jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Rudolf Breitscheid

Rudolf Breitscheid (født 2. november 1874 i Köln, død 24. august 1944 i konsentrasjonsleiren Buchenwald) var en ledende politiker i det tyske sosialdemokratiske partiet SPD og delegat til riksdagen under Weimarrepublikken.
Breitscheid var sønn av en bokhandler i Köln. Han gikk på gymnas der og studerte siden økonomi ved universitet i München og Marburg. Han disputerte til doktorgrad i 1898. Fra 1898 til 1905 arbeidet han som redaktør og korrespondent for aviser med liberal bakgrunn. Mellom 1903 og 1912 var han med i liberale politiske grupper, men sluttet seg dette året til SPD. I 1917 gikk han videre til det mer venstreorienterte USPD, som bestod av krigsmotstandere fra SPD.  
Etter en oppsplittelse av USPD, var Breitscheid med i den gruppen som i 1922 gikk tilbake til SPD. Han var riksdagsmann, SPD-gruppens talsmann i utenrikssaker og medlem i den tyske delegasjonen til Folkeforbundet. 
Etter at Adolf Hitler og nazistene kom til makten i 1933, flyktet Breitscheid til Frankrike sammen med sin venn Rudolf Hilferding. I 1941 ble Breitscheid og Hilferding arrestert i Marseille av Gestapo og internert i konsentrasjonsleiren Buchenwald. 
Presise detaljer om Breitscheids siste år er vanskelig å få tak i, så de nærmere omstendighetene rundt hans død er uavklart. Ifølge nazi-kilder døde Breitscheid og KPD-lederen Ernst Thälmann under et bombeangrep. Når det gjelder Thälmann er det vist at dette ikke er riktig, slik at det kan være like feil i Breitscheids tilfelle. Som Thälmann kan han altså ha vært drept på ordre fra høyeste hold.
Breitscheidplatz med Kaiser-Wilhelm-Gedächtniskirche sentralt i Berlin er oppkalt etter ham, og i Kaiserslautern, Potsdam, Cottbus, Leverkusen og Dresden finner man gater som bærer navnet hans. 
Breitscheid er begravet på Südwestkirchhof Stahnsdorf i Brandenburg.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Rudolf Breitscheid – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Kjersti Bale

Kjersti Bale (født 30. mars 1959) er dr. philos. og professor i allmenn litteraturvitenskap ved Universitetet i Oslo.
Hun har utgitt bøker om Cora Sandel, Michel de Montaigne, om melankoliens estetiske historie, og Estetikk, en innføring (2009). Hun har vært medredaktør av Norsk Litteraturvitenskapelig Tidsskrift. Medlem av vitenskapsakademiet siden 2009.


== Eksterne lenker ==
(no) Publikasjoner av Kjersti Bale i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
(no) Publikasjoner av Kjersti Bale i BIBSYS
Valkendorfsgade (København)

Valkendorfsgade er en gate som ligger i indre by i København. Gaten går fra  krysset Købmagergade krysser Niels Hemmingsens Gade og går i en sving rundt Helligåndskirken og ender i Strøget ved Amagertorv. Gaten er oppkalt etter Christoffer Valkendorf (1525–1601).Navnet på gaten var tidligere Store Hellig Geist Stræde.


== Referanser ==
Kirsti Strøm Bull

Kirsti Strøm Bull (født 27. april 1945) er en norsk jurist og professor ved Universitetet i Oslo.
Bull tok sin juridiske doktorgrad i 1993, og ble professor ved det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo i 1997. Hun er ansatt som professor ved Institutt for privatrett ved Universitetet i Oslo og som professor II ved Samisk høgskole.
Hun har spesielt arbeidet og publisert innenfor rettsfeltene familierett og samerett. Hun har også vært medlem av flere offentlige utvalg knyttet til samerett og medisinsk forskningsetikk. Blant annet ledet hun utvalget som la fram forslag til endringer i reindriftsloven (NOU 2001:35)  og granskingskommisjonen om medisinsk forskning på mennesker uten dere samtykke (NOU 2003:33).
Bull ble innvalgt i Det Norske Videnskaps-Akademi i 2008 og ble valgt til preses for 2013.Hun er gift med jusprofessor Hans Jacob Bull.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Publikasjoner av Kirsti Strøm Bull i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin 
(no) Publikasjoner av Kirsti Strøm Bull i BIBSYS 
(no) Kirsti Strøm Bull i Store norske leksikon
(no) Kirsti Strøm Bull profil hos Universitetet i Bergen
Lita Grey

