jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Artjom kullkraftverk

Artemovskaja kullkraftverk (russisk: Artemovkaja TETs) er et varmekraftverk i Artjom (Artëm) i Primorskij kraj, i det østligste asiatiske Russland. Det eies og opereres av et regionalt kraftselskap, og har en produksjonskapasitet på 404 MW. Brenselstype er brunkull fra Artemovsk gruver. Det leveres også fjernvarme med inntil 297 Gcal/t effekt. I 2008 ble det bare produsert 195,2 GWh totalt.
Byggingen av kraftverket begynte omkring 1930, og første byggetrinn stod ferdig i 1936. Det ble utvidet siste gang i 1984 og 2008.


== Se også ==
Liste over verdens største kullkraftverk


== Eksterne lenker ==
RAO-ESV kraftverkets hjemmeside.
Apatity kullkraftverk

Apatity kullkraftverk (russisk: Apatitskaja TETs) er et varmekraftverk med en installert produksjonskapasitet på 323 MW, beliggende utenfor Apatity i Murmansk oblast på Kolahalvøya, Russland. Det er effekt 230 MW i kraftprosuksjonen, og 93 MW i produksjonen av fjernvarme som tilsvarer  535 Gcal/t effekt. Anlegget har 10 turbiner.
Brenselskildene er kull og kullgass. Anlegget ble påbegynt i 1955, og stod ferdig i 1959 (første byggetrinn, og ble fornyet igjen i 1999. Operatører er TGK-1 samt det lokale selskapet Kolenergo.


== Se også ==
Liste over verdens største kullkraftverk


== Eksterne lenker ==
7TP

7TP (siedmiotonowy polski - 7-tonns polsk) var en polsk stridsvogn.
Tidlig på 1930-tallet kjøpte Polen 50 Vickers 6 tonns stridsvogner, som da var veldig moderne. På grunnlag av disse utviklet de 7TP. Cirka 132 stridsvogner av denne typen ble produsert fra 1935 til utbruddet av 2. verdenskrig, og vekten var 9,9 tonn på modellen med ett tårn og 9,4 tonn på modellen med to tårn.Den hevdes ofte å være den første stridsvognen i Europa med dieselmotor, men den japanske stridsvognen Type 89B I-Go Otsu ble produsert med dieselmotor i 1934. og alle vognene hadde radio, som var uvanlig på den tiden.
De første stridsvognene hadde et dobbelttårn med hver sin 7,92 mm mitraljøse. De senere versjonene hadde en Bofors 3,7 cm kanon fra Sverige og en 7,92 mm mitraljøse. Rett før krigsutbruddet i 1939 fikk man også en versjon med 40 mm frontpansring (den vanlige hadde 18 mm på fronten og 5 bak og på sidene og pansringen på den med 40 mm vil antageligvis ha økt tilsvarende over alt).
Senere ble de brukt av okkupantene med navnet Tp (p for polsk) til opplæring og sikring.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Achtung Panzer - 7TP / 7-Tonowy Polski Light Tank
Jakutsk GRES kraftverk

Jakutsk GRES kraftverk (russisk: Jakutskaja GRES) er et varmekraftverk med en installert produksjonskapasitet på 320 MW, beliggende utenfor Jakutsk i Sakha (Jakutia) i sibir, Russland. Anlegget er det eneste i verden som er bygget på permafrost.
Brenselskildene er naturgass og dieselolje. Anlegget ble påbegynt i 1965, og stod ferdig i 1970 (første byggetrinn), mens den åttende og siste turbinen ble installert i 1982. I 2010 starter utskiftningen av tre av de åtte enhetene. Operatør er  Jakutskenergo.


