jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Martin Borch

Martin Borch (født 1. mars 1852 i Skerngaard ved Skjern, død 8. februar 1937 i København) var en dansk arkitekt og kongelig bygningsinspektør. Sammen med Martin Nyrop og Hack Kampmann er Borch en av de betydeligste representanter innenfor nasjonalromantikken i Danmark. 
Han gikk først i tømrerlære og deretter ved Kunstakademiet. 
Borch var fra 1886 til 1916 fast arkitekt for De Danske Spritfabrikker. Som kongelig bygningsinspektør fikk han mange oppgaver for Københavns Universitet og Danmarks Nationalbank.
Han mottok Eckersbergmedaljen to ganger, første gang i 1894 for Provinsarkivet i Odense, andre gang i 1901 for Skt. Andreas kirke i København.Borch var innehaver av Dannebrogordenen, Dannebrogordenens hederstegn og Fortjenstmedaljen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Martin Borch – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(da) Martin Borch på Kunstindeks Danmark / Weilbachs Kunstnerleksikon
Libru

Libru er et sted i Arendal kommune, nordvest for Arendal by, ved grensen til Froland kommune. Stedet tilhørte Øyestad kommune frem til kommunesammenslåingen 1. januar 1992. 
Gjennom stedet går fylkesvei 42, med avstikkerne fylkesvei 3540 (til Rise) og fylkesvei 3560 (til Assæ). Stedet har postnummer 4848. Æssevannet ligger på Libru.
Longum

Longum er et tettsted i Arendal kommune, nord for Arendal by. Tettstedet har navn etter Longum-gårdene, som ligger i og nær ved tettbebyggelsen. 
Fylkesvei 421, som tidligere var Vestlandske hovedvei, har siden 1805 hatt sin trase gjennom Longum, omtrent der Europavei 18 gikk inntil sommeren 2019. 
Hovedveien og biltrafikken var lokaliseringsfaktor for en rekke funksjoner: bl.a. bensinstasjon, bilverksted og kolonialbutikk og skapte midt på 1900-tallet randbebyggelse langs veien. Det var her kommunen Austre Moland valgte å plassere bygdas sentralskole, Nesheim skole.
Et nytt byggefelt (1990-tallet) på Lonaåsen, like ved Longumvannet gjorde at stedet fikk befolkningsstørrelse som i Statistisk sentralbyrå klassifiserte til betegnelsen tettsted. Stedet har postnummer 4849.
Landemerker i tettstedet er Nesheim skole, bensinstasjonen og Longumvannet.Fylkesvei 141 fører vestover fra Longum til det populære utfartsstedet Granestua og Gloseheia kvartsgruve. Veien fører videre til Froland, men er sperret med bom.Europavei 18 ble i 2019 flyttet slik at den ligger sør for tettstedet. Longumkrysset, et stort motorveikryss på E18, ligger like sør for tettstedet.
Tettstedet hadde 261 innbyggere pr 1. januar 2018.Longum lå tidligere i Moland kommune.


== Referanser ==
Foreningen Brukskunst

Foreningen Brukskunst (1918) ble startet for å bringe kunstnere og industridesign sammen under slagordet «Vakrere hverdagsvarer».

