jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Tour de France 1956

Tour de France 1956 var den 43. utgaven av sykkelrittet Tour de France og det ble avholdt fra 5. juli til 28. juli 1956. Rittet besto av 22 etapper med en total lengde på 4 498 km. Gjennomsnittsfarten var 36,268 km/h, noe som var det høyeste som hadde vært. 


== Gjennomføringen av rittet ==
For tredje gang i historien var det ingen tidligere vinnere av Tour de France på startstreken. Rittet ble overraskende vunnet av den ukjente rytteren Roger Walkowiak, som kjørte for et regionalt lag. Han vant foran Gilbert Bauvin og Jan Adriaensens. Poengtrøya ble vunnet av Stan Ockers, som ble første rytter til å vinne poengtrøya to ganger på rad. Charly Gaul vant klatretrøya for andre gang på rad. André Darrigade ble kåret til rittets mest offensive rytter, mens det belgiske laget vant lagkonkurransen. 


== Etapper ==


== Etappe for etappe: ledertrøyene ==


== Resultater ==


=== Sammenlagt ===


=== Poengtrøya ===


=== Klatretrøya ===


=== Lagresultater ===


=== Mest offensive rytter ===


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
RittInfo Tour de France 1956
Historie Tour de France
Marcel Wüst

Marcel Wüst (født 6. august 1967 i Köln) er en tidligere tysk landeveissyklist. Han vant etapper i alle Grand Tours: 12 etappeseire i Vuelta a España, én i Tour de France og én i Giro d'Italia. I 2000, gjørde et krasj at han ble blind på et øye og måtte legge opp sin profesjonelle karriere. I 2002 og 2003 arbeidet han som sportsdirektør for Team Coast. I løpet av hans karriere vant han 117 profesjonelle seire.


== Meritter ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Marcel Wüst – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(de) Marcel Wüst – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Marcel Wüst – ProCyclingStats 
(en) Marcel Wüst – Cycling Archives 
(en) Marcel Wüst – Cycling Quotient 
(en) Marcel Wüst – CycleBase 
(en) Marcel Wüst – TheSports.org
Thierry Marie

Thierry Marie (født 25. juni 1963 i Benouville) er en tidligere fransk landeveissyklist. Marie var kjent for å kjøre sterke prologer; der han blant annet vant 3 prologer i Tour de France. Han vant i tillegg tre etapper til i Tour de France. Han har vunnet prologen i alle Grand Tours. Han vant 72 profesjonelle seire i sin karriere.  


== Meritter ==


== Eksterne lenker ==
(en) Thierry Marie – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Thierry Marie – Olympedia 
(en) Thierry Marie – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Thierry Marie – ProCyclingStats 
(en) Thierry Marie – Cycling Archives
Niederkirchnerstrasse

Niederkirchnerstrasse, (tysk: Niederkirchnerstraße), oppkalt etter Käthe Niederkirchner, kommunist og motstandskjemper mot nasjonalsosialistene, er en gate i Berlin som løper fra Wilhelmstrasse i øst til Stresemannstrasse i vest. Den ligger på grensen mellom bydelene Mitte og Friedrichshain-Kreuzberg.
Gaten ble anlagt i 1891 og ble opprinnelig gitt navn etter prins Albrekt av Preussen, sønn av Fredrik Vilhelm III som eide Prinz-Albrecht-Palais på hjørne av denne gaten og Wilhelmstrasse.
Den er kjent for at bygningene som huset Reichssicherheitshauptamt, Sicherheitsdienst, Gestapo og SS i det nasjonalsosialistiske Tyskland lå her. Gestapos hovedkontor i nr. 8 var opprinnelig en kunsthåndverksskole, bygget i fem etasjer i lys sandstein fra århundreskiftet. Gestapo overtok bygningen etter maktovertakelsen i 1933 og bygget den om, blant annet med 38 celler i første etasje, og resten til kontorer og avhørsrom.
Bygningene som huset disse organisasjonene ble ødelagt under den allierte bombingen i 1945. På tomten etter disse er i dag minnestedet Topographie des Terrors.
Fordi gaten utgjorde grensen mellom to bydeler, ble den etter andre verdenskrig også grense mellom den amerikanske, og sovjetiske sektoren av Berlin, senere Vest- og Øst-Berlin. Gategrunnen var en del av østsektoren. 
I 1951 ble gaten gitt sitt nåværende navn til minne om Käthe Niederkirchner (1909–1944) som var en del av del av den kommunistiske motstanden mot nasjonalsosialistene og døde i konsentrasjonsleiren Ravensbrück.
I årene 1961 til 1989 gikk Berlinmuren langs gatens sørlige kant, og deler av denne er bevart langs gatens østlige løp.
På hjørnet mot Leipziger Strasse ligger bygningen som huset den prøyssiske landdagen i årene 1899 til 1933. Siden 29. april 1993 er bygningen blitt brukt til å huse Berlins parlament.