== Se også ==
Liste over verdens største olje- og gasskraftverk


== Eksterne lenker ==
RAO-ESV – beskrivelse av kraftverket.
USS «Jeannette»

USS «Jeannette», opprinnelig HMS «Pandora», var en kanonbåt i Royal Navy og ble kjøpt i 1875 av Allan Young før hans arktiske reise i 1875–76. Skipet ble senere kjøpt av James Gordon Bennett jr., eieren av New York Herald, og døpt «Jeannette». Bennet var en arktisk entusiast, og han samarbeidet med og fikk bistand av regjeringen med å sette sammen en ekspedisjon til Nordpolen gjennom Beringstredet.
Ved Mare Island Naval Shipyard ble «Jeannette» utstyrt med nye kjeler og annet utstyr. Skroget ble betydelig forsterket for å kunne tåle navigasjon i arktiske farvann.
«Jeannette» skulle seile under marinen og følge marinens regler og disipliner, selv om hun var privateid. Mannskapet bestod av 30 offiserer og menn, samt tre sivile. Skipet inneholdt det siste innen vitenskapelig utstyr; og i tillegg til å nå Nordpolen gjennom Beringstredet, var vitenskapelige observasjoner en viktig del av ekspedisjonens mål.


== Anskaffelse og ombygging ==
I mars autoriserte kongressen deltakelse fra marineoffiserer på ekspedisjonen, og orlogskaptein George Washington DeLong – en veteran innen arktiske utforskninger – ble med Bennet til Europa for å skaffe et skip. Etter at «Jeannette» ble valgt, og døpt, seilte DeLong henne fra Le Havre til San Francisco, California i løpet av sommeren og høsten 1878.


== Arktisk reise ==
8. juli 1879 seilte «Jeannette» ut fra San Francisco, og den amerikanske flåteministeren hadde tillagt henne, i tillegg til de opprinnelige oppgavene, å lete etter den forsinkede svenske ekspedisjonen i skipet «Vega». Ekspedisjonen, ledet av Adolf Erik Nordenskiöld, hadde lykkes i å passere Nordøstpassasjen. «Jeannette» presset på nordover mot Norton-sundet i Alaska og sendte den siste kommunikasjonen med Washington før hun startet nordover fra St Lawrence-bukta i Sibir den 27. august.
Skipet seilte på tvers av Tsjuktsjerhavet og så Heraldøya 4. september. Kort tid etter ble hun fanget i pakkisen nær Vrangeløya. I de neste 21 månedene drev «Jeannette» vestover og stadig nærmere DeLongs mål, selve Nordpolen. Han beskrev i journalen de viktige vitenskapelige hendelsene gruppen utførte. I mai 1881 ble to øyer oppdaget og navngitt; Jeannetteøya og Henriettaøya. I juni ble Bennettøya øya oppdaget og hevdet for USA. Om natten den 12. juni begynte trykket fra isen å bli for stort, og «Jeannette» begynte å knuses. DeLong og hans menn begynte å losse forsyninger og utstyr ut av skipet og over på isen, og neste morgen sank «Jeannette».
Blagovesjtsjensk kullkraftverk

Blagovesjtsjensk kullkraftverk (russisk: Blagovesjtsenskaja TETs) er et varmekraftverk med en installert produksjonskapasitet på 404 MW, beliggende utenfor Blagovesjtsjensk (betyr «Bebudelsen») ved Amur-elva i provinsen Amur oblast, østlige Russland. Anlegget eies av Amurenergo.
Kraftpros\duksjonen er inntil 2.000 GWt årlig. Anlegget leverer også lokal fjernvarme, med inntil 1.005 Gcal/t effekt (ca 175 MW), og leveranse av inntil 2,5 millioner Gcal per år.
Brenselskilden er brunkull. Anlegget ble planlagt fra 1966 og byggearbeidene påbegynt i 1970, første byggetrinn stod ferdig i 1976. Kraftverket ble igjen fornyet med mer moderne enheter installert i 1976, 1985 (250 MW), 1994, 1999 (280 MW), og 2016 (404 MW).


== Eksterne lenker ==
Blagovesjtsenskaja TETs - RAO-ESV Museum. Besøkt 2. oktober 2017. (russisk)
Arkagalinsk GRES kullkraftverk

Arkagalinsk GRES kullkraftverk (russisk: Аркагалинская ГРЭС = Arkagalinskaja GRES) er et varmekraftverk med en installert produksjonskapasitet på 224 MW, beliggende utenfor landsbyen Mjaundzja i Magadan oblast, i det nordøstlige asiatisk Russland.  Anlegget leverer også fjernvarme med inntil 151 Gcal/t effekt. 
Brenselskilden er steinkull. Kraftverkets utbygging ble påbegynt i 1950, og stod ferdig i 1955 (første byggetrinn). Anlegget ble videre modernisert i 1975, og eies av Magadanenergo.