Mottoet tok man etter den svenske Gregor Paulsson som i 1919 utga boken «Vakrare vardagsvare». Ellers lot man seg inspirere av Svenska Slöjdföreningen og Deutscher Werkbund.
Viktig i starten var  gullsmeden Jacob Tostrup Prytz (1886–1962), nylig hjemvendt fra utlandet, og også var lærer og rektor på Statens håndverks- og kunstindustriskole 1914-56. Med ham var Carl W. Schnitler og Thor Bendz Kielland også sentrale. Foreningen hadde en egen Kirkekomité og brukte Kunstindustrimuseet til utstillinger. Klubben hadde fra 1930 også utstillinger i Kunstnernes Hus.  I 1932 ble Knut Greve fra Norsk Folkemuseum sekretær. Tidsskriftet Brukskunst ble avviklet i 1934.
Under den andre verdenskrig jobbet foreningen med bohaver for familier som hadde mistet sine hjem. Tidsskriftet Bonytt ble først utgitt i 1941 med  Arne Remlov og  Per Tannum som redaktører, og mye brukt til publisering blant foreningens medlemmer. Første æresmedlem ble arkitekten Harald Aars, som også var med fra starten.
Nytt navn ved gjenetableringen i 1946 ble  Landsforeningen Norsk Brukskunst. Distriktskontorer ble åpnet i Oslo, Bergen, Trondheim, Stavanger og Kristiansand.
Oslo-avdelingen, som nå antok det gamle navnet Foreningen Brukskunst, fikk  Arne Remlov som formann, de avholdt sin første høstutstilling  i 1947 og hadde salgsutstillinger til jul i Kunstnernes Hus.  Fra 1948-50 var Knut Greve formann.
I 1952 ble navnet Landsforbundet Norsk Brukskunst. President 1956-61 var Bernt Heiberg og fra 1957 delte foreningen ut Jacobprisen.
Foreningen drev Galleri Vognremissen i Basarhallene ved Oslo domkirke. 


== Splittelse og opphør ==
Flere gikk på 1950- og 60-tallet over til begrepet kunsthåndverk, så faggruppen Norske Brukskunstnere (NB) endret sitt navn til Norske kunsthåndverkere i 1974 da Kulturmeldingen kom. Dette var et av resultatene av Kunstneraksjonen 1974. Gruppen meldte seg ut av landsforeningen i 1978, og like etter fulgte også interiørarkitektene.
De som fremdeles ville tilhøre landsforeningen, kalte seg i 1978 Foreningen Brukskunst. Dette gjald blant annet designere fra Porsgrund Porselænsfabrikk og Hadeland Glassverk, men også Grete Prytz Kittelsen som var president 1975-78. Disse skiftet navn til Norske Brukskunstnere i 1997.Landsforeningen endret i 1986 til navn til Landsforbundet Norsk Form. Dette forbundet ble nedlagt i 1993, da Norsk Form ble etablert.


== Referanser ==
Oslo Harmonikvartett

Oslo Harmonikvartett var en kortlivet norsk sanggruppe som besto av Wenche Myhre, Kari Diesen og Sølvi Wang. Gruppen dukket opp midt på 1960-tallet, og fikk kun gitt ut to singler. Gruppen er videre antagelig den eneste kvartetten som bare har bestått av tre medlemmer. Innspillingene ble gjort med Egil Monn-Iversen som orkesterleder.


== Diskografi ==


=== Singler ===
Sussebass/Klara og Sara og Trine (1967)
Fy, fy, nei, nei, huff, huff, så synd (1968)


=== Som medvirkende ===
Norske toppartister (1972)


== Referanser ==
Bamsefjell

Bamsefjell er et fjell i den vestlige delen av fjellmassivet Sør-Rondane i Dronning Maud Land. Fjellet ligger 18 kilometer vest for Nils Larsenfjellet mellom Kreitzerisen og H.E. Hansenbreen. Høyeste punkt måler 2188 moh.Området ble fotografert fra fly under Operasjon Highjump i 1946–47. Kart over området, basert på de amerikanske flyfotografiene, ble utarbeidet av H.E. Hansen ved Norsk Polarinstitutt i 1957.


== Referanser ==
Sliven eparki

Sliven eparki (bulgarsk Сливенска епархия) er et bispedømme i Bulgaria under Den bulgarske ortodokse kirke.
Eparkiet er beliggende i det sydøstlige hjørnet av Bulgaria, og omfatter helt eller delvis oblastene Sliven, Jambol, Burgas og den østligste delen av Haskovo.
Største by er Burgas, men metropolitten har sete i Sliven. Siden 1980 et det Joanikij av Sliven som har sittet som metropolitt.


== Kirker og klostre ==
Eparkiet har til sammen 325 kirker og 35 kapeller. Sentralt blant disse er St. Dimităr-katedralen i Sliven og Kiril og Metodij-katedralen i Burgas.
Det finnes flere klostre i eparkiet, særlig kjent er Pomorie kloster ved Pomorie på svartehavskysten.