Lita Grey, egentlig Lillita Louise MacMurray, (født 15. april 1908 i Hollywood i California, død 29. desember 1995 i Los Angeles) var en amerikansk skuespiller i stumfilmtiden.
Charlie Chaplin møtte Grey første gang under filmingen av Småen. Tre år senere, da han var 35 år gammel, ble han involvert med den 16 år gamle Grey mens han påbegynt forberedelsene til Gullfeber hvor hun var tiltenkt den kvinnelige hovedrollen. De ble gift den 26. november 1924 og hun ble påfølgende gravid og dette førte til at hun ble fjernet fra filmens rollebesetning. De fikk to sønner sammen, skuespillerne Charles Chaplin, jr. (1925–1968) og Sydney Chaplin (1926–2009). Ekteskapet var en katastrofe da paret overhode ikke passet sammen. De ble skilt den 22. august 1927. Den særdeles bitre skilsmissen tvang Chaplin til å betale 825 000 dollar, den gang en rekord, og det kom på toppen av bortimot en million dollar i juridiske kostnader. Stresset med den sensasjonelle skilsmissen, bestående av en føderal skattestrid, skal etter sigende ha gjort håret hans hvitt. 
Senere arbeidet hun i 1970- og 1980-årene som funksjonær ved Robinson's Department Store i Beverly Hills.
Chaplinbiografen Joyce Milton har hevdet i boken Tramp: The Life of Charlie Chaplin at ekteskapet var inspirasjonen for Vladimir Nabokovs roman Lolita fra 1950.


== Filmografi ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Lita Grey på Internet Movie Database 
(sv) Lita Grey i Svensk Filmdatabas 
(en) Lita Grey på AllMovie 
(en) Lita Grey på AllMovie 
(en) Lita Grey hos The Movie Database
Ellen Mortensen

Ellen Mortensen (født 17. desember 1953) er dr. philos. og professor i allmenn litteraturvitenskap ved Universitetet i Bergen siden 1999.
Hun har særlig arbeidet med lyrikk, og har blant utgitt bøkene The Feminine and Nihilism: Luce Irigaray with Nietzsche and Heidegger (1994) og Touching Thought: Ontology and Sexual Difference (2002). Medlem av vitenskapsakademiet siden 2009.


== Eksterne lenker ==
(no) Publikasjoner av Ellen Mortensen i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
Presentasjon på nettsidene til Universitetet i Bergen
Vannareid oppvekstsenter

Vannareid oppvekstsenter er en kombinert barne- og ungdomsskole og barnehage i Vannareid på Vannøy i Karlsøy kommune.Skolen ble bygd i 1968 og ble gjort om til et oppvekstsenter i 2005. I 2010 hadde oppvekstsenteret et elevtall på 43 i tillegg til 15 barn i barnehagen. Samme år var det til sammen 12 ansatte.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
karlsøy kommune-vannareid oppvekstsenter
https://web.archive.org/web/20070911181941/http://www.karlsoyskolene.no/vannareid/
pedit karlsøy skolene
Harald A. Øye

