jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Beda Chang

Beda Chang eller Chang (Tsan-) Cheng-Min (født 27. mai 1905 i Shanghai i Kina, død 11. november 1951) var en kinesisk katolsk prest tilhørende jesuittordenen. 
Han var en av de mest fremstående professorer ved Aurorauniversitetet i Shanghai, blant annet var han dekan ved universitetet. 
Han trådte inn i jesuittordenen i 1925, og studerte filosofi på Jersey og i Paris. Etterpå tok han doktorgrad i litteratur ved Sorbonne i 1938 med dissertasjonen L'Écriture chinoise et le geste humain, for et panel bestående av Joseph Vendryes, Henri Maspero og Paul Pelliot. Han ble presteviet i 1940.
Han var så en periode rektor ved Colleget St Ignace i Zi-ka-wei i Shanghai, og ble senere dekan for kinesisk litteratur ved Aurorauniversitetet. 
I 1951 ble han arrestert av de kommunistiske myndigheter, og noen måneder etter ble han meldt død i fengselet. Fengselsmyndighetene hevdet at han døde av naturlige årsaker, men det var en alminnelig overbevisning blant dem som kjente ham at han måtte ha bukket under for den mishandling som formentlige kontrarevolusjonære ble utsatt for i fengslene. Han var til og med blitt observert i fengselet av en besøkende to måneder før sin død, mens han lå og kastet opp i cellen. 
Han ble betraktet som en martyr. Katolikker stilte opp til masseprotester, og requiemmessen som fulgte var fullpakket av folk.


== Verker ==
Le Parallélisme dans les vers du Cheu King, P. Geuthner  1937
L'Écriture chinoise et le geste humain : essai sur la formation de l'écriture chinoise, P. Geuthner  1937


== Referanser ==


== Litteratur ==
Paul Lesourd: Le R.P. Tchang qui a passé hier sa thèse de doctorat ès lettres sur l'Ecriture chinoise et le geste humain, Le Figaro, 16 janvier 1938, s. 2.
Joseph Brandicourt: Le R.P. Bède Tchang Tcheng Ming a donné sa vie pour sa foi. Le Figaro, 30 novenmbre 1951.
Claude Larre: Les Actes de Béda Tsang, mort dans sa prison à Sanghaï le 11 novembre 1951, (sous le pseudonyme de J.-C. Coulet), Procure de la mission de Chine, Paris, 1954, 29 s.
Paul Duclos: «Tsang Beda (1905–1951)», i Hommes et destins : dictionnaire biographique d'outre-mer‎ de Académie des sciences d'outre-mer – 1975, volume 6, s. 423-424.
Jean Monsterleet: «Le P. Bède Tsang, S.J.», i Les martyrs de Chine parlent, Amiot, 1955, s. 49-51.
Father Beda Chang : Witness for Unity, Catholic Truth Society, Hong Kong 1953
Jarle Ree

Jarle Rytter, tidligere Jarle Ree (født 31. juli 1948 i Bergen) er en norsk kunst- og dokumentarfotograf. 
Han er oppvokst i Bærum. Han ble utdannet agronom i 1975, og arbeidet i mange år som geitebonde på Dovrefjell. Først da han hadde passert 40 år begynte han å fotografere. 
Fra 1992 arbeidet han i en tiårsperiode med fotodokumentasjon fra mentalsykehus i Albania og livet i russiske fengsler. Dette resulterte i boka Heartlines, utgitt på eget forlag med støtte bl. a. fra Utenriksdepartementet, Norsk kulturråd og Norsk Fotografisk Fond.Han deltok på Høstutstillingen i 1994 og 1999. Han har mottatt stipend fra Utenriksdepartementet, Sosial- og helsedepartementet, Statens kunstnerstipend, 3-årig arbeidsstipend 2003-05 og stipend fra Fritt Ord. Han er tilknyttet bildebyrået Samfoto.


== Bibliografi ==
Heartlines (2002) ISBN 82-996348-0-6


== Utstillinger ==
1982: Galleri K. T., Kongsberg.
1983: Preus fotomuseum, Horten.
1988: Galeria Nasoni, Porto, Portugal.
1989: Preus fotomuseum, Horten.
1990: Kodak, Oslo.
1992: Porsgrunn kunstforening.
1992: Galleri Tonne, Oslo.
1996: Kunstnerforbundet, Oslo.
1998: Krypten, Oslo domkirke.