== Eksterne lenker ==
ArGRES - historisk presentasjonsbok hos RAO-ESV Museum. Besøkt september 2017. (russisk)
British Westinghouse

British Westinghouse Electrical and Manufacturing Company var et datterselskap av det amerikanske Westinghouse Electric and Manufacturing Company. British Westinghouse ble i 1919 datterselskap av Metropolitan Vickers; og etter at Metropolitan Vickers ble sammenslått med British Thomson-Houston i 1929, ble det en del av Associated Electrical Industries (AEI) in 1959. I 1967 ble AEI tatt over av The General Electric Company.
George Westinghouse etablerte British Westinghouse i 1899 med kapital fra eget selskap og en mindre andel fra andre investorer. Selskapet første fabrikk ble påbegynt samme år i Trafford Park, Manchester. Produksjonen startet i 1902, samme år som konkurrenten British Thomson-Houston (BTH). General Electric var majoritetseier av BTH og konkurransen mellom BTH og British Westinghouse speilet moderselkapene GE og Westinghouse i USA.
I 1917 fikk det britiske selskapet Metropolitan Carriage Wagon Company akjsemajoriteten i selskapet. Samme året innledet selskapet et samarbeid med Vickers og navnet ble endret til Metropolitan Vickers. Vickers fikk kontroll over selskapet i 1919 da Metropolitan Carriage ble solgt til selskapet.
Den sorbiske mark

Den sorbiske mark (latin: Limes Sorabicus, tysk: Sorbenmark) var en grensemark langs den tyske kolloniseringsgrensen i øst, i det Østlige Francia, som eksisterte fra 800-tallet til året 965. Den bestod av flere mindre land som grenset mot sorberne.
Grenseområdet synes å ha vært den østlige delen av Thüringen og ble noen ganger omtalt som den thuringske mark.
Benevnelsen «den sorbiske mark» forekommer fire ganger i den østfrankiske krønikeren Annales Fuldenses fra 800-årene, og i denne er det nedtegnet navn på tre regenter: Poppo, Thaculf og Radulf. I Annales hadde kommandørene av den sorbiske mark tittelen dux Sorabici (limitis). Andre steder er de omtalt som grever (comites), markgrever (marchiones) og hertuger av Thüringen (duces Thuringorum). Marken ble trolig primært styrt av huset Babenberg.
Grensen mellom Thüringen og sorberne ble definert av den frankiske historikeren Einhard i 830-årene som elven Saale: Salam fluvium, qui Thuringos et Sorabos dividit – «elven Saale som deler thüringerne fra sorberne». På denne tiden var Erfurt det sentrale økonomiske sentrum i det østlige Thüringen.
Den germanske maktsfære innenfor den sorbiske marken inkluderte trolig på en løselig måte landet øst for Saale så langt som til elvene Weiße Elster og Pleiße, hvor den kan ha vært styrt fra borger. Hvorvidt den sorbiske marken i seg selv bare utgjorde området vest for Saale, øst for den, eller begge sider, er uvisst.I 800-årene ble den sorbiske mark ofte hjemsøkt av opptøyer blant den slaviske befolkningen som betalte skatt til germanerne. Fra 937 til 965 utgjorde området en del av den store marca Geronis, og i denne perioden ble den sorbiske befolkningen passivisert i trelldom. Etter år 965 ble den en del av Markgrevskapet Meißen.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Reuter, Timothy (oversetter): The Annals of Fulda, Manchester Medieval series, Ninth-Century Histories, Volume II., Manchester: Manchester University Press, 1992
Thompson, James Westfall: Feudal Germany, Volume II. New York: Frederick Ungar Publishing Co., 1928
Leyser, Karl: Henry I and the Beginnings of the Saxon Empire, The English Historical Review, januar 1968, 83(326): side 1–32
Till Österland vill jag fara