== Eksterne lenker ==
(en) Niederkirchnerstraße (Berlin) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Topographie des Terrors
Stätten des NS Terrors in Berlin und rund um den Potsdamer Platz
Paul Deman

Paul Deman (født 25. april 1889 i Menen i Belgia, død 31. juli 1961 i Outrijve i Belgia) var en belgisk syklist, som blant annet ble den første vinneren av Flandern rundt i 1913.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Paul Deman – ProCyclingStats 
(en) Paul Deman – Cycling Archives 
(en) Paul Deman – CycleBase 
(en) Paul Deman – TheSports.org
Vi er på vei, vi kanke snu

Vi er på vei, vi kanke snu er et musikkalbum med deLillos som ble gitt ut i 2012.


== Sporliste ==
«Nationaltheatret» (Lars Lillo-Stenberg)
«Kypriotisk blindtarm blues» (Lars Lillo-Stenberg)
«Lykkelig fyr» (Per Lillo-Stenberg/Lars Lillo-Stenberg)
«Jeg vil være primitiv» (Lars Lillo-Stenberg)
«Bedre før» (Lars Lundevall)
«Hei, dumme flue» (Lars Lillo-Stenberg)
«Tiden tar» (Lars Fredrik Beckstrøm)
«Tapetser meg i gangen før du går» (Lars Lillo-Stenberg)
«Om og om og om og om igjen» (Lars Lillo-Stenberg)
«Disse dagene» (Lars Lillo-Stenberg)


== Medvirkende ==


=== Musikere ===
Lars Lillo-Stenberg - sang, gitarer, piano, låtskriver, miksing
Lars Fredrik Beckstrøm - sang, bass, orgel, kor, låtskriver, miksing
Lars Lundevall - sang, gitarer, slidegitar, kor, miksing
Rune Lindstrøm - trommer, perkusjon, kor, miksing


=== Øvrige medvirkende ===
Haakon-Marius Pettersen - piano, synthesizer, celeste, mellotron, cembalo, orgel
Bent Sæther - produsent, orgel, bass, gitar, kastanjetter, maracas, tamburin, kubjelle, kor, miksing, hoiing
Kåre Vestrheim - balalaikagitar, piano, synthesizer, produsent
Mike Hartung - tekniker, miksing
Johnny Skalleberg - tekniker
Chris Sansom - mastering
Rune Markhus - illustrasjon
Magnus Rakeng - design
Terje Pedersen - A&R


== Eksterne lenker ==
Vi er på vei, vi kanke snu
Audun Holme

Audun Holme (født 1938) er en norsk matematiker.
Holme tok graden cand.mag. i 1961 og cand.real. i 1964 ved Universitetet i Oslo, med hovedkarakter 1,25. I 1968 tok han en doktograden ph.d. ved Columbia University i New York, med avhandlingen Some Embedding and Projection Theorems in Formal Geometry.  Veileder for doktograden var Heisuke Hironaka.I 1972 ble Holme dosent i matematikk  ved Universitetet i Bergen, med opprykk til professor i 1985.  Fra 2009  har han vært professor emeritus. 
Forskningen til Holme har fokusert på algebra og algebraisk geometri. Han har også vært aktiv innenfor matematisk pedagogikk (matematikkdidaktikk). 
Som vektlegger av forskningsformidling har Holme skrevet en rekke artikler til tidskriftet Tangenten, og han har også vært redaktør for Normat. 
Holme har vært i styret for Norsk matematisk forening. Han er kjent for sin popularisering av matematikk i bokform, såvel som  gjennom  radioprogrammene P2-akademiet, Norgesglasset, Nitimen og Verdt å vite.