== Referanser ==
Arkitekturåret 1877

Arkitekturåret 1877 er en oversikt over blant annet fullførte bygninger av arkitektonisk betydning, priser, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkitektur i 1877.


== Bygninger ==
Galleria Vittorio Emanuele i Milano, tegnet av Giuseppe Mengoni blir fullført.
Manchester Town Hall i Manchester, England fullføres.
St. Pancras stasjon i London, av George Gilbert Scott fullføres.


== Hendelser ==
Society for the Protection of Ancient Buildings grunnlegges i London av William Morris.


== Priser ==
Royal Gold Medal – Charles Barry (junior).
Prix de Rome, Henri-Paul Nénot førstepris, Adrien Chancel andrepris.


== Fødsler ==
28. april - Karl Indermühle, sveitsisk arkitekt (død 1933)
12. juni - Fritz Höger, tysk arkitekt (død 1949)
2. september - Bredo Berntsen, norsk arkitekt (død 1957)
5. oktober – Carl Berner, norsk arkitekt (død 1943)
6. desember - Paul Bonatz, tysk arkitekt (død 1956)
August Albertsen, norsk arkitekt (død 1956)


== Dødsfall ==
11. mars - Ferdinand von Quast, tysk arkitekt (født 1807)
26. november - Richard Lucae, tysk arkitekt (født 1829)
30. desember - Giuseppe Mengoni, italiensk arkitekt og ingeniør (født 1829)


== Referanser ==
Roger Hardy

Roger Kristian Hardy (født 1. februar 1963) er en norsk fotograf. Han er bosatt i Porsgrunn.
Hardy har bakgrunn som industri- og oljearbeider, og har blant annet jobbet og fotografert på plattformen Oseberg Øst, driftet av Norsk Hydro. Selskapet ga økonomisk støtte til foto- og bokprosjektet hans fra plattformen. Hardy var tilknyttet bildebyrået Samfoto, men per 2020 er han tilknyttet NTB.
Roger Kristian Hardy har jobbet med ulike dokumentarprosjekt:

1988–1991: Chile
1989: Nicaragua
1999 - 2001: Vinterfiske i Lofoten
2002: Porsgrunn Mekaniske Verksted og Magnesiumen (Norsk Hydro)
2011: Hverdagsliv i Italia


== Bibliografi ==
2002 – Exit for Magnesiumen på Herøya
2004 – Porsgrunn vår by – portretter av porsgrunnsfolk
2006 – Vi som fyller oljefondet
2020 – Familien min  ...fragmenter av Norges historie fra 1718 til 1980...
Bidragsyter på følgende bøker:

2002 – Norsk Hydro: Av stein, vann og varme – Hydro Magnesiumen 50 år
2006 – Trond Lepperød: Diagara – Porsgrunnsbåtene og verkstedet på Vestsida


== Referanser ==
Bøstad skole

Bøstad skole er en offentlig barne- og ungdomsskole på Borg i Vestvågøy kommune. Elever fra Haukland skole og Eltoft Montessoriskole går ungdomstrinnet ved Bøstad skole.


== Eksterne lenker ==
Bøstad skole
Eltoft Montessoriskole
Energireserver

Energireserver er energiressurser som er økonomisk lønnsomme å utnytte med nå-tidens teknikk. Nye teknikker og økte priser gjør at flere energiressurser blir energireserver. Norge har mange energireserver med råolje i Barentshavet.
Dagfinn Skjelle

Dagfinn Skjelle (født 15. mai 1941) er en norsk naturfotograf, bosatt i Lillehammer.
Skjelles bilder har blitt publisert i en rekke sammenhenger, og han har gitt ut 4 bøker fra norsk fjellheim. Han var med og startet foreningen  Norske Naturfotografer og var tilknyttet bildebyrået Samfoto. 