«Till Österland vill jag fara» er en svensk åndelig sang fra midten av 1700-tallet og trolig skrevet av sjømannen Anders Flöija.
De første strofene er hentet fra en nederlandsk modell, «Na Osterland wil ik varen». Øvrige strofer er en parafrase på Høysangen. Den alment kjente melodien går tilbake til salme 312 i 1695-års svenske salmebok, «På dig o Herre käre». Teksten er kjent gjennom flere skillingstrykk fra 1700-tallet, det eldste fra 1768.
Visen ble første gang trykket i Jacob Niclas Ahlströms 300 nordiska folkvisor i 1865. Deretter har den forekommet i flere sangbøker. Begrepet Österland refererer her til Det hellige land. Viktor Rydberg brukte motviet i sin roman Vapensmeden.En variant av visen ble fremført av politikonstablene Kling & Klang i TV-serien Pippi Langstrømpe i 1969 – da med teksten «Till fjärran land skal du fara».


== Innspillinger (i utvalg) ==
Grimstad.-koret Dir.: Johan Grimstad. Utgitt på EP-platen Philips 421 669 i 1961.


== Arrangementer for kor ==
(Publiseringsår i parentes)

Lars Gustaf Hedin for mannskor (cirka 1850) – i dette arrangementet brukes sangen ofte som serenade
Ivar Widéen for blandet kor (cirka 1930)
David Wikander for mannskor (1951)
David Wikander for blandet kor (1951)
Carl-Elow Nordström for trestemmig blandet kor (1954
Bo Ridderström for tostemmig diskantkor (cirka 1960)
Bror Samuelson for diskantkor (1980)
Leif Österlund for blandet kor (1983)
Håkan Parkman for blandet kor (1990)
Gunnar Eriksson for blandet kor (cirka 1990)


== Referanser ==
Sohlmans Musiklexikon, 2. opplag
Ved korsets fot

«Ved korsets fot» (engelsk Beneath the Cross of Jesus) er en salme av den skotske presbtyerinske kvinnen Elisabeth Clepane, skrevet i 1868, året før hun døde. Den ble først publisert i 1872, da den forekom anonymt i The Family Treasure sammen med flere av hennes andre dikt. 
Frederick C. Maker skrev melodi til diktet i 1881. Origiinaldiktet hadde fem vers, men i dag brukes kun tre vers i de fleste salmebøker.
Elevine Heede har oversatt den til norsk. 


=== Norske innspillinger ===
Frank Nordli med Kjell Krane, piano, Johan Øian, hammondorgel. Innspilt i Oslo 27. februar 1961. Utgitt på EP-platen Herre, Frelser, los du meg (Philips 421 672 PE).


== Referanser ==

Beneath the Cross of Jesus
Kunståret 1490

Kunståret 1490 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1490.


== Hendelser ==
Renessansen er i full sving på 1490-tallet, og Leonardo da Vinci maler i en realistisk, chiaroscurostil. Christopher Columbus' oppdagelser av den nye verden fanger den artistiske fantasien til både kunstnere og publikum.


== Malerier ==
Leonardo da Vinci maler portrettet Damen med hermelinen (La dama con l'ermellino).


== Fødsler ==
Peter Dell den eldre - tysk skulptør (død 1552)
Agostino Musi - italiensk gravør (død 1540)
Giovanni Maria Francesco Rondani - italiensk maler fra Parmaskolen innen maleri (død 1550)
Gregório Lopes - portugisisk renessanse maler (død 1550)
Hans Dürer - tysk renessanse maler, illustratør, og gravør (død ca. 1538)
Adriaen Isenbrandt - flamsk maler (død 1538)
Battista Dossi - italiensk maler som tilhørte  Ferraraskolen innen maleri (død 1548)
Dosso Dossi - Italiensk renessanse maler som tilhørte  Ferraraskolen innen maleri (død 1542)
Diego Siloe - spansk renessanse arkitekt og skulptør (død 1563)
Marinus van Reymerswaele - nederlandsk renessanse-maler (død 1546)
Stanisław Samostrzelnik - polsk renessanse-maler og Cistercienser munk (død 1541)
1490/1491: Altobello Melone - italiensk renessanse-maler (død 1543)
1490/1495: Lucas Horenbout - flamsk kunstner og hoffminiatyrmaler (død 1544)
1480/1490: Adriaen Isenbrandt - flamsk renessanse maler (død 1551)
1480/1490: Joos van Cleve -  nederlandsk maler (død 1540/1541)
1480/1490: Ortolano Ferrarese - italiensk maler av Ferraraskolen (død 1525)