== Kirkelig inndeling ==
Eparkier i Den bulgarske ortodokse kirke er delt inn i såkalte okolii (bulgarsk околии, entall Околия/okolija).
Sliven eparki er delt inn i syv slike kirkelige distrikter. Dette er:

Sliven
Burgas
Jambol
Karnobat
Topolovgrad
Malko Tarnovo
Kotel


== Metropolitter ==
Joanikij har siden 1980 vært metropolitt av Sliven.
Tidligere metropolitter:

Serafim (Kinov) (1873–1896)
Gervasij (Georgiev) (1897–1919)
Ilarion (Arabadzjiev) (1922–1939)
Evlogij (Georgiev) (1939–1947)
Nikodim (Piperov) (1947–1980)
Joanikij (Nedeltsjev) (1980–)


== Galleri ==

		
		
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(bg) Offisielt nettsted 
(en) Sliven Eparchy – kategori av bilder, video eller lyd på Commons   (bulgarsk)
Sliven eparki Arkivert 20. november 2011 hos Wayback Machine. hos bg-patriarshia.bg (bulgarsk)
Amflora

Amflora er en genmodifisert potetsort. Den er genmodisert slik at stivelsen bare består av amylopektin og ikke amylose i motsetning til fra naturens side der amylose utgjør 20% av stivelsen. Potetsorten er til industriell bruk, primært i papirindustrien. Potetsorten er utviklet av Sveriges lantbruksuniversitet i Alnarp i Lomma kommun og eies av det tyske kjemikonsernet BASF. Potetsorten inneholder også et antibiotikaresistent gen, noe som er kritisert av miljøbevegelsen.Amflora ble godkjent av EU 2. mars 2010 og dyrking ble deretter startet i Sverige, Vorpommern i Tyskland og i Tsjekkia.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Amflora – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
https://www.webcitation.org/6EEnKYBd7?url=http://www.basf.com/group/corporate/en/products-and-industries/biotechnology/plant-biotechnology/amflora
https://web.archive.org/web/20110726043234/http://www.europabio.org/PressReleases/green/PR_061202_GM_potato.pdf
https://web.archive.org/web/20170422165536/http://amflora.de/
Per Tannum

Per Christian Anton Tannum (født 17. mars 1912, død 25. april 1994) var en norsk forretningsmann som ble kjent for sin iver for norsk brukskunst.
Etter middelskole i 1928 og handelsskole i 1932 startet han Tannum Møbler i 1933 og solgte trehvite møbler han tegnet selv. Denne butikken, sammen med Tannum Tekstil som han etablerte i 1938, eksisterer fremdeles (2022). Han startet også firmaet Bruksbo A/S, et design- og tegnekontor som ble samlokalisert med butikkene. Med Arne Remlov startet han i 1941 Bonytt, utgitt av Foreningen Brukskunst, også fremdeles (2011).
Med 85 kolleger i handelsbransjen startet han i 1942 Bokreditt Kjøpekort A/S, et kredittfirma likeens som i USA. 
Bokreditts landsforbund, Drammensveien 16, 28. november 1949: «En plan (BO-kreditt-systemet) som fylte kravet til sunne forhold ble fremlagt i slutten av 1941, utarbeidet av møbelhandler Per Tannum. Det gikk bl.a. ut på at avbetalingskreditten skulle ydes av et nøytralt kjøpmannsinstitutt...En særlig fordel by systemet på ved at en kan kjøpe i flere forretninger. Kundene kan fritt velge blant de tilsluttede forretninger...Systemet er utarbeidet i samråd med såvel juridiske som banktekniske eksperter og supplert med erfaringer fra BO-kreditt-selskapene etter flere års drift...I forretningen skal det bare være én pris på varen, kontantprisen. Forretningen har ikke anledning til å ta en kontantpris og en avbetalingspris, slik det ofte var tidligere. De kreditt-tillegg som er å betale, skal betales til BO-kreditt [som] forlanger minimum 1/3 av kjøpesummen og omkostninger kontant ved  kontraktens opprettelse...For å oppmuntre kundene - kanskje særlig forlovede - til å spare opp så meget som mulig, har BO-kreditt opprettet en særlig spareordning. Kredittomkostningene for sparerne er bare 4,5 %  av restbeløpet ved kontraktens opprettelse.»I 1966 hadde systemet over 7.000 tilsluttede forretninger. Det ble i 1991 solgt til Gjensidige, der det inngikk i Elcon Securities.
Sammen med Torolf Prytz arrangerte han den første salgsutstillingen av norske interiørartikler «Norway Designs for Living» i USA på 50-tallet, støttet av Landsforeningen Norsk Brukskunst, Norges Eksportråd, Norges Håndverkerforbund og datidens kulturkontor i Utenriksdepartementet. Det ble spiren til butikken Norway Designs som han startet i 1957, og som også finnes i dag (2011) som søsterbedrift til nevnte Tannum Møbler og Tekstil. Året etter startet han PLUS, et håndverkersamfunn i Fredrikstad, som fikk selge sine ting i butikken hans (Norway Designs). Senere ivret han for restaurering av sjøbodkvartalet i Tønsberg, der Tannum-filialer ble opprettet.


