jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
American Tune

«American Tune» er en amerikansk sang skrevet av Paul Simon og først utgitt på hans album There Goes Rhymin' Simon den 5. mai 1973. Innspillingen ble medprodusert av Paul Samwell-Smith og også utgitt som single (med «One Man's Ceiling Is Another Man's Floor» på baksiden) i november samme år. Den nådde nr. 35 på Billboard Hot 100-listen.Teksten er Simons kritiske blikk på amerikansk politikk i skyggen av Watergate og Vietnamkrigen, formidlet i poetiske metaforer. Bortsett fra «And I dreamed I was dying …»-segmentet, er melodien basert på den tyske komposisjonen «Mein G'müt ist mir verwirret» (1601) av Hans Leo Haßler, via Johann Sebastian Bachs koralarrangement i Matteuspasjonen.


== Medvirkende ==
Paul Simon, vokal og gitar
Bob James, keyboard
Bob Cranshaw, bass
Grady Tate, trommer
Del Newman, strykerarrangement


== Andre innspillinger ==
En konsertinnspilling ble utgitt på albumet Paul Simon in Concert: Live Rhymin' (1974).
Under Simon and Garfunkels gjenforeningskonsert i New York den 19. september 1981 fremførte de «American Tune» som duett, utgitt på albumet The Concert in Central Park (1982). Art Garfunkel sang vekselvis hovedstemmen og sin egenarrangerte harmonivokal. En innspilling fra desember 2003 i Madison Square Garden finnes på konsertalbumet Old Friends: Live on Stage (2004).
En uferdig demo av sangen er inkludert som bonusspor på 2004-remasteren av There Goes Rhymin' Simon.


=== Andre artister ===
Starland Vocal Band, album Starland Vocal Band (1976)
Willie Nelson, Across the Borderline (1993), med Paul Simon på gitar
Mandy Patinkin, Mamaloshen (1998)
Eva Cassidy, American Tune (2003)
Reza Aghamir, Underwater Sessions: live fra Underwater Pub (2003, album med diverse artister)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
«American Tune» hos Paul Simons offisielle nettsted (sangtekst)
«American Tune» Arkivert 28. desember 2010 hos Wayback Machine. hos Paul Simon: The Neck of My Guitar (tekst og akkorder)
Peyton Randolph

Peyton Randolph (født 10. september 1721 i Tazewell Hall, Williamsburg, Virginia, død 22. oktober 1775) var en offentlig tjenestemann fra den britiske kolonien Virginia.
Randolph var den første presidenten i den kontinentale amerikanske kongressen. Randolph studerte ved College of William and Mary, og senere studerte han juss ved Middle Temple ved Inns of Court i London og han begynte som advokat i 1743. Randolph ble utnevnt til justisminister i kolonien Virginia kort tid senere. Han tjenestegjorde flere ganger i Virginia House of Burgesse, i tillegg til at han var  statsadvokat. Randolph gikk av som justisminister i 1766. På grunn av friksjonen mellom Storbritannia og deres kolonier i Amerika uttalte Randolph seg i favør av en uavhengighet fra britene. Det amerikanske krigsskipet USS Randolph og Randolph Street i Philadelphia ble navngitt til minne om ham, tillegg til Peyton Randolph grunnskole i Arlington, Virginia.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Peyton Randolph – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Peyton Randolph hos Amerikas forente staters kongress' biografiske kartotek 
(en) Peyton Randolph hos American National Biography
Warren de la Rue

Warren de la Rue (født 18. januar 1815 i Guernsey, død 19. april 1889 i London i Storbritannia) var en britisk astronom og kjemiker, mest kjent for hans banebrytende arbeider angående astronomisk fotografering. 
Etter å ha fullført sin utdannelse i Paris, begynte han i sin fars papirforretninger, men viet mye av hans fritid til kjemiske og elektriske undersøkelser, og mellom 1836 og 1848 publisert han flere artikler om disse temaene. Warren De la Rue skape verdens første lyspære ved hjelp av platina. Selv om platina var en effektiv til dette formålet var prisen på platina så høy at den var upraktisk for kommersielt bruk.
I 1850 konstruerte de la Rue et 13-tommers reflekterende teleskop og ved hjelp av dette oppdaget han flere himmellegemer. Han utførte mye pionerarbeid innen astronomisk forskning og det er disse arbeidene han er mest kjent for. I 1860 reiste De la Rue til Spania for å fotografere den totale solformørkelsen som fant sted 18. juli dette året. Han giftet seg med Georgiana, den tredje datteren til Thomas Bowles av Guernsey, og de fikk fire sønner og en datter sammen. De la Rue døde i London, da han var 74 år gammel, i april 1889.


== Referanser ==
William Cameron Menzies

William Cameron Menzies (født 29. juli 1896 i New Haven, Connecticut, død 5. mars 1957 av kreft) var en Academy Award-vinnende amerikansk filmprodusent, regissør og manusforfatter i løpet av en karriere som strakk seg over fem tiår. 
Han fikk anerkjennelse for hans arbeider med stumfilm, og senere som pioner med bruk av farger i film for den dramatisk effekten. Menzies var sønn av skotske innvandrere og han studerte ved Yale University og senere også ved Universitetet i Edinburgh, og etter å ha tjenestegjort i den amerikanske hæren under første verdenskrig begynte han å studere ved Art Students League of New York. Menzies døde av kreft i 1957, da han var 61 år gammel, og han ble gravlagt på Forest Lawn Memorial Park i Glendale i California.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) William Cameron Menzies på Internet Movie Database 
(sv) William Cameron Menzies i Svensk Filmdatabas 
(da) William Cameron Menzies på Filmdatabasen 
(da) William Cameron Menzies på Scope 
(fr) William Cameron Menzies på Allociné 
(en) William Cameron Menzies på AllMovie 
(en) William Cameron Menzies hos Turner Classic Movies 
(en) William Cameron Menzies hos The Movie Database
Vasilij Sokolovskij

Vasilij Danilovitsj Sokolovskij (russisk Васи́лий Дани́лович Соколо́вский, født 9. julijul./ 21. juli 1897greg., død 10. mai 1968) var en sovjetisk militær kommandør.


== Liv og virke ==

Sokolovskij ble født inn i en bondefamilie i Kozliki, en liten by i provinsen Grodno, i nærheten av Białystok i Kongress-Polen (da en del av det russiske imperiet). Han jobbet som lærer på en skole, og han deltok i en rekke protest-aksjoner og demonstrasjoner mot den russiske tsaren. Sokolovskij vervet seg til Den røde armé i februar 1918. Han begynte på sin formelle militære skolegang i 1919. Han ble uteksaminert i 1921 og ble gjort til stabssjef i en militæravdeling som var stasjonert i Turkmenistan.
Under et slag i nærheten Samarkand ble han såret, og senere dekorert for tapperhet i krig. Etter den russiske borgerkrigen holdt han en rekke militære stillinger, og til slutt ble han stabssjef for Moskva militærdistrikt og assisterende sjef for generalstaben. Denne posisjonen hadde han frem til begynnelsen av den tyske invasjonen av Sovjetunionen, etter Operasjon Barbarossa. I desember 1941, da de tyske styrkene bare var 20 kilometer fra Moskva, ble Sokolovskij utpekt til stabssjef på vestfronten, hvor han var i stand til å samordne de sovjetiske motangrepene som sakte, men sikkert skjøv tyskerne vekk fra Moskva. Han forble i denne stillingen frem til februar 1943, da han ble sjef for hele vestfronten.
Etter den andre verdenskrig ble Sokolovskij utpekt til nestleder for de sovjetiske styrker i Øst-Tyskland, til 3. juli 1946. Sokolovskij ble så forfremmet til marskalk av Sovjetunionen, og utpekt til øverstkommanderende for de sovjetiske styrkene i Øst-Tyskland (SMAD). I 1949 ble han utnevnt til viseforsvarsminister, en stilling han hadde frem til 1952, da han ble gjort til sjef for hele den sovjetiske generalstaben. I 1960 ble Sokolovskij tildelt en stilling i forsvarsdepartementet. Denne stilling beholdt han frem til sin død den 10. mai 1968.


== Referanser ==
Leo van Vliet

Leonardus Quirinus Machutus «Leo» van Vliet (født 15. november 1955 i Honselersdijk, Nederland) var profesjonell syklist fra 1978 til 1986.
Van Vliets største seier kom i 1983 utgaven av Gent–Wevelgem. Han vant også syvende etappe av  Tour de France i 1979. Han jobber i dag som direktør for den nederlandske sykkelklassikeren Amstel Gold Race.


== Eksterne lenker ==
(en) Leo van Vliet – Olympedia 
(en) Leo van Vliet – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Leo van Vliet – ProCyclingStats 
(en) Leo van Vliet – Cycling Archives 
(en) Leo van Vliet – CycleBase
Illegal tidend

Illegal tidend var en av de illegale avisene som ble utgitt under den tyske okkupasjonen av Norge under andre verdenskrig.
Initiativet til avisen ble tatt av en gruppe medisinere, etter at NS-professor Klaus Hansen i 1940 hadde fristet studenter med gunstige stipendordninger i Tyskland. Gruppa sendte da ut et illegalt sirkulære, der de advarte mot tilbudet. Dette sirkulæret ble forløperen for den illegale avisen.
Illegal tidend kom ut fra november 1940 til februar 1941. Den ble stensilert i hemmelighet på Bolteløkka skole i Oslo, på skolens stensilmaskin. I alt ble det utgitt fem nummer før avisen gikk inn på grunn av arrestasjoner. Avisen ble sendt per post til leger rundt i landet, slik at distriktslegene kunne videreformidle innhold og paroler.
Den gruppa som sto bak avisen var medisinerstudentene Bård Brekke, Harald Erikson, Tøger Hagemann, Gløer Halvorsen og Stein Sørlie.Avisens navn kan ha hatt en betydning for krigstidens og etterkrigstidens bruk av og oppfatning av begrepet «illegal». Før krigen ble ordet lite brukt, da het det «ulovlig». Både de tyske okkupantene og norske motstandsfolk brukte ordet illegal i den første okkupasjonstiden, men etter hvert fikk det en egen, positiv klang i motstandskretser. Fremmedordet «illegal» indikerte at det var de tyske okkupasjonslovene, ikke de norske, man trosset.
Opprinnelig ble de illegale avisene benevnt som «fri presse», «frihetsaviser» og lignende når de ble omtalt i motstandskretser. Illegal tidends navn kan ha bidratt til å befeste den positive betydningen av begrepet «illegal» og medvirket til at begrepet «illegale aviser» nokså snart ble det vanlige.


== Referanser ==
Adolph Fischer

Adolph Fischer eller Johan Adolph Fischer (født 14. juni 1844 i Kopervik, død 22. november 1925 i Bergen) var en norsk arkitekt, lærer for arkitektstudenter og sakkyndig i restaureringsspørsmål. Adolph Fischer regnes som en av de ledende arkitektene i Bergen på slutten av 1800-tallet. Adolph Fischer var far til arkitekt Gerhard Fischer (1890–1977).


== Utdannelse og praksis i Tyskland ==
Fischer fikk sin arkitektutdannelse i Göteborg og senere hos professor Conrad Wilhelm Hase (1818–1902) i Hannover. Fischer arbeidet også en tid som Hases assistent. I Tyskland fulgte Fischer opp restaureringsarbeidene ved en rekke middelalderbygninger. Mellom 1866 og 1869 fulgte han istandsettingen av stiftskirken i Bassum, Niedersachsen. Årene 1870–73 var Fischer assistent hos arkitekt Gotthilf Ludwig Möckel (1838–1915) i Zwickau i Sachsen, og 1873–76 var han ansatt ved Stadtbaubureau i Lübeck. Her ledet Fischer restaureringen av rådhuset, Lübecker Rathaus. Årene 1876–1884 arbeidet han som arkitekt forskjellige steder i Tyskland og var lærer ved den kjente Baugewerbeschule i Holzminden i Westfalen.


== Arkitektkontor i Bergen ==
I 1885 etablerte Fischer arkitektkontor i Bergen. I perioden 1886–1895 arbeidet Fischer som utførende arkitekt for restaureringen av Håkonshallen. Restaureringen ble ledet av arkitekt Christian Christie. Fischer hadde en rekke offentlige verv, bl.a. som medlem av den første tilsynskomitéen for restaurering av Nidarosdomen. I forbindelse med konkurransen om restaureringen av vestfronten var Fischer spesielt opptatt av å få gjennomført arkitekt Olaf Nordhagens siste utkast til frontfasaden.
Foruten en del villaer fikk Fischer tegnet en rekke offentlige bygg og kombinerte bolig- og forretningsgårder i Bergen. Fischers arkitektur er preget av historismen med særlig bruk av gotiske elementer.
I 1890 ble han ansatt som lærer i bygningstegning ved Bergens tekniske skole. Fisher fungerte som overlærer ved skolen tiden 1901–1910.


== Bygninger (utvalgte) ==
Forretningsgård for Apoteket Ørnen, Nygårdsgaten 2, Bergen, 1885
Bergens Telefonkompagni, Torvalmenningen 15, Bergen, 1885 (brent 1916)
Nygårdsparkens smijernsgjerder og -porter, Bergen, 1885
Dragefjellets skole (nå Det juridiske fakultet, UiB), Sydnesgaten 20, Bergen, 1887–91
Hambros skole, Muségaten 7, Bergen, 1889 (brent 1916)
Tuberkulosesanatorium, Os i Hordaland (1895)
Utvidelse av Bergens Kreditbank, Vågsalmenning 14–16, Bergen, 1897
Forretningsgård for Gerdt Meyers Vaksdal mølle, Vågsalmenning 3, Bergen, 1898–1901
Møllebygninger, siloer m.m. for Vaksdal mølle, Vaksdal
Lyster sanatorium for tuberkuløse, Harastølen, Luster, 1901–03


== Eksterne lenker ==
Fischer hos Store norske leksikon
Hans Millonig

Johann «Hans» Millonig (født 11. september 1952 i Villach) er en østerriksk tidligere skihopper som representerte SV Achomitz.
Han deltok i den tysk-østerrikske hoppuka og senere verdenscupen fra 1971 til 1981. Hans beste sammenlagtplassering i Hoppuka var 13.-plass i 1974/75. I verdenscupens første sesong, 1979/80, ble han nummer 6 sammenlagt. Han vant verdenscuprennet i normalbakken i Planica 21. mars 1980.
Millonig ble nummer 41 i normalbakken i VM i Falun i 1974, og nummer 25 i storbakken i OL i Lake Placid i 1980. Han ble nummer 34 (av 42 deltakere) i VM i skiflyging i Vikersund i 1977.


== Referanser ==


== Kilder ==
Jens Jahn, Egon Theiner: Enzyklopädie des Skispringens. AGON Sportverlag, Kassel 2004. ISBN 3-89784-099-5, flere sider
Sports Reference: Hans Millonig Arkivert 16. desember 2012 hos Wayback Machine. (besøkt 17. april 2011)


== Eksterne lenker ==
(en) Hans Millonig – Olympedia 
(en) Hans Millonig – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Hans Millonig – FIS (skihopping)
Fritt land

Fritt land var en av de illegale avisene som ble utgitt under den tyske okkupasjonen av Norge under andre verdenskrig. Det var også den første avisen NS sitt propagandaapparat plagierte da de forsøkte å lansere falske «illegale aviser».
Fritt land kom ut i siste del av 1940 og første halvår 1941, og ble utgitt av folk fra Gamlebyen AUL i Oslo. Under det nye regimet i landet etter Terbovens tale  25. september 1940 hadde gruppa fortsatt sin aktivitet under dekknavnet «Idrettslaget Glyn».
Et av medlemmene klarte å ordne en duplikator fra det oppløste Arbeidernes Esperantoforbund, og denne ble installert i en hytte i Enebakk. Her ble den første utgaven av Fritt land produsert. Senere ble utstyret flyttet til et par andre hytter. Avisen kom i alt med 8 nummer, og nådde et opplag på 1000 eksemplarer. Den ble stort sett spredt på Oslo østkant. Sommeren 1941 ble avisen «husløs» og innstilt.
Gruppa bak avisen deltok deretter i utgivelsen av den illegale avisa Fri fagbevegelse. Flere av de som deltok i dette arbeidet ble i 1942 arrestert i forbindelse med opprullingen av denne avisen, blant annet William Nyrén, Haavard Haavardsholm, Egil Helland Nielsen, Kjell Thomassen, Helge Sørfonden, Sigurd Oddvar Hopland, Kåre V. Hansen og Odd Torgersen. Samtlige ble sendt til Tyskland og satt der til krigen sluttet.Ved et tilfelle ble avisnavnet forøvrig benyttet av en annen illegal avis: Det kommer en dag utga et nummer av sin publikasjon under navnet «Fritt land».


== Falsk NS-utgave ==
For å bekjempe motstandsbevegelsen og den illegale pressa benyttet Gestapo og statspolitiet falske «illegale aviser». De ble laget for å skape forvirring og splid i motstanden, eller som rene provokasjoner for å nøste opp motstandsbevegelsen og de illegale avisene. Den første forfalskningen som ble sendt ut var en utsendemessig kopi av Fritt land. Forfalskningen ble lansert i desember 1940, og var i likhet med de fleste av forfalskningene fra NS sitt propagandaapparat lett å gjennomskue. En av artiklene oppfordrett for eksempel idrettsfolk til å slutte den pågående idrettsstreiken.


== Referanser ==
Shabaker

Shabaker er ei folkegruppe  på rundt 50 000 mennesker bosatt i det  nordlige Irak, hovedsakelig i et trettitalls landsbyer i provinsen Ninawa. De snakker et indoeuropeisk språk nært beslektet  med kurdiske dialekter.
De betrakter seg selv som etterkommere av qizilbashene fra shah Ismail Is hær.


== Religion ==
Shabakene praktiserer  en egen synkretistisk religion, som likner på yezidismen. Shabakenes tro har elementer fra islam og kristendom, men den tetteste affiniteten er til yezidiene. For eksempel drar shabakene på pilegrimsferder til yezidienes hellige steder
Shabakene kombinerer elementer fra sufismen med en egen fortolkning av den guddommelige virkelighet, som de anser som mer avansert enn den ordrette tolkningstradisjon av den hellige Qur'an som er kjent som sharia. Shabakenes åndelige rettledere kalles pir; Det er folk som er godt innsatt i gruppens bønner og ritualer. Pirene på sin side står under ledelse av  et overhode  kalt Baba. Pirer opptrer som formidlere mellom den guddommelige makt og de alminnelige shabaker. Gruppen praktiserer både offentlig og privat skriftemål, og tillater konsumpsjon av alkoholholdig drikke. Dette siste adskiller dem tydelig fra deres muslimske omverden. 
Yarsanenes tro ligner også sterkt på shabakfolkets.


== Diskriminering og forfølgelse ==
De er ofte blitt forfulgt av muslimer som betrakter dem som frafalne. Etter invasjonen i 2003 har shabakene vært rammet av flere terrorangrep fra sunni-arabiske ekstremistegrupper som Ansar al-Sunnah og al-Qaida.   
Under Saddam Husseins kampanjer mot kurderne ble også shabaker hardt forfulgt, og mange shabaker har deltatt i kurdiske partier og militser.  Etter  2003 har shabakene kommet under dobbelt press; de kurdiske partiene ønsker å innlemme shabakenes landsbyer og andre deler av provinsen Ninawa  i den kurdiske regionen, mens arabiske partier forsøker å styrke shabakenes separate ikke-kurdiske identitet.


== Litteratur ==
The Encyclopaedia of Islam. New Edition: Artikkelen Shabak av Martin van Bruinessen
Martin van Bruinessen: Kizilbash Community in Iraqi Kurdistan: The Shabak (Onlineversion; PDF; 119 kB)


== Referanser ==
Giv akt (illegal avis)

Giv akt var en av de illegale avisene som ble utgitt under den tyske okkupasjonen av Norge under andre verdenskrig. Den ble utgitt i Sarpsborg, og hovedsakelig spredt i Østfold.
Giv akt kom med sitt første nummer allerede i juli-august 1940, og var trolig den første illegale avis produsert utenfor hovedstaden. Den ble startet av redaktør Nils Hønsvald i Sarpsborg Arbeiderblad mens han fortsatt var redaktør for den ordinære avisa.
Stensilene til Giv akt ble skrevet i redaksjonen til Sarpsborg Arbeiderblad, men selve stensileringen ble gjort på en duplikator som tilhørte Samorganisasjonen i byen, der Hans Bjerkholt bisto med prosjektet.Første halvåret kom Giv akt med 4 – 5 nummer. Senere fortsatte den å komme ut, med enkelte opphold, helt fram til desember 1944. Det var ikke uvanlig at flere illegale trykksaker ble produsert av én organisasjon, og gruppen bak Giv akt trykket også opp utgaver av Fri Fagbevegelse.Hønsvald selv ble arrestert i mars 1941, og slapp først ut tre måneder senere. I denne tiden fortsatte Hans Hansen utgivelsen. Da Hans Bjerkholt ble arrestert det samme året fortsatte Edv. L. Wiik arbeidet med mangfoldiggjøringen av avisen. Hønsvald ble arrestert på nytt i desember 1944.


== Referanser ==
Anatolij Zjeglanov

Anatolij Nikolajevitsj Zjeglanov (russisk: Анатолий Николаевич Жегланов; født 14. mai 1946 i Zaporizjzja, død 28. juni 1999) var en ukrainsk skihopper som konkurrerte for Sovjetunionen.
Han deltok i den tysk-østerrikske hoppuka fra 1967 til 1972, og ble tre ganger blant de ti beste sammenlagt. Han ble nummer 4 i 1968/69, nummer 7 i 1969/70 og nummer 8 i 1967/68. Han ble tre ganger nummer 2 i enkeltrenn, i Bischofshofen 7. januar 1968, i Garmisch-Partenkirchen 1. januar 1969 og 1. januar 1970.
Zjeglanov deltok i OL i 1968 og 1972. Sine beste plasseringer fikk han i Grenoble i 1968, der han ble nummer 6 i normalbakken i Autrans og nummer 8 i storbakken i Saint-Nizier. Han ble nummer 12 i storbakken i VM i Štrbské Pleso i 1970. I VM i skiflyging i Planica i 1972 ble han nummer 14.


== Referanser ==


== Kilder ==
Jens Jahn, Egon Theiner: Enzyklopädie des Skispringens. AGON Sportverlag, Kassel 2004. ISBN 3-89784-099-5, flere sider
Sports Reference: Anatoly Zheglanov Arkivert 5. november 2012 hos Wayback Machine. (besøkt 17. april 2011)


== Eksterne lenker ==
(en) Anatolij Zjeglanov – Olympedia 
(en) Anatolij Zjeglanov – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Anatolij Zjeglanov – FIS (skihopping)
Abelsborg

Abelsborg er en tidligere bygård og gjestgiveri ved Ila i Trondheim. Bygården lå på den nåværende eiendommen av Koefoedgeilan 9b.
Bygården tilhørte på slutten av 1600-tallet Laurits Pedersen Brix (1634–1699), som var kjøpmann og magistratspresident (borgermester) i byen. Fra 1688 drev Cornelius Allervelt et privilegert gjestgiveri i gården, som etter Allervelts død i 1697 ble drevet av hans enke Alette Johannesdatter Franck. Hun ble på sin side gift for tredje gang i 1721 med løytnant Jacob Abel (1680–1740), og en teori er at navnet på bygården stammer fra ham. Fra 1736 tilhørte bygården proprietær og mølleeier Reinholdt Jensen Schive (1694–1764), som blant annet eide større områder både i Ila-området og i Bymarka. Han lot oppføre blant annet Schivegården, og flyttet gjestgiveriet fra Abelsborg dit.
Arvingene etter Schive solgte bygården og andre eiendommer i Ila til den senere regimentsauditøren Jacob Hielm. Etter hans død fra 1780 ble dødsboet og flere eiendommer i Ila kjøpt opp av kanselliråd og sorenskriver Claus Koefoed (1742–1827). Koefoed lot oppføre en ny hovedbygning på eiendommen, og en annen teori er da at navnet på bygården ble oppkalt etter hans hustru Abel Margrethe Coldevin. Etter Koefoeds død overtok hans svigersønn og stiftsrevisor Ole Schølberg (1779–1841) eiendommen, som i 1833 solgte den videre til løytnant Ole Hegge Knoph (1805–1865). I løpet av 1840-årene kjøpte bordskriver Lauritz Rolfsen eiendommen, og i løpet av hans tid som eier ble en stor del av eiendommen bortfestet som byggetomter.
I 1874 kjøpte den katolske kirke Abelsborg, og i perioden 1881–1885 ble det drevet presteseminar her. På loftet i hovedbygningen var det innredet et kapell kalt St. Eriks kapell, som ble vigslet i 1875 og som fungerte som huskapell for St. Joseph-søstrene fra 1881. I perioden med det katolske kirkes eierskap ble området rundt Abelsborg urbanisert, noe som førte til at eiendommen ble enda mer oppstykket. Etter at den katolske kirke trakk seg ut som eiere i 1912 ble Abelsborg brukt som kontorbygning av Nobø Fabrikker i perioden 1918–1928. I 1950-årene ble Abelsborg kjøpt av Trondheim kommune og benyttet som leiegård, noe som førte til at bygningen forfalt til en så alvorlig grad at den ble revet i 1981.  


== Se også ==
Abelsborg gate


== Litteratur ==
Bratberg, Terje T. V. (2008). Trondheim byleksikon. Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 39. ISBN 978-82-573-1762-1. 


== Eksterne lenker ==
Bilder etter oppslag på «Abelsborg 9» hos Flickr.com
Borgund skipreide

Borgund skipreide var et skipreide som utgjorde den sørlige delen av Borgund prestegjeld. Skipreidet bestod av 102 matrikkelgårder i de senere kommunene Giske, Sula og Ålesund. Skipreidet hadde navn etter kirkestedet Borgund i tidligere Borgund kommune i Møre og Romsdal.
František Rydval

František Rydval (født 21. februar 1946 i Liberec) er en tsjekkisk tidligere skihopper som konkurrerte for Tsjekkoslovakia.
Han deltok i den tysk-østerrikske hoppuka fra 1966 til 1972, med 5.-plass i 1968/69 som beste sammenlagtplassering. Hans beste plassering i enkeltrenn var 3.-plass i Garmisch-Partenkirchen 1. januar 1969. I OL i Grenoble i 1968 ble han nummer 12 i normalbakken i Autrans og nummer 27 i storbakken i Saint-Nizier.


== Referanser ==


== Kilder ==
Jens Jahn, Egon Theiner: Enzyklopädie des Skispringens. AGON Sportverlag, Kassel 2004. ISBN 3-89784-099-5, flere sider


== Eksterne lenker ==
(en) František Rydval – Olympedia 
(en) František Rydval – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(cz) František Rydval – Tsjekkias olympiske komité 
(en) František Rydval – FIS (skihopping) 
(en) František Rydval – TheSports.org