== Priser ==
Meltzerprisen 2010 for fremragende forskningsformidling
Fagbokprisen 2000 fra Fagbokforlaget for Matematikkens historie


== Utgivelser ==
Audun Holme (1978). Introduccion a la Teoria de las Clases Caracteristicas en la Geometria Algebraica. Monografias del Instituto de Matematicas, Universidad Nacional Autonoma de Mexico. 
Audun Holme (1979). Embeddings, Projective Invariants and Classifications. Monografias del Instituto de Matematicas, Universidad Nacional Autonoma de Mexico. 
Audun Holme (1991). Repetisjonshefte i lineær algebra. Sigma forlag. 
Audun Holme (1996). Innføring i geometri. Fra Euklid til Mandelbrot. Fagbokforlaget. 
Audun Holme (1999). Lineær algebra. Fagbokforlaget. 
Audun Holme (2001). Matematikkens historie 1: Fra Babylon til mordet på Hypatia. Fagbokforlaget. 
Audun Holme (2002). Geometry, our cultural heritage. Springer verlag. 
Audun Holme (2004). Matematikkens historie 2: Fra de arabiske vise til Niels Henrik Abel. Fagbokforlaget. 
Audun Holme (2007). Da matematikken ble til. Damm forlag. 
Audun Holme (2012). A royal road to algebraic geometry. Springer verlag. 


== Referanser ==
Fremre Otogbanneret

Fremre Otog (kinesisk: 鄂托克前旗; pinyin: Ètuōkè Qián Qí) er et banner (fylke) i byprefekturet Ordos i den autonome region Indre Mongolia i Folkerepublikken Kina. 
Befolkningen var på 68 168 innbyggere i 1999.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(mn) Offisielt nettsted 
(en) Otog Front Banner – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Also hat Gott die Welt geliebt

Also hat Gott die Welt geliebt, BWV 68, er en kirkelig kantate komponert av Johann Sebastian Bach.
Den ble komponert i Leipzig i 1725 for andre pinsedag, som dette året var 21. mai. Verket ble også framført av Bach i perioden 1735-1740 i Leipzig.
Teksten er hentet fra Christiane Mariane von Ziegler (sats 2-4), Salomo Liscow (første sats) og fra Evangeliet etter Johannes 3: 18 (femte sats)


== Instrumentering og struktur ==
Stykket er instrumentert for tre trompeter, tre tromboner, to oboer, engelsk horn, valthorn, to fioliner, fiolonsell piccolo, bratsj, basso continuo, samt en sangsolist (sopran) og firedelt kor.
Det består av fem satser:

«Also hat Gott die Welt geliebt», Koral
«Mein gläubiges Herze», Arie for sopran
«Ich bin mit Petro nicht vermessen», Resitativ for bass
«Du bist geboren mir zugute», Arie for bass
«Wer an ihn glaubet, der wird nicht gerichtet», Koral


== Eksterne lenker ==
Piano- og songpartitur for BWV 68 på bach-cantatas.com
Leontion