Harald Arnljot Øye (født 1. februar 1935 i Oslo) er en norsk kjemiker og professor emeritus ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU). Øye har vært professor i uorganisk kjemi ved Norges tekniske høgskole og NTNU i over 30 år. Han har spilt en viktig rolle i moderniseringen av aluminiumsindustrien i Norge.
Øye studerte ved Kjemiavdelingen ved NTH og ble uteksaminert i 1958 med innstilling. I 1964 avla han dr.techn.-graden samme sted. Han ble dosent ved Institutt for uorganisk kjemi ved NTH i 1965, fra 1973 professor samme sted.
Hans forskningsfelt omfatter i hovedsak aluminium-, magnesium- og silisiumproduksjon, materialteknologi, karbonteknologi og kunstgjødselproduksjon.
Øye er medlem av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab, Det Norske Videnskaps-Akademi og Norges Tekniske Vitenskapsakademi. Han ble i 1999 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Publikasjoner av Harald A. Øye i BIBSYS
(no) Publikasjoner av Harald A. Øye i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
Institutt for materialteknologi, NTNU. Instituttets informasjon om Øye
(no) Harald A. Øye i Norsk biografisk leksikon
Thomas Offenberg Backer

Thomas Offenberg Backer (født 27. september 1892 i Mo i Telemark, død 10. januar 1987) var en norsk sivilingeniør og vegdirektør i Norge fra perioden 1948 til 1962.
Backer ble student ved Norges tekniske høgskole (NTH) i 1910 og ble uteksaminert som sivilingeniør i 1914. I perioden 1914 til 1917 var han assisterende ingeniør ved Statsbanenes brokontor, og fra 1917 til 1919 var han ansatt ved Stavanger Electro Staalverk. Fra 1919 og frem til 1925 var Backer ansatt ved Statens vegvesen i Vestfold, før han fra 1925 til 1935 ble forfremmet til avdelingsingeniør hos Statens vegvesen i Nord-Trøndelag. Fra 1935 til 1940 var han hos Vegdirektoratet, før han deretter ble overingeniør i Vegvesenet i Oppland.
I 1948 ble Backer ny vegdirektør etter Arne Korsbrekke, et verv han satt med frem til han selv ble etterfulgt i 1962. Som vegdirektør i etterkrigstiden var Backer ansvarlig for å gjenreise infrastruktur som både var nedslitt og krigskadet, og i slutten av sin periode begynte han å planlegge utbyggingen av veinettet i Norge i henhold til den økende massebilismen. Backer ble utnevnt til ridder av St. Olavs Orden i 1962, og fikk også NAFs fortjenestemedalje. 
Han var sønn av Hans Backer (1858–1940) og Johanne Offenberg (1859–1954). Faren var sogneprest og av slekten Backer. Broren  Andreas Backer (1895–1975) var generalsekretær i Den Norske Turistforening fra 1927 til 1956.  Thomas ble gift i 1918 med Clara Martens (1895–1988).


== Verv ==
Formann i bygningsrådet i Egge (1930–1935)
Medlem av ligningsnemden (1933–1935), formann i 1935
Formann i Opplands fylkesarbeidsnemnd (1945–1948)
Medlem av Nordisk vegteknisk forbund (1948–1962)
Backer var også rådsmedlem av DNT, Landslaget for Reiselivet, Teknisk Museum og styremedlem i Ny Jord i perioden 1953 til 1966.


== Referanser ==


== Litteratur ==
«Backer, Thomas Offenberg», i Steenstrup, Bjørn (red.): Hvem er Hvem? 1973, Oslo: Aschehoug, 1973, s. 35.
Røed, A. C.: Thomas Offenberg Backer. En forsiktig vegdirektør i en vanskelig tid. I Årbok for Norsk vegmuseum 2020. ISBN 978-82-91130-50-7


== Eksterne lenker ==
(no) Thomas Offenberg Backer i Store norske leksikon
Magne Sæbø