== Premier ==
St. Olavs Orden, ridder i 1. klasse 1966 for fremme av norsk brukskunst


== Referanser ==
Otto Borchgrevinkfjellet

Otto Borchgrevinkfjellet er et fjell i den vestlige delen av fjellmassivet Sør-Rondane i Dronning Maud Land. Det ligger mellom Widerøefjellet og H.E. Hansenbreen, fem kilometer sør for Tanngarden. Fjellet har en utstrekning på ti kilometer og høyeste punkt måler 2390 moh.Området ble fotografert fra fly under Operasjon Highjump i 1946–47. Kart over området, basert på de amerikanske flyfotografiene, ble utarbeidet av Norsk Polarinstitutt i 1957. Fjellet er oppkalt etter kaptein Otto Borchgrevink som i 1930-31 ledet en hvalfangstekspedisjon til Sørishavet med det flytende kokeriet «Antarctic». Ekspedisjonen kartla kysten av det antarktiske kontinentet fra 51°30' til 59° østlig lengde.


== Referanser ==
Solheim sekundærstasjon

Solheim sekundærstasjon ligger i Fjøsangerveien 65, Årstad bydel i Bergen og er tegnet av arkitekt Sigurd Lunde. Det monumentale, katedralaktige bygget ble oppført i pusset mur med jugendpregede detaljer i hugget stein. Sigurd Lunde tegnet samtidig også Frøland kraftverk i Samnanger. Sekundærstasjonen ble i 1924 påbygget med en fløy mot syd. I etterkrigstiden ble det oppført et nytt tilbygg mot Fjøsangerveien. Etter at arealbehovet for transformatorer er blitt mindre brukes bygget nå til andre formål, blant annet som kantine for BKK.
Sommeren 2021 ble det satt ut fire bikuber på sekundærstasjonens grøntområde. Disse produserte nok honning til rundt 1.500 glass merket «Bergensk byhonning fra Solheim sekundærstasjon».


== Kraftoverføring fra Samnanger ==
Sekundærstasjonen ble oppført i forbindelse med utbyggingen av Samnangervassdraget. Rettighetene til vassdraget ble kjøpt opp i 1889. 28. juni 1909 vedtok et enstemmig Bergen bystyre utbyggingen av vassdraget. Sekundærstasjonen fikk strøm fra en ca 35 kilometer fjernledning via Minde stasjon, Trengereidfjorden, Hisdal, Ådland og Aldal til Frøland kraftverk, Bergens Elektricitetsverks første vannkraftverk. Den første ledningen fra 1912 ble satt opp med en masterekke og utbygget med en ny i 1917. Masterekken fra 1912 var Norges første kraftledning med bæremaster med hengeisolatorer. Hver mast hadde seks hengeisolatorer som besto av tre isolatorskåler i porselen.