== Dødsfall ==
…
Tell Me the Story of Jesus

«Tell Me the Story of Jesus» er en amerikansk salme. Teksten ble skrevet av blinde Fanny Crosby. Den ble publisert i salmeboken The Quiver of Sacred Song i 1880. 
Melodien ble skrevet av John R. Sweney.


== Norsk versjon ==
Den norske tittelen er «La meg få høre om Jesus» eller «Syng for meg sangen om Jesus» som den også kalles.


=== Innspillinger (i utvalg) ===
Frank Fordli med Kjell Krane, piano, Johan Øian, hammondorgel. Utgitt på EP-platen Philips 421 672 i 1961.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Hymnal Stories
La meg få høre om Jesus (Salmebloggen.no)
Otahuhu kraftverk

Otahuhu kraftverk er et varmekraftverk utenfor Auckland i New Zealand. Det har en installert produksjonskapasitet på 408 MW, fordelt på to enheter (A og B) med  gassturbiner med kogenerasjon. Anlegget ble bygget ut med ferdigstillelse først i 1968, deretter fornyet i 2000. 
Brenselkilden er naturgass, og utstyret ble levert av Siemens, m.fl. Operatør er Contact Energy.


== Se også ==
Liste over verdens største olje- og gasskraftverk


== Eksterne lenker ==
Contact Energy - selskapets kraftverk.
Mentz Rynning

Mentz Rynning (født 20. oktober 1721 i Melhus, død 31. oktober 1788) var en norsk prest. Han var den første som oversatte Terents til dansk.
Mentz Rynning var sønn av Ole Bersvendsen Rynning (død 1741), residerende kapellan i Melhus, og Mille Mentzonia Darre. I 1742 gikk han ut av Trondheim katedralskole, og ble året etter hører ved skolen. Han tok attestasen i 1747. Stillingen ved skolen beholdt han til 1754, da han dro til København. I 1755 ble han residerende kapellan til Strøm i Odalen, og i 1764 sogneprest til Vinger, hvor han ble til sin død.
Rynning var en god latiner og er kjent for sin oversettelse av Terents, den første på dansk. Han ble også kjent i samtiden som en dyktig jordbruker og ivret for at bøndene i hans sognekall skulle ta i bruk forbedrede metoder. Han fikk Landhusholdningsselskabets sølvmedalje for dette arbeidet.


== Kilder ==
Thrap, D. i «Rynning, Mentz», i Dansk biografisk Lexikon, XIV. bind. Kjøbenhavn: Gyldendalske Boghandels Forlag, 1900, s. 463–464.
Stratford kraftverk

Stratford kraftverk, inklusive Taranaki gasskraftverk, er et varmekraftverk utenfor Auckland i New Zealand. Det har en installert produksjonskapasitet på 375 MW, med moderne gassturbiner med kogenerasjon. Anlegget ble bygget ut med ferdigstillelse først i 1978, deretter fornyet i 1998. 
Brenselkilden er naturgass, og kjølingen kommer fra Patea River. Operatør er blant andre Contact Energy.


== Se også ==
Liste over verdens største olje- og gasskraftverk


== Eksterne lenker ==
Contact Energy - selskapets kraftverk.
Carlo Landberg

Carlo Landberg (født Carl Landberg 24. mars 1848 i Göteborg, død 21. juli 1924 i Bern i Sveits) var en svensk orientalist som studerte arabisk. Han ble utnevnt til greve av kongen av Italia.