Leontion (gresk: Λεόντιον) var en kvinnelig gresk epikureisk filosof på 300-tallet f.Kr.
Hun var en elev av Epikuros og hans filosofi. Den informasjon som er formidlet om henne er knapp. Det fortelles at hun var ledsager av Metrodoros, en nær venn av Epikuros og ledet hans tregård i Athen sammen med ham. Det ble også hevdet at Leontion var en hetære, Det kan være rent kvinnehat eller anti-epikureisk sladder. På den andre siden, en hetære kunne ofte ha en uavhengighet som ble nektet de fleste andre kvinner i det mannsdominerte greske samfunn i antikken. Epikuros skole var uvanlig i at den tillot kvinner, selv slaver, å delta i hans diskusjoner.
Filosofihistorikeren Diogenes Laertios har bevart en linje fra et brev som Epikuros øyensynlig skal ha skrevet til Leontion og hvor han roser henne for godt skrevne argumenter mot et bestemt filosofisk betraktning (som Diogenes ikke spesifiserer i sitt sitat). I henhold til Plinius den eldre ble hun malt av Aristides av Theben i et arbeid som ble kalt «Leontion tenker på Epikuros».I henhold til Cicero skal Leontion ha utgitt argumenter som kritiserte den berømte filosofen Theofrastos, hvilket han fant avskyelig: «Leontium, den rene kurtisane, som hadde den frekkhet å skrive et motsvar til Theofrastos, - men merk deg, hun skrev elegant på god attisk gresk, men likevel, det var den tillatelse som hersket i Epikurus' tregård.»Plinius den eldre undret seg også over hvordan en kvinne kunne (få tillatelse til) å skrive mot Theofrastos. Man måtte være foreberedt på alt her i livet, mente han, når selv den store Theofrastos kunne bli angrepet, til og med av en kvinne.Leontions eventuelle status som hetære (elskerinne eller kun fri kvinne?) synes å ha vært det som ga oppmerksomhet i de fleste antikke filosofibiografier hos Diogenes Laertios. Hun er nevnt fem ganger i hans biografi over Epikuros, men alle av dem er i en kontekst til kilder som er fiendtlig overfor Epikuros, og de fleste av disse viser til henne som en hetære.I et annet fragement fra et brev fra Epikuros blir han kritisert av en desillusjonert, tidligere student for at han har tillatt Leontion å ha posisjonen som prostasia (lederskap), de plikter som ble fordelt på rundgang uansett hvilken status de hadde. Foruten Leontion er navnene på seks andre kvinnelige medlemmer av Epikuros' skole kjent. De fleste av disse har kallenavn som antyder status som hetærer, og ingen av disse synes å ha vært engasjert i filosofisk skriving.


== Se også ==
Nikarete av Megara
Glykera


== Referanser ==
Det amerikanske karpato-russiske ortodokse bispedømme

Det amerikanske karpato-russiske ortodokse bispedømme er et langt på vei selvstyrt bispedømme under den økumeniske patriarkens overhøyhet. Bispedømmet omfatter den ortodokse diasporaen i Nord-Amerika som opprinnelig stammer fra Karpato-Ukraina.
Bispedømmets menigheter er konsentrert i de nordøstlige delene av USA, inkludert to menigheter i Canada. Også tre kviterussiske menigheter har valgt å tilslutte seg Det amerikanske karpato-russiske ortodokse bispedømme.
Den amerikanske karpato-russiske ortodokse kirke ble grunnlagt i 1937 av rutenske menigheter i USA som hadde brutt med den rutensk-katolske kirke. I protest mot noen katolske biskopers forsøk på å «latinisere» den rutensk-katolske kirke, tok disse prestene kontakt med den ortodokse kirke. Den økumeniske patriark Benjamin I tok den ukrainsk-ortodokse kirke i Amerika under sin overhøyhet i 1938 og innsatte den første biskopen.


== Primaser ==
De følgende biskopene var det amerikanske karpato-russiske ortodokse bispedømmes ledende biskoper, også tittulert som dets primaser:

Orestes Chornock (1938–1977)
John Martin (1977–1984)
Nicholas Smisko (1985–2011)
Gregory Tatsis (2012–)
Filaret (Vakhromejev)

Filaret (russisk Филарет, borgerlig navn Кирилл Варфоломеевич Вахромеев [Kirill Varfolomejevitsj Vakhromejev]; belarusisk Філарэт, borgerlig navn Кірыл Варфаламеевіч Вахрамееў [Kiryl Varfalamejevitsj Vakhramejeŭ]; født 21. mars 1935 i Moskva, død 12. januar 2021 i Minsk i Belarus) var metropolitt av Minsk og Slutsk og eksark av hele Belarus, dvs. overhodet for Den russisk-ortodokse kirke i Belarus.