== Bibliografi ==
Rondane, Gyldendal (1970)
Nord på Dovrefjell, Gyldendal (1971)
Rondane, Grøndahl Dreyer (1996) ISBN 82-504-2361-5
BackCountry Photographer, eget forlag 2019


== Utstillinger ==
1997: galleri NK, Lillehammer


== Eksterne lenker ==
Dagfinn Skjelles nettsider
Bill (sang)

«Bill» er en amerikansk sang som høres i Akt II av Jerome Kerns og Oscar Hammerstein IIs musikal Show Boat fra 1927. Sangen ble skrevet til Kerns og P.G. Wodehouses musikal Oh, Lady! fra 1917 for at Vivianne Segal skulle fremføre den, men ble trukket tilbake, fordi den ble betraktet som for melankolsk for denne musikalen. Da Kern og Hammerstein II arbeidet med den alvorlige og litt tragiske Show Boat bestemte de at sangen ville være perfekt til nattklubbscenen i musikalen. Hammerstein reviderte Wodehouses originaltekst litt (skjønt han alltid gav fullstendig kreditering til Wodehause og ingen til seg selv). Sangen ble gitt til den virkelige nattklubbsangeren Helen Morgan, for at hun skulle synge den i rollen som mulatten Julie.
Sangen blir sunget kun én gang i musikalen, er høyst emosjonell og sangeren er formodentlig på grensen til å gråte. Den blir sunget i auditionscenen i Akt II. På Trocadero, en lokal nattklubb i Chicago, er Julie La Verne sanger. Hun er den tidligere leading lady på showbåten. Julie, som har blandet blod, har blitt varig overgitt av sin hvite ektemann, Steve Baker, årevis etter at de to ble tvunget til å forlate showbåten på grunn av deres torasete og ulovlige ekteskap.
Motløs har Julie begynt å drikke og raskt blitt en alkoholiker. På anmodning av Jim Green, sjefen for nattklubben, øver Julie på sangen «Bill», som er en kvinnes bekjennelse over en dyp kjærlighet til en mindre enn perfekt mann med navn Bill og det er klart at den følelsen som Julie legger i sangen skyldes det faktum at hun virkelig tenker på sin ektemann når hun synger. 
«Bill» ble én av Helen Morgans signatursanger. På scenen sang hun den i sin varemerkestil sittende på toppen av et piano. Selv om den kun blir sunget én gang i Show Boat og aldri blir gjentatt, har den blitt én av musikalens best kjente.
På film sang Helen Morgan den i innledningen til den delvise talefilmversjonen av Show Boat fra 1929 og i den klassiske filmversjonen fra 1936.Lena Horne ble filmet mens hun sang den i Jerome Kern-biopicen Till the Clouds Roll By, men den scenen ble til slutt klippet bort.
Ava Gardner (som brukte den dubbete stemmen til Annette Warren) «sang» den i nyinnspillingen i Technicolor fra 1951.Gösta Rybrant har skrevet en svensk tekst. Den svenske tittelen er også «Bill». Karin Juel, sang Per Brun-Lie, piano spilte den inn i Oslo i november 1951. Sangen ble utgitt i Norge på 78-platen His Master's Voice A.L. 3196.


== Nynorsk versjon ==
Ragnvald Skrede har skrevet en nynorsk tekst. Den nynorske titelen er også «Bill».


=== Innspilling ===
Nora Brockstedt med Egil Monn-Iversen Tenorsaksofon: Erlig Andersen. Utgitt på 78-platen RCA NA 1090 i 1957.


== Referanser ==

Bill, song (from "Show Boat"); Information from Answers.com
Nicole Vandier-Nicolas

Nicole Vandier-Nicolas (født 1908 i Frankrike, død 1987) var en fransk sinolog og filosof, som var professor i kinesisk sivilisasjon ved École nationale des langues orientales vivantes.