== Fra høyspent til lavspent ==
Sekundærstasjonen fungerte som innmatingssentral for elektrisk kraft hvor nettspenningen nedtransformerte fra 40 kV til 7,5 kV. Fra sekundærstasjonen gikk strømmen til det lokale fordelingsnettet via transformatorkiosker som omformet vekselstrømmen til likestrøm. De første transformatorkioskene i Bergen lå på Sandvikstorget og Ludebryggen (Sandviksboder 66 ligger her), og ble satt i drift i juni 1912. Transformatorkioskene ble tegnet av arkitekt Einar Oscar Schou, og i løpet av 1912 var ti vekselstrøm-transformatorer satt i drift i Bergen.


== Andre sekundærstasjoner i Bergen ==
Utover 1920-tallet ble nye sekundærstasjoner oppført. Ravneberget sekundærstasjon åpnet i 1927, og Sandviken sekundærstasjon, tegnet av arkitekt Ole Landmark, åpnet året etter.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Transformatorkiosk for Bergen Elektrisitetsverk
Katolsk-ortodoks akademi

Katolsk-ortodoks akademi er et selvstendig, økumenisk møtested for medlemmer av den katolske kirke og de ortodokse kirkene i Norge. Forumet har vært i virksomhet siden 2004. De første årene gikk det under navnet Katolsk-ortodoks Idéforum, men i 2010 ble navnet endret til Katolsk-ortodoks forum og i 2017 til Katolsk-ortodoks akademi.
Forumet konstituerer seg selv, og nye medlemmer tas opp etter forslag i forumet. Det er et mål for forumet å ha en bred sammensetning. Antall medlemmer begrenses oppad til ni.
Medlemmene i katolsk-ortodoks akademi er ikke offisielle representanter for sine kirker, men det er naturlig at medlemmene informerer sine respektive lokale kirkeledere (som biskop og sogneprest) om forumets utadrettede virksomhet.
Forumets målsetning er 

å fremme internt fellesskap basert på vennskap og på interesse for kirkeliv, liturgi og spiritualitet i den katolske kirke og de ortodokse kirkene; og
å arrangere, fortrinnsvis minst én gang i året, et åpent seminar av faglig høy kvalitet.Seminaret skal belyse et tema av sentral betydning for begge kirker innenfor kirkekunst, liturgi, historie, klosterliv, spiritualitet eller teologi, med tanke på å nå ut til et bredt publikum uavhengig av tro eller livssyn. Blant de emner eller seminarer som har vært belyst er «Den hellige Maria, Guds Moder i katolsk og ortodoks tradisjon», spiritualitet og klosterliv i Øst og Vest, Hellige Olav i Russland, den ortodokse læren om guddommeliggjørelsen, ikoner, ord og bilde.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Musselin

Musselin (fra arabisk mausili, «fra Mosul») er et svært tynt vevet bomullstekstil som på 1600-tallet ble brakt til Europa fra byen Mosul i dagens Irak. Stoffet ble særlig populært som kjolestoff i Frankrike på 1700-tallet og begynnelsen av 1800-tallet. 
Langt tidligere er stoffet kjent fra Bengal, der det kanskje først ble vevet. I Periplus Maris Erythraei fra det første århundre e.Kr. er musselin nevnt som en eksportvare fra Bengal, og i det åttende århundre skryter den arabiske handelsmannen Sulaiman i Salsilatu-t Tawarikh av et svært tynt bomullstoff fra Bengal han ikke har sett maken til andre steder.


== Referanser ==
Harald Conradsen

Harald Conradsen (født 17. november 1817 i København, død 10. mars 1905 samme sted) var en dansk medaljør og billedhugger som satte et sterkt preg på utformingen av danske medaljer og mynter i nærmere 60 år. Han ble ansatt ved Den Kongelige Mønt i 1841 og var medaljør der i årene 1873–1901.
Conradsen sto blant annet bak medaljen som utdeles til mottakere av Eckersbergmedaljen. Det var også han som utarbeidet platen til den doktorringen som Københavns Universitet begynte å bruke i 1866.
Han mottok Neuhausens premie for modellen til en specie i 1838. Han var ridder av Dannebrog.