Magne Sæbø (født 23. januar 1929 i Kvinnherad) er en norsk teolog og tidligere (1970–99) professor i Det gamle testamente ved Menighetsfakultetet (MF) i Oslo.Han ble cand.theol. ved Menighetsfakultetet i 1956 og dr.theol. ved Universitetet i Oslo i 1969. Han var professor i gammeltestamentlig teologi ved Menighetsfakultet 1970-1999 og har blant annet vært leder av Bibelselskapets oversettelsesutvalg for Det gamle testamentet 1968–1979, styremedlem i Bibelselskapet og deltatt i flere internasjonale komiteer.
Sæbø er blant annet medutgiver av Biblia Hebraica Quinta : editione cum apparatu critico novis curis elaborato (2004–), hvor han har skrevet om Esters bok, og redaktør av referanseverket Hebrew Bible/Old Testament: A History of its Interpretation. Han har også et populærfaglig forfatterskap med bøker som Fortolkning til Salomos ordspråk, Forkynneren, Høysangen, Klagesangene (1986 i serien Bibelverket), Ordene og Ordet : gammeltestamentlige studier (1979), Gjennom alle tider : det Gamle Testament i kirken (1978) og Israel i fortid og fremtid : hva sier Bibelen? (1983). Han var medredaktør og medforfatter av Bibelselskapets jubileumsberetning Bibelen i Norge (1991).
Sæbø er ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden og er tildelt Fridtjof Nansens belønning (1995). Han er medlem av Vitenskapsakademiet, Wissenschaftliche Gesellschaft für Theologie og Nathan Söderblom-sällskapet i Uppsala.
Karl William Weydes artikkel «Magne Sæbø as Old Testament Scholar» sto i Scandinavian Journal of the Old Testament, nr 1, 2010. Styreleder i Israelsmisjonen 1977-87.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Magne Sæbø - Store norske leksikon
(no) Publikasjoner av Magne Sæbø i BIBSYS
(no) Publikasjoner av Magne Sæbø i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
Vegard Larsen

Vegard Larsen (født 25. mai 1981 i Sarpsborg) er en norsk journalist, filmkritiker og prisvinnende programleder på TV og radio.
Larsen begynte som journalist i studentavisa Universitas, før han ble journalist og filmanmelder i Dagbladet i 2005. Han har også jobbet i Dagbladet Magasinet, fotballmagasinet Fire Fire To og NRKs Store studio.Larsen er en norsk journalist, filmkritiker, programleder og radiovert. Han jobbet fra 2010 til 2014 som programleder i filmprogram Filmbonanza, som gikk på NRK2. I 2015 gikk han over som programleder i I Larsens Leilighet. Programmet hadde åtte tv-portretter pr. sesong. Serien varte i tre sesonger. 
I 2017 hadde han regi på Takin Ova, en serie som forteller historien om norsk hip hop og kunstserien Kunsten å leve på NRK. Takin Ova ble i 2018 nominert til Gullruten for beste dokumentarserie. 
I 2019 byttet Larsen jobb fra NRK TV til P2, og er programleder for programmet Drivkraft, hvor han inviterer kjente mennesker for en times prat om livet. I 2021 mottok han Prix Radio-prisen Årets programleder.   


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Vegard Larsen på Internet Movie Database
Arne Korsbrekke

Arne Olai Korsbrekke (1877–1965) var en norsk vegingeniør. Han var Norges vegdirektør fra 1945 til 1948.


== Liv og virke ==
Han vokste opp på Hellesylt på Sunnmøre, der familien drev landhandel. Han tok ingeniøreksamen ved Trondhjems Tekniske Læreanstalt i 1901 og ble like etter ansatt i Statens vegvesen.I 1904 fikk han fast stilling ved Statens vegvesen i Sør-Trøndelag, og her ble han værende frem til 1920, kun avbrutt av et studieopphold i Dresden. I 1920 satt han i noen måneder som midlertidig overingeniør og fylkesvegsjef ved Statens vegvesen i Sør-Trøndelag, før han samme år fikk tilsvarende fast stilling i Nord-Trøndelag.Korsbrekke var innvalgt i Steinkjer bystyre fra 1932 til 1934 på en borgerlig fellesliste. Han var Høyres førstekandidat i Nord-Trøndelag ved stortingsvalget 1933, i listeforbund med Bondepartiet, men ble ikke innvalgt.Fra 1934 til 1945 var han overingeniør og fylkesvegsjef ved Statens vegvesen i Akershus. Etter frigjøringen i 1945 ble han leder for Vegdirektoratet. Han gikk av som vegdirektør da han passerte aldersgrensen i 1948.Han giftet seg i 1906 med Hedvig Wexels. Deres sønn Arne Vilhelm Korsbrekke (1907–1980) ble ingeniør og gründer av KOLO (Korsbrekke og Lorck), senere konsernsjef i Veidekke.