== Bibliografi ==
Sariputra et les six Maîtres d’erreur. Fac-similé du manuscrit chinois 4524 de la Bibliothèque nationale, Paris, Imprimerie nationale, 1954.
Note sur les origines de l'écriture cursive en Chine Note sur les origines de l'écriture cursive en Chine, Journal asiatique, 1959
Le Houa-Che de Mi Fou (1051–1107) ou Le Carnet d'un connaisseur à l'époque des Song du Nord. Paris, Imprimerie Nationale, 1964, grand in-8, broché.
Le taoïsme, Presses Universitaires de France – PUF, 1965 (coll. Mythes et religions, 55)
Bannières et peintures de Touen-houang conservés au musée Guimet, Paris: Librairie A. Maisonneuve, 1974-1976
Esthétique et peinture de paysages en Chine : des origines aux Song, Paris, Klincksieck, 1982 (L'Esprit et les formes).
Art et sagesse en Chine, Presses Universitaires de France – PUF, 1985, coll. Dito  ISBN 978-2-13-039031-2
Le Tch'an et l'art in Tch'an (Zen) : Racines et floraisons, Paris, Les Deux Océans, Hermès, Nouvelle série 4, 1985
Peinture chinoise et tradition lettrée – Expression d'une civilisation, Office du Livre, Fribourg, 1983, Le Seuil, Paris, 1983se også :

Esthétique et mystique, Hommage à Madame Nicole Vandier-Nicolas (sous la direction de Flora Blanchon), Cahiers d'études chinoises, n° 8, 1989. Publication du Centre de Recherches de l'Institut national des langues et civilisations orientales, 150 pages.


== Referanser ==
Grete Andrea Kvaal

Grete Andrea Kvaal (født 24. mars 1944 i Tromsø) er en norsk fotograf og kunstner.  
Kvaal har over flere år har arbeidet analogt med sort-hvitt fotografi. I de senere år har hun utforsket andre fotografiske teknikker. Hun har holdt flere separatutstillinger, og har i tillegg tatt initiativ til og vært ansvarlig for flere omfattende kunstprosjekter, som ofte har strukket seg over flere år. Samme prosjekt formidles gjerne på flere ulike måter; utstilling, film, forestilling, bok, multimedia.


== «Dagbok fra en avskjed» ==
I 2003 presenterte Kvaal filmen Dagbok fra en avskjed, som er basert på fotografier tatt i de siste månedene av livet til kunstnerens kusine., som døde av kreft. Filmen ble vist på Tromsø Internasjonale Filmfestival (TIFF), der den fikk hederlig omtale fra den internasjonale kritikerjuryen som representerte FIPRESCI. På Kortfilmfestivalen i Grimstad mottok Kvaal AVID-prisen for beste filmklipp.


== «ALLE MINE REIN KJENNER JEG/Karen Anna og hennes siida 1986-2020» ==
Høsten 2020 åpnet Kvaal separatutstillingen «ALLE MINE REIN KJENNER JEG/Karen Anna og hennes siida 1986-2020» på Halti kultursenter i Lyngen kommune i Nord-Troms. På utstillingen viste hun fotografier fra prosjektet «Karen Anna og hennes siida» (1986–1993) og kortfilmen Alle mine rein kjenner jeg (2020). I 2021 ble den samme utstillingen vist på Senter for nordlige folk i Samuelsberg,  Manndalen, Adde Zetterquist kunstgalleri i Saltdal kommune i Nordland, Storjord, Guovdageainnu Gilišillju / Kautokeino Bygdetun. I 2022 ble utstillingen vist på ArtiJuli, Kråkeslottet, Senja.
Bilder fra utstillingen ble i 2021 innkjøpt av Alta kommune til Alta Omsorgssenter. I 2022 kjøpte både Sametinget og Preus Museum/Det nasjonale fotomuseet inn bilder fra prosjektet. NRK kjøpte i 2021 inn dokumentarfilmen Alle mine rein kjenner jeg. Den ble vist på NRK TV den 6. februar 2022.


== Verker (utvalg) ==


=== Bøker ===
2001: Karen Anna og hennes siida. Karen Anna ja su siida. Karen Anna and her siida, Pax Forlag (2001) ISBN 82-530-2268-9


=== Filmer ===
2003: Dagbok fra en avskjed.
2020: Alle mine rein kjenner jeg. Buot iežan bohccuid dovddan (kortfilm)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Grete Andrea Kvaals nettsider Besøkt 19. april 2021.
Om Grete Andrea Kvaal på nettstedet 100 Norwegian photographers. Besøkt 19. april 2021.
Lampeland stasjon

Lampeland stasjon er en nedlagt jernbanestasjon på Numedalsbanen ved Lampeland i Flesberg kommune i Buskerud. Lampeland stasjon ligger 119,87 kilometer fra Oslo S og 10,5 kilometer fra Kongsberg stasjon.