== Liv og virke ==
Etter å ha blitt munk i 1959 ble Filaret ordinert til prest i 1961 og til epark (biskop) i 1965, med funksjon som en av de hjelpende biskoper i Moskva. Han overtok samtidig embedet som rektor for Moskvas geistlige akademi. Med tiden virket han dessuten i det kirkelige vitenskapelige forlagsvesen og i dets embede for utenriksanliggender. 
Han ble opphøyd til erkeepark i 1971 og til metropolitt i 1975. Etter en periode som erkeepark av Berlin og Sentral-Europa ble han i 1978 utnevnt til metropolitt av Minsk og Belarus. Tittelen ble endret til metropolitt av Minsk og Grodno, eksark av hele Belarus i 1989 og til metropolitt av Minsk og Slutsk, eksark av hele Belarus i 1992.
I tillegg har han fra 1979 til 1984 vært administrator av Korsun eparki (med sete i Paris) og eksark av Vest-Europa, og siden 1985 hatt ansvaret for de stavropegiale russisk-ortodokse menighetene i Finland. 
Fra 1990 til 1995 var han deputert til Belarus' Øverste Sovjet, og da medlem for kommisjonen for utdannelse, kultur og bevaring av den historiske arv. Han var også fast medlem i Den hellige synode.
I januar 2009 utpekte Den hellige synode metropolitt Filaret til en av tre kandidater til å etterfølge Aleksij II som patriark av Moskva og hele Russland. Meoropolitt Filaret trakk da raskt tilbake sitt kandidatur, og oppfordret de som ellers ville ha gått inn for ham, å heller stemme for patriarkatsetets stattholder, metropolitt Kirill av Smolensk og Kaliningrad. Valget fald da også til slutt på Kirill.
Filaret er høyt dekorert med en rekke ordener, både nasjonale og internasjonale, verdslige og geistlige (fra bl.a. Sovjetunionen, Russland, Belarus og Polen;  den russisk-ortodokse, polsk-ortodokse, tsjekkoslovakisk-ortodokse kirke og den ortodokse kirke i Jerusalem.
Ifølge Felix Corleys publikasjon av KGB-dokumener i 2019 rekrutterte KGB Filaret som agent/informant noe tid innen 1969, med kodenavnet Ostrovskij. Vasili Mitrokhin/Christopher Andrew nevner (1999) at kodenavnet Ostrovskij ble benyttet nettopp om en prominent sovjetisk kirkeleder, men uten å identifisere.Etter én måneds sykehusopphold for covid-19 døde han i Minsk den 12. januar 2021.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Harald Schreiber (sammen med Hermann Goltz): Mittler im Geist der Ökumene : Metropolit Philaret, Union Verlag, Berlin 1985 (Reihe Christ in der Welt, Heft 61)
Vikariatet Dmitrov

Vikariatet Dmitrov (russisk: Дмитровское викариатство) er et vikariat i Moskva eparki, som betyr at erkeeparken av Dmitrov er vikar for patriarken av Moskva og hele Russland. Erkeeparken av Dmitrov er altså ikke en ordinær biskop med ledelsesfunksjon over et eksisterende bispedømme, men kan sammenlignes med en katolsk titulærbiskop. Moskva eparki har en rekke vikariater, og Dmitrov er det høyeste av disse, dvs. erkeeparken av Dmitrov er den russiske patriarkens første vikar.
Historisk ble Pereslavl og Dmitrov eparki skilt ut av Moskva eparki i 1744. Allerede 1788 ble eparkiet opphevet igjen og mesteparten forent med Vladimir og Suzdal eparki, mens Dmitrov kom tilbake til Moskva eparki som vikariat.
Auf Christi Himmelfahrt allein