=== Utmerkelser ===
Arne Korsbrekke ble utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden og kommandør av 2. klasse av Dannebrogordenen og Nordstjerneordenen. Han ble også tildelt Kongelig Norsk Automobilklubs fortjenstmedalje i sølv.


== Referanser ==
Øystein Bernhard Mobråten

Øystein Bernhard Mobråten (født 18. november 1940) er en norsk billedhugger, tegner og taksidermist  fra Kongsberg.
Han ble født på Lillestrøm. Vokste opp på familiesmåbruket Svartås på Kongsberg. Etter utdannelse innen elektronikk ble han ansatt ved Kongsberg våpenfabrikk i 1960. I 1966 ble han ansatt som taksidermist ved Universitetet i Oslo, Biologisk institutt. På egen hånd begynte han å studere gresk skulptur ved Nasjonalgalleriet. Her ble han hentet inn som elev av kunstpedagogen Rolf Schønfeld, som drev kunstpedagogisk privatundervisning innen klassisk kunst på akademinivå.
Øystein Bernhard Mobråten var der elev og medarbeider fra 1966 til 1982. Han har i sin ansettelsestid ved Biologisk institutt utsmykket miljøet i Kristine Bonnevies hus på UiO. Han har blant annet laget panoramamonteren i kjelleren i Kristine Bonnevies hus som er en hyllest til Kristine Bonnevie. Han arbeider i dag både klassisk figurativt og i friere uttrykksformer.
Mye brukte motiver er dyr og drømmelandskaper som kan tendere både mot det symbolske og surrealistiske.


== Arbeider ==


=== Innkjøpt av ===
2009 Biologisk institutt (UiO), portrett av professor Nils Christian Stenseth.
2007 Zoologisk museum, bronseskulptur.
2006 Norsk Forsvars Teknologi Kongsberg, bronseskulptur.
2005 H.M.Kongens garde, Edinburgh militære tatoo. Gardens maskot "Nils Olav" kongepingvin i bronse.
2005 Blefjell sykehus, Kongsberg, bronseskulptur.
2002 Sandefjord kommune, bronseskulptur
2001 Statens kartverk, Hønefoss, bronseskulptur.
1998 Det norske radiumhospital, bronskulptur
1996 Røst kommune, bronseskulptur.
1994 Gaia, Hafjell, Lillehammer, bronseskulptur.
1991 Kristiansand Dyrepark, bronseskulptur.


== Utsmykningsoppdrag ==
2015 Skulptur i bronse, motiv Oddvar Rønnestad, Kongsberg Alpinsenter.
2006 Universitetet i Oslo, Biologisk institutt, bronseskulptur av Homo Floresiensis
2003 Universitetet i Oslo, Biologisk institutt, bronseportrett relieff av Arne Semb-Johansson
2002 H.M.Kongens garde. Gardens maskot "Nils Olav" kongepingvin i bronse.
1991 Universitetet i Oslo. Veggmaleri (3x25m)
1991 Hunderfossprosjektet Ivo Caprino skulptur (polyester)
1990 Universitetet i Oslo, Biologisk institutt, to skulpturer i bronse.
1990 Universitetet i Oslo, Biologisk institutt, "Urfilosofen" skulptur i bronse.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
www.mobraaten.com 
http://www.youtube.com/watch?v=W3tOd6LVIIo&feature=channel
The Judge and I

The Judge and I er et musikkalbum med Laila Dalseth, utgitt i 1992.