== Historikk ==
Ekspedisjonsbygningen ble oppført i 1924, og stasjonen ble offisielt åpnet den 19. november 1927 sammen med resten av banen. Stasjonen fikk ny status som et ubetjent tidligere ekspedisjonssted i 1971, og i 1980 fikk Lampeland status som holdeplass med lastespor.
Passasjertrafikken ble vedtatt nedlagt på Numedalsbanen ved årsskiftet 1988/1989. Ekspedisjonsbygningen er i nyere tid blitt solgt til private eiere.
En tidligere vokterbolig fra Lampeland ble i 1940 tatt i bruk som stasjonsbygning ved Etna stasjon.Stasjonen hadde vannstender for etterfylling av vann på damplokomotiver. Vanncisternen er ennå synlig som en forhøyning i terrenget vis-à-vis stasjonsbygningen.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Bjerke, Thor og Holom, Finn m.fl (2004). Banedata 2004. Oslo / Hamar: Norsk Jernbanemuseum & Norsk Jernbaneklubb. s. 230-231. ISBN 82-90286-28-7. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)


== Eksterne lenker ==
(en) Lampeland stasjon – kategori av bilder, video eller lyd på Commons (no) Lampeland stasjon i Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase
(no) Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase: Numedalsbanen
Symphytognathidae

Symphytognathidae er en gruppe (familie) av edderkopper som tilhører undergruppen Entelegynae i gruppen Araneomorphae. Familien omfatter noen av de minste, om ikke de aller minste, edderkoppene.


== Utseende ==
Bittesmå edderkopper. Et par anatomiske særtrekk er at chelicerene er sammenvokst i alle fall ved roten, og at hunnens pedipalper er redusert til en en-leddet klubbe eller helt borte.


== Verdens minste edderkopp? ==
Arten Patu digua har hanner som bare er ca. 0,37 mm lange, og dermed de minste kjente voksne edderkopper. Imidlertid finnes det andre arter der bare hunnene er kjent, og disse er bare litt større enn hannene av P. digua. Siden hunn-edderkopper vanligvis er markert større enn hanner av samme art, er det trolig at disse har enda mindre hanner.


== Levevis ==
Disse edderkoppene spinner små, flate hjulnett som har tallrike radier, mange av disse når ikke inn til sentrum i nettet,


== Utbredelse ==
Familien har en spredt utbredelse og forekommer i Sør- og Mellom-Amerika, deler av Afrika, Australia, Ny-Guinea, Indonesia, Japan og på øyer i Stillehavet.


== Systematisk inndeling / europeiske arter ==

Klasse edderkoppdyr, Arachnida
Orden edderkopper, Araneae
Underorden Opisthothelae
Gruppe araneomorfe edderkopper, Araneomorphae
Gruppe Neocribellata
Gruppe Entelegynae
Gruppe Orbicularia
Overfamilie Araneoidea
Familie Symphytognathidae Hickman, 1931
Slekten Anapistula Gertsch, 1941 — Sør- og Mellom-Amerika, Afrika, Asia, Australia
Slekten Anapogonia Simon, 1905 —  Java
Slekten Crassignatha Wunderlich, 1995 -Malaysia (nylig overført fra Mysmenidae)
Slekten Curimagua Forster & Platnick, 1977 —  Panama, Venezuela
Slekten Globignatha Balogh & Loksa, 1968 —  Brasil, Belize
Slekten Patu Marples, 1951 —  Colombia, Oseania
Slekten Symphytognatha Hickman, 1931 —  fra Mexico til Brasil, Afrika, Australia, Ny-Guinea.