== Referanser ==


== Kilder ==
(da) Harald Conradsen på Kunstindeks Danmark / Weilbachs Kunstnerleksikon
Harald Conradsen hos Danske mønt
Johan Ellefsen (arkitekt)

Johan Fredrik Ellefsen (født 20. september 1895 i Bærum, død 26. februar 1969 i Oslo) var en norsk arkitekt, kjent for å ivre for modernismen. 
Hans foredrag i Oslo Arkitektforening fra 1927 har for ettertiden blitt kalt «modernismens manifest». Det ligner mye på de fem punkt fra Le Corbusier, men så hadde han også hatt studiereiser til kontinentet. Han vant noen premier, først i 1926 til blokkene på Blindern, senere Marienlyst og Aftenpostens nybygg. Etter examen fra NTH i Trondheim 1916, arbeidet han hos Arnstein Arneberg i Kristiania og Georg Greve i Bergen, før han 1922-40 hadde kontor med Finn Bryn. 
Etter krigen mister Ellefsen retten til å inneha foreningsverv i Norske arkitekters landsforbund i 1 år, fram til 1. januar 1947.  Tilsvarende straff ble gitt til arkitekter som under krigen hadde utført arbeid, direkte eller indirekte, for tyskerne eller Nasjonal Samling.  Fra 1945 jobbet han mest for kommunene (regulering), herunder den på Vaterland 1954.


== Premier ==
Henrichsens legat 1926
Houens fonds diplom sammen med Finn Bryn i 1937 for første del av Universitetsanlegget på Blindern
Houens fonds diplom sammen med Finn Bryn i 1938 for Aftenpostens nybygg i Apotekergata 6 i Oslo


== Referanser ==
Pulmonalklaff

Pulmonaklaffen i hjertet går fra høyre ventrikkel (høyre hjertekammer) og ut i lungearterien. Pulmonaklaffen har tre seil som hindrer at blodet strømmer feil vei. I pulmonaklaffen er det oksygenfattig blod fra kroppen som går gjennom hjertet og videre til lungene. Dette utgjør «det lille kretsløpet».
Didi Heiberg

Didrikke «Didi» Heiberg (født 26. juli 1863 i Bergen, død 5. februar 1915) var en norsk skuespiller, primadonna ved Den Nationale Scene.


== Familie ==
Didi Heiberg het opprinnelig Hansine Didrike Tollefsen og het ved fremførelsen av sine første roller Didrike Tollefsen. Hennes far var maskinist Hans Tollefsen fra Jølster, og moren het Jacobine Gjertine Nygaard. Også to av hennes søstre hadde mindre roller ved Den Nationale Scene – Karen Dorothea (1859-94) og Jacobine Augusta Tollefsen (1870-90).  Hun ble 1. april 1885 gift med forfatter, teatersjef og dramatiker Gunnar Heiberg (1857–1929).


== Liv og virke ==
Didi Heiberg debuterte ved Den Nationale Scene den 24. september 1882 i rollen som Agnes i Brand. Hun var Svanhild i Kjærlighedens Komedie (1883), Thora i De unges forbund (1883), Dagny i Hærmændene paa Helgeland (1884), Hedvig i Vildanden (urpremieren den 9. januar 1885). Regine i Gengangere (1985) og Rebekka West i Rosmersholm. Etter at Gunnar Heiberg kom til teatret som ny teatersjef i 1884, giftet hun seg med ham i 1885, og ble med ham tre år etter, da han vendte tilbake til Kristiania. 
I Kristiania hadde Didi Heiberg blant annet hovedrollen som Anna Hielm i ektemannens (altså Gunnar Heibergs) stykke Kong Midas, også i urpremieren Det Kongelige Teater i København den 17. januar 1890, og i den etterfølgende turneen på nordiske scener. Stykket ble ikke antatt på Christiania Theater, men hadde sin norske debut 17. april 1890 på Tivoliteatret. Ekteskapet med Heiberg – som hadde interessert seg for Oda Krohg i 1893 –  varte til 1896. Hun var igjen Agnes i november 1896, ved Dagmarteatret i København. I 1901 var hun engasjert ved Arbeidernes Teater i København.