== Sporliste ==
«Out of Nowhere»
«It Might As Well Be Spring»
«Lover Come Back to Me»
«I Thought About You»
«In a Sentimental Mood»
«I'm Getting Sentimental Over You»
«Until the Real Thing Comes Along»
«Just in Time»
«I Gotta Right to Sing the Blues»
«My Romance»
«Memories of You»
«God Bless the Child»
Whitney Smith

Whitney Smith (født den 26. februar 1940 i Arlington, Massachusetts, død 17. november 2016 i
Peabody) var en amerikansk, profesjonell flaggforsker («vexillolog»). Han utmerket seg spesielt ved å skape uttrykket vexillologi om flagg som fagfelt og ved å gi ut viktige bøker om flagg.
Smith var utdannet fra Harvard University og tok doktorgraden ved Boston University der han i 1964-1970 var lærer og amanuensis i statsvitenskap.
Smith startet i 1961 tidsskriftet The Flag Bulletin: The International Journal of Vexillology (ISSN 0015-3370) som han var redaktør for. Han opprettet i 1962 Flag Research Center i Winchester i Massachusetts, der han var direktør.
Whitney Smith var med og tok initiativet til de internasjonale kongressene for vexillologi, og til opprettelsen av organisasjonen Fédération internationale des associations vexillologiques (FIAV).
Smith bidro til utformingen av Guyanas flagg, flagget til Tennessee Valley Authority og andre flagg.
Whitney Smith skrev 27 bøker om flagg, bl.a.:

Flag Book of the United Nations (1961)
The Bibliography of Flags (1965)
The Flag Book of the United States (1970)
Flags Through the Ages and Across the World (1975)
Flags and Arms Across the World (1980)
Flag Lore of all Nations (2001)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
https://web.archive.org/web/20100304131628/http://www.flagresearchcenter.com/index.html
Niels Jørgen Cappelørn

Niels Jørgen Cappelørn (født 1945) er en dansk teolog og Kierkegaard-forsker. Han ble cand.theol. fra Københavns Universitet 1977. Han utga Index til Søren Kierkegaards Papirer, bind XIV-XVI (1975–78). I årene 1980-93 var han generalsekretær for Det Danske Bibelselskab, deretter direktør for Søren Kierkegaard Forskningscenteret og redaktør av Søren Kierkegaards Skrifter. Han ble utnevnt til æresdoktor ved St. Olaf College, Minnesota, 1996, og æresdoktor i teologi ved Johann Wolfgang Goethe-Universität, Frankfurt am Main, 2003. Niels Jørgen Cappelørn er også en ivrig boksamler og har på vegne av Søren Kierkegaard Forskningscenteret kjøpt en imponerende Søren Kierkegaard-boksamling, idet han forsøker å rekonstruere Søren Kierkegaards eget bibliotek. 
1. januar 2010 ble Niels Jørgen Cappelørn ansatt som MSO-professor (professor med særlige oppgaver) i Kierkegaardstudier. Ansettelsen skjedde i forbindelse med Søren Kierkegaard Forskningscenterets innlemmelse i Det Teologiske Fakultet. 
Professor Cappelørn er medlem av Etisk Råd, et rådgivende organ for Alltinget om spørsmål og etiske problemer knyttet til biomedisin, og medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi. Han ble ridder av Dannebrog i 1992. Et festskrift til hans ære, At Være Sig Selv Nærværende, ble utgitt i 2010 i anledning av professor Cappelørns 65-årsdag.Han ble utnevnt til æresdoktor ved Københavns Universitet i 2013 og i 2014 ble han utnevnt til æresdoktor ved Universitetet i Oslo.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Søren Kierkegaard Forskningscenteret
Det Danske Bibelselskab
Krutthuset i Sandviken

Krutthuset ligger i Hegrenesveien 15 i Ytre Sandviken og var en del av forsvarsverkene som ble påbegynt i Sandviken i 1801. Det ble da anlagt befestninger på Nordnespynten og ytterst på Hegreneset for å forsvare Bergen havn. Befestningen var et resultat av slaget på København red den 2. april 1801 der den engelske marineflåten under ledelse av den legendariske admiral Nelson, beseiret den danske flåten som lå på reden.
Under Napoleonskrigen 1807-1814 ble kanonbatteriet på Hegreneset forsterket og utrustet med 16 tolvpunds kanoner og i 1807-1809 ble Krutthuset bygget under ledelse av ingeniørkaptein Hans Wetlesen. Krutthuset ble, som navnet forteller, oppført for å lage krutt til befestningen på Hegreneset. Huset ble bygget med kraftige murer og lett tak som ville blåse av ved en eventuell eksplosjon. Opprinnelig stod Krutthuset i en kløft med fjell på begge sider. Krutthuset brukes idag som kontor og er godt vedlikeholdt.
Bunker Hegrenes som ligger like i nærheten var i bruk under andre verdenskrig.
Krutthuset er omtalt i Amalie Skrams bok Hellemyrsfolket. 