== Liv ==
Landberg studerte først i Uppsala, men dro tidlig til Italia, først og fremst av helsemessige årsaker, og fortsatte studiene der. I 1871 deltok han på den internasjonale arkeologisk-antropologiske kongressen i Bologna og reiste året etter til Østen, blant annet for å studere arabisk. Han var mer enn 11 år på reiser i Syria, Arabia og andre steder, og utga samtidig en rekke bøker, blant annet en oversettelse av H. C. Andersens eventyr til arabisk.
Siden flyttet han til Leipzig for å studere arabisk under professor Fleischer og tok doktorgraden i 1883. På reisene sine hadde han oppdaget en mengde verdifulle håndskrifter, også noen avskrifter av tekster man trodde var gått tapt for alltid. Disse la han frem for orientalistkongressen i Leiden, hvor samlingen ble solgt til den nederlandske staten. Landberg utarbeidet selv en nøyaktig fortegnelse over samlingen. Samme år utga han en samling arabiske ordtak og talemåter.
Etter jordskjelvet på Ischia 28. juli 1883 forsøkte Landberg, som hadde giftet seg rikt, å avhjelpe nøden på øya. Som en anerkjennelse av dette arbeidet utnevnte kongen av Italia ham til greve. Kong Oscar II av Sverige bekreftet grevetittelen og sørget for at den ble gyldig også i Sverige. Siden kalte Landberg seg grev Carlo Landberg. Han ble dessuten svensk kammerherre, og fra 1888 var han Sveriges og Norges generalkonsul hos khediven i Kairo.
I 1889 organiserte han den internasjonale orientalistkongressen som ble avholdt i Stockholm og Kristiania, hvor han også var generalsekretær. I 1893 oppga han stillingen som generalkonsul for å dra ut på nye forskningsreiser. Vinteren 1898–99 var han en av lederne for den østerrikske ekspedisjonen til Sørarabia, men forlot ekspedisjonen på grunn av uenighet med D. H. Müller.


== Referanser ==


== Kilder ==
(da) Schmidt, V.:  «Landberg, Carl», i: Salmonsens konversationsleksikon, 2. utgave. Bd. XXV, København: J. H. Schultz, 1928, s. 312–313.
M11

M11 kan referere til:

Ingram M11, amerikansk maskinpistol
M11 (Irland), motorvei i Irland
Messier 11, åpen hop i stjernebildet Skjoldet
SIG P228, sveitsisk pistol
Bildeling

Bildeling eller bilkollektiv er ordninger der individer eier, disponerer og/eller drifter én eller flere biler i fellesskap og på den måten slipper ansvaret for selv å eie bil(er) og kan utnytte bilen(e) mer effektivt. De som er med i en slik ordning, betaler ofte en fast, årlig kontingent pluss en variabel sum for den tiden man disponerer bil, antall kjørte kilometer og drivstofforbruk.
Kollektivets medlemmer, som kan være privatpersoner eller bedrifter, kan få tilgang til en bil uten kostnadene som bilkjøp og -hold innebærer. Vanligvis kjøper man andeler i kollektivet for en viss sum og må betale en års- eller månedsavgift. Via et bestillingssystem som vanligvis er internettbasert kan man bruke hvilken som helst av kollektivets biler for en viss sum.Bildeleordninger blir ansett som et middel til å redusere total bilbruk og også som et økonomisk alternativ for husholdninger og bedrifter. I Norge er det de siste åra opprettet bilkollektiver og nye modeller for bildeling i en rekke byer. Man skiller i dag i stor grad mellom tre ulike modeller for bildeling: 

Stasjonsbasert: Bilene har fast oppstillingsplass
Enveis: Bilene har ikke fast oppstillingsplass. Bruken er basert på enveisturer.
Nabodeling: Eiere leier ut bil fra egen eiendom.


== Opphav ==
Bilkollektiv har ofte utsprunget fra miljøbevegelsen og er da ofte ideelle organisasjoner. Modeller der kollektivet drives som vanlig forretning finnes også (for eksempel Zipcar). I prosjektet car2go i Ulm, Tyskland og Austin, Texas (USA) kan biler leies rett fra kollektivets parkeringsplasser rundt omkring i byene og parkeres på et annet sted i byen. Bilene lokaliseres via mobiltelefonens GPS funksjon og åpnes og aktiveres via en chip festet på førerkortet og passord.