== Eksterne lenker ==
(en) Symphytognathidae i Encyclopedia of Life 
(en) Symphytognathidae i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Symphytognathidae hos ITIS 
(en) Symphytognathidae hos NCBI 
(en) Kategori:Symphytognathidae – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Symphytognathidae – detaljert informasjon på Wikispecies 
Tree of life, Symphytognathidae.
Arkitekturåret 1956

Arkitekturåret 1956 er en oversikt over blant annet fullførte bygninger av arkitektonisk betydning, priser, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkitektur i 1956.


== Bygninger ==
Allhelgonakyrkan i Göteborg ble innviet 3. november. Kirken er tegnet av arkitekt 	Olov Geggen.
Capitol Records Building fullføres i Hollywood, California, som verdens første runde kontorbygning, av arkitekt Welton Becket.
Crown Hall fullføres ved Illinois Institute of Technology, Chicago, tegnet av Ludwig Mies van der Rohe.
General Motors Technical Center, tegnet av Eero Saarinen, fullføres i Warren, Michigan.
Luzjniki Stadion fullføres i Moskva, Russland, USSR.
Latvian Academy of Sciences fullføres i byen Riga, tegnet av Lev Rudnev.
Maisons Jaoul fullføres av Le Corbusier i Paris forstaden Neuilly-sur-Seine.
Genghis Khans mausoleum fullføres som en kenotaf i Indre Mongolia, Folkerepublikken Kina.
Torre Latinoamericana blir fullført i Mexico by, av arkitekt Augusto H. Alvarez.
Vidhana Soudha, fullføres i Bangalore, India, tegnet av Kengal Hanumanthaiah.


== Priser ==
AIA Gold Medal – Clarence S. Stein.
Royal Gold Medal – Walter Gropius.
Prix de Rome – Michel Folliasson.


== Fødsler ==


== Dødsfall ==
17. januar – José Enrique Marrero Regalado, spansk arkitekt (født 1897)
25. januar - Schak Bull, norsk arkitekt (født 1858)
9. februar - Bent Helweg-Møller, dansk arkitekt (født 1883)
14. mars - Lars Sonck, finsk arkitekt (født 1870)
26. april - Gustav Oelsner, tysk arkitekt og byplanlegger (født 1879)
7. mai – Josef Hoffmann, østerriksk arkitekt (født 1870)
8. september – Oskar Kaufmann, ungarsk arkitekt (født 1873)
14. oktober - Benno von Arent, tysk arkitekt under det tredje riket (født 1898)
20. desember - Paul Bonatz, tysk arkitekt (født 1877)
23. desember - Josep Puig i Cadafalch, spansk arkitekt (født 1867)
August Albertsen, norsk arkitekt (død 1877)


== Referanser ==
Chelicer

Chelicerer betegner det første paret av munndeler hos gruppen chelicerater, som omfatter edderkoppdyr, havedderkopper og dolkhaler, samt den utdødde gruppen sjøskorpioner. Chelicerene er vanligvis korte og kraftige. Hos for eksempel dolkhaler, skorpioner, vevkjerringer og midd ender chelicerene i en klo, hos dolkhalene er de ganske beinlignende. Hos edderkopper er chelicerene mer eller mindre firkantede og ender i en enkelt, lang giftklo. De aller fleste edderkopper har giftkjertler som ligger inne i cheliceren. Chelicerene brukes mest til å rive opp maten, bortsett fra hos edderkoppene der de har blitt angrepsvåpen. Noen edderkopper bruker dem også til å grave med. Hos edderkoppene kan giftkloa være rettet enten bakover og nedover (Mesothelae, Mygalomorphae og gruppene amblypyger og Uropygi) eller innover mot midten (Araneomorphae). Hos mosskorpioner inneholder chelicerene spinnkjertler som produserer silke.
Hier encore

«Hier encore» er en fransk sang skrevet av Charles Aznavour og Georges Garvarentz. Aznavours versjon ble utgitt på EP-platen Que c'est triste Venise (Barclay 70 681) i september 1964.Sangen ble deretter utgitt på engelsk med tekst av Herbert Kretzmer («Yesterday, When I Was Young»), på italiensk med tekst av Mogol og Alberto Testa («Íeri si») og på spansk («Ayer Aún»).