Auf Christi Himmelfahrt allein, BWV 128, er en kirkelig kantate komponert av Johann Sebastian Bach.
Den ble komponert i Leipzig i 1725 for Kristi himmelfartsdag.
Teksten er hentet fra Ernst Sonnemann etter Josua Wegelin (første sats), Matthäus Avenarius (femte sats) og resten av Christiane Mariene von Ziegler.
Koraltemaene er basert på salmene «O Gott, du frommer Gott» og «Allein Gott in der Höh sei Ehr». Førstnevnte var en melodi Bach benyttet mye til koraltekstene til Johann Heermann, men også til andre sine tekster. Melodien ble komponert av Ahasverus Fritsch omkring 1679. Den andre melodien er delvis basert på en gregoriansk sang, «Gloria in excelsis» fra seinmiddelalderen og på en «Sanctus in festis duplicibus» fra Graduale Romanum. Den første delen (Stollen) av «Allein Gott in der Höh sei Ehr» ligner en påskesang fra 900-tallet, som spredde seg til flere land. Det var Nikolaus Decius (ca. 1485-etter 1546) som satte sammen de forskjellige melodiene og benyttet denne med litt annen tekst i Braunschweig i 1522.


== Instrumentering og struktur ==
Stykket er instrumentert for trompet, to valthorn, to oboer, to fioliner, obo da caccia, bratsj og basso continuo, samt tre sangsolister (alt, tenor, bass) og firedelt kor.
Det består av fem satser:

«Auf Christi Himmelfahrt allein», Koral
«Ich bin bereit, komm, hole mich», Resitativ for tenor
«Auf, auf, mit hellem Schall», Arie for bass
«Sein Allmacht zu ergründen, wird sich kein Mensche finden», Duett for alt & tenor
«Alsdann so wirst du mich», Koral


== Eksterne lenker ==
Piano- og sangpartitur for BWV 128 på bach-cantatas.com
Leaina

Leaina (gresk: Λέαινα, «Løvinne») var en hetære og elskerinne for Aristogeiton (død 514 f.Kr.), en av tyrannicidene («den som dreper en tyrann»). Sammen med Harmodios drepte de tyrannen Hipparkhos, ble stående som symbol på demokratiet i Athen.Da Anaxandridas ble konge av Sparta på 500-tallet f.Kr., ble Aristogeiton og Harmodios forpliktet til å fjerne tyranniet til Hippias og hans bror Hipparkhos. Blant de som ble fanget inn som delaktige i mordet på Hipparkhos var Leaina som Aristogeiton var forelsket i. For å få henne til å snakke og avsløre gjerningsmennenes deltagelse ble hun torturert. Leaina viste seg da som en standhaftig kvinne og beit av seg sin egen tunge for at hun ikke skulle være i stand til å gi fra seg avslørende informasjon.I henhold til Pausanias var athenerne uvillige til offentlig å ære en hetære, og de satte opp en bronsestatue av en løvinne på akropolis til hennes minne. Den var blitt gjort av den athenske skulptøren Amphikrates i henhold til Plinius den eldre, eller gjort av Kalamis og dedikert til den athenske statsmannen Kallias II ifølge Pausanias. Pausanias forteller også at til hennes ære ble det tradisjon at athenske statuer av Afrodite skulle være fulgt av en statue av løvinne.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Plinius den eldre: Naturalis Historia VII.23.87, 34.19.72
Eusebius av Cæsarea: Chronicon 106.1-7
Plutark: Moralia On Talkativeness 505E


== Eksterne lenker ==
(en) Leaena – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Kongsbakktinden

Kongsbakktinden er et fjell i Narvik kommune i Nordland. Den sovende dronning (Skjomtinden) blir ofte forvekslet med Kongsbakktinden. Kongsbakktinden har en høyde på 1 431 meter over havet og ligger i en fjellrekke kalt Skjomfjellene. I denne rekken ligger: Gamnestinden, Elvegårdstinden, Sandviktinden, Stortinden, Haugbakktinden og Elvegårdsfjellet.
For å bestige Kongsbakktinden må man kjøre til Håkvikdalen.