== Roller i utvalg ==
Agnes i Brand
Svanhild i Kjærlighedens Komedie (1883)
Thora i De unges forbund (1883)
Dagny i Hærmændene paa Helgeland (1884)
Hedvig i Vildanden (urpremieren den 9. januar 1885)
Regine i Gengangere (1985)
Rebekka West i Rosmersholm
Anna Hielm i Kong Midas


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Didi Heiberg hos Sceneweb
Erik Ninn-Hansen

Erik Ninn-Hansen (født 12. april 1922 i Skørpinge på Sjælland, død 20. september 2014 i Charlottenlund) var en dansk høyesterettsadvokat og konservativ politiker.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Erik Ninn-Hansen var sønn av gårdbruker Christian Hansen og lærer Marie Ninn fra Skørpinge ved Slagelse. Han ønsket seg et yrkesliv vekk fra jordbruket, og distanserte seg fra hjemstedets orientering mot partiet Venstre.Han giftet seg i 1947 med juristen Astrid Pedersen fra Krummerup ved Næstved. Paret tilbragte mesteparten av livet i Charlottenlund. 


=== Utdannelse, jurist ===
Han hadde studentereksamen fra Slagelse Gymnasium fra 1941, juridisk embedseksamen fra Københavns Universitet fra 1948, sakførerbevilling fra 1952 samt møterett for Højesteret. Ninn-Hansen var sekretær ved Østre Landsret 1948–1955, sakførerfullmektig 1951–1952, landsrettssakfører fra 1954 samt høyesterettsadvokat med eget firma fra 1955. Han hadde en lang rekke styreverv i bedrifter og institusjoner.


=== Politiker, motstandsmann ===
I 1930-årene ble han med i Konservativ Ungdom, i opposisjon til organisasjonens antidemokratiske, nasjonalistiske og til dels fascistiske fløy.Under den andre verdenskrig gikk han inn i motstandsbevegelsen, og dannet Studenternes Efterretningstjeneste sammen med blant andre Arne Sejr. Ninn-Hansen var formann i Studenterforeningens Konservative 1942–1945, formann i Konservative Studenter 1944–1948, medlem av Folkeligt Oplysningsforbunds forretningsutvalg 1947–1952 og formann i Konservativ Ungdom 1948–1950.


=== Toppolitikken ===
I 1953 ble han innvalgt i Folketinget, hvor han ble sittende frem til 1994. 
Han var videre medlem av Konservative Folkepartis hovedstyre fra 1963 samt forsvarsminister 1968–1971 og finansminister i 1971 i Hilmar Baunsgaards regjering. Han rykket deretter opp til å bli partiets politiske leder og gruppeformann 1971–1974, men valgene i 1973 og 1975 betydde nederlag for partiet. Ninn-Hansen var senere justisminister i Poul Schlüters regjeringer 1982–1989 og formann i Folketinget 1989–1992. Han gikk av som justisminister grunnet den såkalte tamilsaken, og i 1993 ble han skarpt kritisert av en offentlig rapport om saken. I 1995 dømte riksretten ham til fire måneders fengsel for brudd på ministeransvarlighetsloven, og Ninn-Hansen var i realiteten ferdig i dansk politikk.
I 2011 solgte han sin 80 år gamle og 187 m² store villa i Charlottenlund, etter å ha flyttet inn i en eldrebolig året før.


== Bibliografi ==
1974 – Syv aar for VKR.
1985 – Fra Christmas til Baunsgaard. Dansk politik 1948-1973.
1990 – Ret færd mellem jura og politik.
1991 – Christmas Møller.
1997 – Værelse 28. Dansk politik 1974-1994.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Erik Ninn-Hansen hos Europarådets parlamentarikerforsamling