== Referanser ==
Pekah av Israel

Pekah (hebraisk: פקח, Pẹqakh; «åpen-øyd»; latin: Phacee) var konge av det nordlige israelittiske Israel og sønn av Remalja (latin: Romelia). Han var først hærfører, eller «våpenbærer» som Andre Kongebok kalte ham, og ble konge etter å gjort en sammensvergelse mot kongen, Pekahja av Israel, og drepte ham for selv å ta tronen i hovedstaden Samaria.Pekah ble konge i 52. og siste året i kongetiden til Ussia av Juda (også kalt Asarja), konge av Judea, og han styrte selv i tyve år. I det andre året av has styre ble Jotam konge av Judea og styrte i 16 år. Jotam ble etterfulgt av sin sønn Akas i det 17 året av Pekahs kongetid. William F. Albright har datert hans styre fra 737 til 732 f.Kr. mens Edwin R. Thiele, fulgt av H. J. Cook  og Carl Lederer, hevder at Pekah opprettet i Gilead i nisán 752 f.Kr. et rivaliserende styre til kong Menahems Samaria-baserte kongedømme, ble enehersker da Menahems sønn Pekahja ble myrdet i 740/739 f.Kr., og han døde i 732/731 f.Kr. Denne forklaringen er i overensstemmelse med de assyriske krøniker som er enig om at Menahem ble konge i 743 eller 742 f.Kr. og at Hosea av Israel ble konge fra 732 f.Kr.
Da Pekah inngikk en allianse med Resin, konge av Aram-Damaskus, for å kunne angripe Judea, sendte Akas av Judea en appell til Tiglat-Pileser III, den mektige kongen av Assyria, om hjelp mot sine fiender. Den assyriske kongen fulgte oppfordringen, gruset kongedømmene Aram og Israel, men Judea ble skatteskylding og underlagt den assyriske kongen.


== Pekahs kongedømme ==
Med hjelp fra en gruppe menn fra Gilead fikk Pekah drept Pekahja og tok selv tronen.
En gang rundt 732 f.Kr. allierte han seg med Resin, konge av Aram-Damaskus, og truet Jerusalem, hovedstad i det sørlige jødiske riket Judea. Akas appellerte til Tiglat-Pileser III av Assyria om hjelp. Akas' (Ahas) frykt for Resin og Pekah, «Remaljas sønn», er nedtegnet i Immanuel-tegnet i Jesajas bok 7:14  hvor fødselen av en sønn (muligens Hiskia av Juda) er et tegn på nederlaget til begge kongene overfor kongen av Assyria før barnet er gammel nok til å spise «rømme og honning», og skille «det gode fra den onde». Etter at Akas underkastet seg Assyria og betalte skatt, angrep Tiglat-Pileser byenDamaskus og ødela den, og annekterte Aram. I henhold til Andre Kongebok ble befolkningen i Aram deportert og Resin henrettet. Deretter angrep den assyriske kongen landet Israel og «tok Ijjon, Abel-Bet-Maaka, Janoah, Kedesj, Hasor, Gilead og Galilea, hele Naftali-landet.» Den israelittiske befolkningen ble ført bort og til Assur i Assyria. Dette er også bekreftet utenfor Bibelen ved at Tiglat-Pileser III nedtegnet omtale av denne handlingen i en av sine inskripsjoner.I det kaoset som fulgte den assyriske invasjonen ble Pekah myrdet av Hosea, sønn av Ela, som deretter tok tronen og ble den siste kongen av Israel. Det var i det 20. året til Jotam, konge av Judea. Tiglat-Pileser III nevner i en inskripsjon drapet til Hosea på sine landsmenn. Det er spekulert om «gjeteren» nevnt i Sakarjas bok er ham.


== Referanser ==