== Referanser ==
Jean-Auguste Barre

Jean Auguste Barre (født 25. september 1811 i Paris, død 5. februar 1896 samme sted) var en fransk skulptør og medaljør. 


== Liv og virke ==
Han ble opplært av sin far, medaljøren og gravøren Jacques-Jean Barre (1793–1855). Barre studerte ved École nationale supérieure des beaux-arts i Paris under Jean-Pierre Cortot, og er hovedsakelig kjent som portrettskulptør. 
I hans utstilling i Salon de peinture et de sculpture fra 1831 til 1886, var hans første visninger medaljer og medaljonger. Barre er kjent for¨å være en av de første skulptørene som lagde minatyrer av berømte samtidige, som Napoleon III, Dronning Victoria, samt danserne Marie Taglioni, Emma Livry, og dessuten av Susan B. Anthony. Bronsearbeidene hans er permanent utstilt både i Louvre og Cleveland Art Museum. 
Et av hans arbeider i stein finnes på Père Lachaise kirkegården, der han har utført en byste på graven til sin venn Alfred de Musset.
Barre døde i Paris i 1896.


== Referanser ==


== Kilder ==
Davenport's 2001-02 Art Reference & Price Guide
1999 Benezit, Vol. 1
Berman's Bronzes, Vol. 2
Louvre sin Hjemmeside


== Eksterne lenker ==
www.insecula.com
Erik Lesser

Erik Lesser (født 17. mai 1988 i Suhl) er en tysk tidligere skiskytter. Han ble verdensmester på jaktstart under VM i skiskyting 2015 i Kontiolax. Han er barnebarnet til Axel Lesser som representerte DDR i verdenseliten i langrenn i 1960- og 70-årene.


== Karriere ==
Lesser gikk i lang tid renn i IBU-cupen og i verdenscupen, men fikk sesongen 2012/13 sitt gjennombrudd i verdenstoppen. Med pallplass i Östersund og jevnt gode resultater utover i sesongen, ble han tatt ut til Tysklands VM-tropp for VM i skiskyting 2013 i Nové Město. Etter blant annet en femteplass i VM, ble han Tysklands ankermann på stafetten. Til tross for to strafferunder på stående skyting, sikret han Tyskland bronsen. Hans andre pallplassering i verdenscupen i 2012/13-sesongen kom i Holmenkollen i Oslo.
Under Vinter-OL 2014 i Sotsji tok Lesser sølv på normaldistansen, 12,2 sekunder etter vinneren Martin Fourcade. Han gikk første etappe på Tysklands lag som tok sølv på 4 x 7,5 km stafett. Lesser deltok også i 50 km langrenn, og endte på 42.-plass.
Lesser vant jaktstarten i VM i skiskyting 2015 i Kontiolax. Dette var også Lessers første verdenscupseier. I samme VM gikk han på det tyske stafettlaget som tok gull.
Under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang var Lesser med på det tyske laget som tok bronse på stafett.
Han avsluttet sin verdenscupkarriere med seier i det nest siste rennet, jaktstart i Holmenkollen, og fjerdeplass i det siste rennet, fellestart 20. mars 2022.


== Bilder ==

		
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Erik Lesser – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Erik Lesser på Internet Movie Database 
(de) Erik Lesser – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Erik Lesser – Olympics.com 
(en) Erik Lesser – Olympic.org 
(en) Erik Lesser – Olympedia 
(en) Erik Lesser – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(de) Erik Lesser – Tysklands olympiske komité 
(en) Erik Lesser – FIS (langrenn) 
(en) Erik Lesser – IBU 
(en) Erik Lesser – biathlon.com.ua 
(en) Erik Lesser – TheSports.org 
Erik Lesser på Facebook 
Erik Lesser på Instagram