av og om Julius Kugy i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket
(de) Julius Kugy i Deutsche Biographie
Jørgen Sørensen

Jørgen Sørensen (født 16. mai 1861 i Kristiania, død 1. september 1894 i Askim) var en norsk kunstmaler. 
Faren var kjøpmann. Jørgen fikk på grunn av en invalidiserende skade i sjuårsalderen ingen ordinær skolegang. Han vokste delvis opp hos den tolv år eldre broren Nikolai Julius Sørensen som drev en folkehøgskole i Såner. 
Han tok kunstutdannelse hos Knud Bergslien og på Tegneskolen. Etter tiden hos Bergslien etablerte han ateliersamarbeid i kunstnerkvarteret i Pultosten med Bertrand Hansen, Edvard Munch, Lorentz Norberg, Andreas Singdahlsen, Halfdan Strøm og Thorvald Torgersen. Her fikk de i en viss grad veiledning fra Christian Krohg. I 1881 malte han med Edvard Munch i Nordmarka; og han knyttet seg nært til Munch, som var hans firmenning. I 1883 deltok han på Frits Thaulows «friluftsakademi» på Modum. Han hadde et Parisopphold i 1884.
Sørensen malte fra Romsdal, Akershus og Østfold, og de fleste av hans bilder er udramatiske landskap. «Etter Thaulows forbillede malte han gjerne vinterlandskaper. [...] Som hans ubestridte hovedverk og et centralt billede i norsk åttiårskunst overhodet står Nasjonalgalleriets vinterbilede fra 1887 med den programmatiske titel "Februar 2° kulde".»Edvard Munchs portrett av ham fra 1885 eies av Nasjonalgalleriet.
Sørensen er begravet på Vår Frelsers gravlund i Oslo.I 1901 ble det montert en portrettmedaljong utført av Jo Visdal på bautaen.


== Referanser ==
Metodologisk individualisme

Metodologisk individualisme er et begrep i samfunnsvitenskapenes vitenskapsteori og metode som innebærer at kunnskap etableres gjennom studier av et enkelt individ og dets holdninger og av de omgivelser og situasjoner individet befinner seg i. Ifølge dette standpunktet kan kun et enkelt individ opptre som aktører og all handling, også i institusjoner og samfunn, må forstås ut fra det enkelte individ.
Metodologisk individualisme er en parallell til det som i naturvitenskapelige fag og filosofi omtales som reduksjonisme.Motsatsen til metodologisk individualisme er metodologisk kollektivisme.


== Litteratur ==
Nils Gilje og Harald Grimen: «Metodologisk individualisme og kollektivisme», kapittel 8 i Samfunnsvitenskapenes forutsetninger: innføring i samfunnsvitenskapenes vitenskapsfilosofi, Bergen: Universitetsforlaget, 1992, s. 175-193
Francis Sejersted Norsk historieforskning ved inngangen til 1990-årene et oppgjør med den metodologiske individualisme kapittel i Demokratisk kapitalisme 1993 ISBN 82-00-21657-8


== Referanser ==
Paul Preuß

Paul Preuß  (1886–1913) var en østerriksk fjellklatrer. 
Preuß formulerte flere grunnleggende prinsipper for friklatring og regnes i dag som disiplinens åndelige fader. Han unngikk selv enhver form for sikringsutstyr og andre hjelpemidler, selv nedfiring avviste han. 


== Liv og virke ==
Preuß var sønn av en ungarsk pianolærer av jødisk avstamming. Han vokste opp i Wien og studerte biologi i München. I 1911 tok han doktorgrad i plantefysiologi.Preuß var en av sin tids mest kjente fjellklatrere. I løpet av sitt korte liv foretok han mer enn 1 200 klatreturer, hvorav rundt 150 var førstebestigninger og 300 var frisolo-bestigninger.Paul Preuß omkom på nordsida av Mandlkogel (Gosaukamm i Dachsteingebirge), bare 27 år gammel.Preußturm i Dolomittene er kalt opp etter Preuß, likeså Paul-Preuß-Straße i München og Preuß-Hütte i Rosengartengruppe.


== Førstebestigninger ==

Noen av Paul Preuß' ca 150 førstebestigninger:


== Kilder ==
Martin Grabner: Paul Preuß, Begründer des Freikletterns, derStandard.at,  lest 23. oktober 2018 .
(de) Peter Grimm: «Preuß, Paul.» I Neue Deutsche Biographie (NDB). Bind 20, Duncker & Humblot, Berlin 2001, ISBN 3-428-00201-6, s. 711 f. (digitalisering).
R. Hösch: «Preuss Paul». I Österreichisches Biographisches Lexikon 1815–1950 (ÖBL). Bind 8, Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, Wien 1983, ISBN 3-7001-0187-2, s. 271.