== Norge ==
Norge har tre andelseide bildelingsorganisasjoner som samarbeider. De har ca. 4000 sjåfører og ca. 200 biler.[trenger oppdatering] Disse er: Andelslaget Bilkollektivet (Oslo, Kristiansand og Stavanger), samvirket Bildeleringen (Bergen), og Trondheim Bilkollektiv.


=== Bildeling i Oslo ===
I september 2019 kom forskriften for prøveordning om parkeringstillatelser for bildeling i Oslo på plass, som blant annet tilrettela for at det kunne etableres 600 bildelingsplasser i byen. Prøveordningen la til rette for at stasjonsbaserte bildelingstjenester fikk tilgang på parkeringsplasser og en fordeling mellom de godkjente bildelingsselskapene av bildelingsrådet. Selskapene i ordningen var Hertz, Hyre, Otto, Fleks, Sixt, Bilkollektivet, Europcar, Bislett Bilutleie, Move About, Nabobil, Zipcar, og Bærum Bilutleie.
Prøveprosjektet var toårig fra alle bildelingsplassene er etablert, og varer til omtrent 2023.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Bilkollektivet, opererer i Oslo, Stavanger, Bærum og Nesodden
Bilkollektivet i Trondheim Arkivert 20. desember 2018 hos Wayback Machine.
Bildeleringen, opererer i Bergen
Hyre, opererer i Oslo, Bergen og Trondheim
Bildeleringen i Bergen
Trondheim BilkollektivEksempel på bilkollektiv i utlandetcar2go
Trollmors vaggsång

«Trollmors vaggsång» er en svensk barnevise, skrevet av Margit Holmberg (1912–1989). Visa handler om en trollmor som synger ei vise med ordene «Oajajajaj buff» til sine elleve barn når de skal sove, ettersom de er de vakreste ordene hun kjenner til. Visa finnes under kategorien «lekevise» i Nu ska vi sjunga fra 1943, en sangbok for småskolen som har blitt brukt av flere generasjoner svensker.


== Norsk innspilling ==
Helge Sverre Nesheim og Ida med Ragnar Danielsens orkester. Arr.: Ragnar Danielsen. Som «Trollmors vuggesang». Utgitt på EP-platen Hønseføtter gulrøtter – Pirum paruf puff (Philips 421 677) i 1963
Helene Bøksle på albumet Godnatt, min skatt (2014).


== Referanser ==
Kunståret 1491

Kunståret 1491 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1491.


== Hendelser ==
Renessansen er i full sving på 1490-tallet, og Leonardo da Vinci maler i en realistisk, chiaroscurostil. Christopher Columbus' oppdagelser av den nye verden fanger den artistiske fantasien til både kunstnere og publikum.


== Malerier ==


== Fødsler ==
Francesco Melzi - italiensk maler og elev av Leonardo da Vinci (død 1570)
1490/1491: Altobello Melone - italiensk renessanse-maler (død 1543)
1490/1495: Lucas Horenbout - flamsk kunstner og miniatyrmaler ved kongelig hoff (død 1544)
1491/1492: Bernard van Orley, nederlandsk maler (død 1542)


== Dødsfall ==
2. februar: Martin Schongauer - tysk kobberstikker og maler (født 1445/1450)
2. mai: Dierick Bouts den yngre, nederlandsk maler (født ca. 1448)
13. juli: Johann Koerbecke, tysk (vestfallen) maler innen seingotikken (født ca. 1415/1420)
28. desember: Bertoldo di Giovanni – italiensk skulptør og medaljemaker (født ca. 1435/1440)
Neri di Bicci, italiensk renessansemaler som arbeidet i Firenze (født 1419)
Domenico di Michelino - italiensk maler innen den florentinske skolen (født 1417)
Jörg Syrlin den eldre, tysk snekker og billedhugger (født ca. 1425)