== Engelskspråklige innspillinger ==
Roy Clark. Utgitt på singlen Dot Records 45 17246 i 1969
Charles Aznavour


== Italiensk innspilling ==
Charles Aznavour (Utgitt på LP-platen ...E fu subito Aznavour... (Barclay BRC 60015) i 1970


== Notabel duett ==
Aznavour fremførte denne sangen med Patrick Bruel i en liveopptreden. Denne versjonen kan høres på dobbelt-CD-platen 40 chansons d'or. 


== Norsk versjon ==
Even Lorch Falch har skrevet en norsk tekst. På norsk bærer den tittelen «Jeg var ung engang».


=== Innspilling ===
Stein Ingebrigtsen. Utgitt på singlen RCA NA 1380 i 1970.


== Referanser ==
Pedipalp

Pedipalper betegner det andre paret av munn-ekstremiteter hos gruppen chelicerater, som omfatter edderkoppdyr, havedderkopper og dolkhaler, samt den utdødde gruppen sjøskorpioner. Pedipalpener er oftest lange og beinlignende, noen ganger nesten like lange som de egentlige beina lenger bak. Vanligvis har de primært en følerfunksjon, liksom antennene hos insekter. Hos skorpioner og mosskorpioner er pedipalpene utformet som kraftige klør og brukes til å gripe og rive i stykker byttedyr. Hos mosskorpionene har pedipalpene også giftkjertler, mens skorpionene bruker brodden på halespissen til dette. Også hos svepeskorpioner (Thelyphonida) er pedipalpene grove og klolignende.

Hos hanner av edderkopper har pedipalpene fått en annen funksjon: de er blitt sekundære kjønnsorganer. Pedipalpen inneholder en blære for oppbevaring av sæd og en sprøytelignende struktur for å få denne inn i hunnene kjønnsåpning, epigynet. I tillegg ofte ulike hjelpestrukturer som kan bidra til å åpne hunnens kjønnsorganer, stimulere henne eller muligens også fjerne sæd plassert der av andre hanner. I tillegg bruker mange hann-edderkoppene pedipalpene som signalflagg, der de gjerne er i kontrastfarger relativt til resten av dyret.


== Referanser ==
Relics

Relics er et samlealbum fra det britiske rockebandet Pink Floyd. 
Albumet ble gitt ut 14. mai 1971 i Storbritannia og 15. juli samme år i USA. Utgivelsen ble gjort etter den store suksessen med albumet Atom Heart Mother, som lenge lå på 1.-plass på britiske lister. Albumet inneholder sanger fra perioden 1967–69. 5 spor på albumet var tidligere bare utgitt på singler, to ble hentet fra debutalbumet The Piper at the Gates of Dawn, én fra A Saucerful of Secrets, og to fra More. Albumet inneholder også en «ny» sang, «Biding My Time», som ble spilt inn i 1969 som del av stykket The Man and the Journey, men som ikke tidligere var utgitt.


== Sporliste ==
«Arnold Layne» (Barrett) – 2:56 (singel fra 1967)
«Interstellar Overdrive» (Barrett/Waters/Wright/Mason) – 9:43 (fra The Piper at the Gates of Dawn, 1967)
«See Emily Play» (Barrett) – 2:53 (singel, 1967)
«Remember a Day» ((Wright) – 4:29 (fra A Saucerful of Secrets, 1968)
«Paintbox» (Wright) – 3:33 (B-side av «Apples and Oranges», 1967)
«Julia Dream» (Waters) – 2:37 (B-side av «It Would Be So Nice», 1968)
«Careful with That Axe, Eugene» (Gilmour/Waters/Wright/Mason) – 5:45 (B-side av «Point Me at the Sky», 1968)
«Cirrus Minor» (Waters) – 5:18 (fra More, 1969)
«The Nile Song» (Waters) – 3:25 (fra More, 1969)
«Biding My Time» (Waters) – 5:18 (ikke tidligere utgitt, innspilt 1969)
«Bike» (Barrett) – 3:21 (fra The Piper at the Gates of Dawn, 1967)


== Eksterne lenker ==
(en) Relics på Discogs 
(en) Relics på MusicBrainz 
(en) Relics på Spotify 
(en) Relics på AllMusic