== Litteratur ==
Andi Dick: «Klettern auf den Spuren von Paul Preuß: Auf dem Weg des Tänzers.» I DAV Panorama. 6, 2010, s. 94-97 (pdf-fil)
Reinhold Messner: Paul Preuß. Verlag J. Berg bei Bruckmann, München 1996, ISBN 3765428558
Reinhold Messner: Freiklettern mit Paul Preuß. Verlag BLV Verlagsgesellschaft, 1986, ISBN 3405131286


== Referanser ==
Ulsted kirke

Ulsted kirke er en romansk kvaderstenskirke som ligger utenfor Ulsted i Aalborg kommune. Den opprinnelige delen av kirken er fra 1100-tallet. Koret ble senere forhøyet slik at takryggen går i forlengelse av skipets og på 1400-tallet føyet man til en stor sidefløy mot nord. 
På 1700-tallet fikk kirken våpenhus; dette ble skiftet ut i 1964. Både våpenhuset, skipet og koret har blytak.
Den opprinnelige kirken hadde ikke tårn; man benyttet en kirkeklokke som var hengt opp på kirkegården. Først i 1927 ble det bygget tårn på kirken. Tårnet har tegltak.
Innvendig er kirken hvitkalket og fremstår med enkel utsmykking. På alteret står to malmlysestaker som kirken mottok i gave i 1831. Krusifikset er opprinnelig tysk og er utført i ek. Det kom til kirken i 1922. 
Altertavlen er av Rudolf Petersen og malt i 1916. Motivet fremstiller Kristus og den samaritanske kvinnen.
Kirken har to andre altertavler; i skipet henger den eldste, «Jesus ved Carpernaum», som er malt av Lucie Ingemann, ektefellen til presten og dikteren B.S. Ingemann. Altertavlen ble gitt som gave til kirken i 1852.
I den nordlige delen av kirken henger den forrige altertavlen. Den er en kopi av Carl Blochs «Jesus i Emmaus».
Døpefonten har en enkel utforming og er laget av granitt. Den er fra 1100-1200-tallet. Rett ved døpefonten oppbevares et eldre dåpsfat i messing fra ca. 1575.
Prekestolen er fra ca. 1600 og har malerier av de fire evangelistene i felter i fronten. Disse ble utflørt av Knud Sinding i 1921.
Kirken har alterkalk fra 1675 og en oblateske fra 1734.
Kirkeskipet er en skonnert med fem master. Navnet på skipet er ukjent, men det er muligens en kopi av skoleskipet «København» som forsvant desember 1928/januar 1929. Skipet ble hengt opp i kirken i 1920-årene.


== Eksterne lenker ==
Ulsted kirke om kirken
Verker av Knud Sinding Weilbachs kunstnerleksikon
Svingbro

Svingbro er en bro som svinges av den midterste pillaren. Broen svinges når et stort skip skal passere.
I Farsund kommune mellom Helvikfjorden og Framvaren, ligger Straumen bro, bygget i 1901 og fortsatt i bruk. Fjordbåter som «Fram», «Knyggen» og «Farøy» har trafikkert området. Nå åpnes brua for det meste for private båtturister.Den 100 meter lange Svingbrua i Trondheim er en gang- og sykkelbro der den midterste delen kan svinges for å slippe kryssende båttrafikk forbi. Dette er eneste bro i Norge som benytter akkurat denne svingteknologien. Brua åpnes for båttrafikk inn og ut av Kanalen ca. 1500 ganger i året.
I Drammen finnes en jernbanebro som er en svingbro, en av Holmenbroene over Strømsøløpet, den ble bygget i 1930 for å slippe større skip inn til Drammen. Etter at veibrua over Strømsøløpet ble bygd i 1966 var det ikke lenger mulig for skip å komme opp til Drammen, så svingbroen har ikke vært i bruk etter det.


== Se også ==
Liste over broer i Norge
Liste over broer i Norge etter lengde


== Referanser ==
Lee Ho-youn

Lee Ho-youn (født 3. mai 1971) er en sørkoreansk tidligere håndballspiller som deltok i de olympiske leker 1992 i Barcelona.
Ho-youn ble olympisk mester i håndball under Sommer-OL 1992 i Barcelona. Hun var med på det sørkoreanske laget som vant håndballturneringen for damer foran Norge og SUS.
Det var åtte lag som deltok i håndballturneringen for damer. To grupper med fire lag der de to beste i hver gruppe gikk videre til semifinale. Sør-Korea vant sin gruppe foran Norge etter ha vunnet to kamper og spilt en uavgjort. De vant semifinalen mot Tyskland med 26-25 og i finalen, som ble spilt 8. august 1992, beseiret de Norge med 28-21.


== OL-medaljer ==
 1992  Barcelona -  Gull i håndball, damer  Sør-Korea


== Eksterne lenker ==
(en) Lee Ho-youn – Olympedia 
(en) Lee Ho-youn – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert)