jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Alex McLeish

Alexander «Alex» McLeish (født 21. januar 1959 i Barrhead i Renfrewshire) er en skotsk tidligere fotballspiller, som sist var manager for Aston Villa FC frem til mai 2012. McLeish spilte midtstopper for Aberdeen FC i storhetstiden på 1980-tallet, der han fikk nærmere 500 ligakamper for klubben og 77 kamper for Skottlands landslag.


== Trenerkarriere ==
McLeish startet sin managerkarriere i de skotske fotballklubbene Motherwell FC og Hibernian FC, før han ledet Rangers FC til to ligamesterskap og fem cupmesterskap på fem sesonger. Deretter var han i ti måneder landslagssjef for Skottlands landslag, som så vidt mislyktes med å kvalifisere seg for Fotball-EM i 2008. 
Som en anerkjennelse for hans betydelige bidrag til skotsk idrett fikk McLeish i 2008 et æresdoktorat ved University of Aberdeen.


== Birmingham ==
Han sa videre opp denne jobben i november 2007 for å bli manager for Birmingham City, som spilte i det engelske Premier League på den tiden. Selv om Birmingham rykket ned på slutten av den sesongen, ledet McLeish laget tilbake til Premier League i 2009, avsluttet på niendeplass i 2010, og seier i ligacupen i 2011. Etter Birminghams nedrykk til npower Championship i mai 2011 valgte Alex McLeish å si opp jobben som manager. Søndag den 12. juni 2011 ble det meldt at oppsigelsen skal ha skjedd per e-post til Midlands-klubbens styreformann. 


== Aston Villa ==
I tiden etter Birmingham ble det spekulasjoner om at han ville ta over den ledige jobben i Aston Villa, og den 17. juni 2011 ble det klart at han ble ny manager for Aston Villa, dette likte Birmingham og Aston Villa fansen dårlig og Villa supporterne protesterte utenfor Villa Park. Den 14. mai 2012 ble det klart at McLeish hadde fått avskjed i Aston Villa, som endte på 16.-plass i Premier League 2011/12, kun to poeng over nedrykksplassen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Alex McLeish – FIFA 
(en) Alex McLeish – Transfermarkt 
(en) Alex McLeish – Transfermarkt (manager) 
(en) Alex McLeish – national-football-teams.com 
(en) Alex McLeish – Soccerbase.com (manager) 
(en) Alex McLeish – FootballDatabase.eu 
(en) Alex McLeish – EU-Football.info 
(en) Alex McLeish – Skottlands fotballforbund 
(en) Alex McLeish – FBref
Møte i mørket

Møte i mørket (orig: Rendez-vous en noir) er en fransk thrillerserie på seks episoder som gikk på TF1 i 1977. Serien handler om en ung man som tar hevn over de han mener var skyld i forlovedens død. Den er basert på William Irishs bok Rendez-vous in black (1948) 
Serien ble sendt som påskekrim på NRK i 1980.


== Handling ==
Serien starter med en gruppe jegere på heisatur i et privatfly. En av passasjerene slipper en tom flaske fra flyet og denne treffer tilfeldigvis en ung kvinne som dør momentant. Kvinnens unge forlovende blir knust av sorg og sverger hevn. Han tar jobb i en rekke flyselskap og klarer omsider å finne ut hvem som var i flyet. Deretter iverksetter han en utspekulert plan for å drepe de han mener er skyldige. Denne hevnen setter han ut i livet hvert år, på forlovedens dødsdag.


== Rollebesetning ==
Daniel Auteuil  som etterforsker Victor Camaret
Didier Haudepin som Jean Morin, hevneren
Christine Pascal som Jeans forlovede
Jean Martin som Le commissaire


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Møte i mørket på Internet Movie Database
Daniel Auteuil

Daniel Auteuil (født 24. januar 1950 i Alger) er en fransk teater- og filmskuespiller. Han har også vært jurymedlem ved filmfestivalen i Cannes.


== Filmografi (ufullstendig) ==
1980 Full klaff for klikken
1986 Jean de Florette
1993 Den beste årstiden
1994 Dronning Margot
2005 Skjult
2013 Før vinterkulden


== TV-serier ==
1977 Møte i mørket (1977)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Daniel Auteuil – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Daniel Auteuil på Internet Movie Database 
(sv) Daniel Auteuil i Svensk Filmdatabas 
(da) Daniel Auteuil på Filmdatabasen 
(da) Daniel Auteuil på Scope 
(fr) Daniel Auteuil på Allociné 
(en) Daniel Auteuil på AllMovie 
(en) Daniel Auteuil hos The Movie Database
25. april-broen

25. april-broen (port: Ponte 25 de Abril) er en hengebro i Lisboa i Portugal. Det er en 2 277 meter lang bro med et 1 012 meter langt hengebrospenn.


== Historikk ==
Broen åpnet i 1966 og het da Salazar-broen (Ponte Salazar) etter António de Oliveira Salazar. Etter nellikrevolusjonen i 1974 fikk den det nye navnet 25. april-broen etter revolusjonsdagen. Vegene E1 og E90 går over broen.


== Referanser ==
15 Big Ones

15 Big Ones er det tjuende studioalbumet fra The Beach Boys, utgitt i 1976. Albumet markerer Brian Wilsons tilbakekomst som plateprodusent. Det forrige albumet han produserte alene var Pet Sounds i 1966. Albumets tittel spiller både på at bandet feiret 15-årsjubileum og at det var 15 sanger på albumet. 
15 Big Ones inneholder en blanding av nye The Beach Boys-sanger og gamle hitlåter fra andre artister, som blant annet «Just Once in My Life» (The Righteous Brothers), «Rock and Roll Music» (Chuck Berry) og «Palisades Park» (Freddy Cannon).
Under markedsføringen av albumet ble slagordet «Brian's Back» flittig brukt. Brian Wilson hadde gjennomgått intensiv terapi for å kunne returnere til bandet, men var fremdeles preget av sin sykdom. Han ble av kritiske røster beskrevet som en sirkusbjørn som bare skulle være med for å skape mediaoppslag.Albumet kom på 8.-plass på Billboard 200 i USA og på 31.-plass på UK Albums Chart i Storbritannia. 


== Sporliste ==


=== Side en ===
«Rock and Roll Music» (Chuck Berry)
«It's OK» (Brian Wilson, Mike Love)
«Had to Phone Ya» (B. Wilson, M. Love, Diane Rovell)
«Chapel of Love» (Jeff Barry, Ellie Greenwich, Phil Spector)
«Everyone's in Love with You» (M. Love)
«Talk to Me» (Joe Seneca)
«That Same Song» (B. Wilson, M. Love)
«T M Song» (B. Wilson, M. Love)


=== Side to ===
«Palisades Park» (Chuck Barris)
«Susie Cincinnati» (Al Jardine)
«A Casual Look» (Ed Wells)
«Blueberry Hill» (Al Lewis, Larry Stock, Vincent Rose)
«Back Home» (B. Wilson, Bob Norberg)
«In the Still of the Night» (Fred Parris)
«Just Once in My Life» (Gerry Goffin, Carole King, Phil Spector)


== Personell ==
Brian Wilson – bass, gitar, orgel, piano, munnspill, perkusjon, vokal
Carl Wilson – gitar, keyboard, bass, perkusjon, synthesizer, vokal
Mike Love – vokal
Al Jardine –  vokal
Dennis Wilson – trommer, vokalAndre medvirkende

Bruce Johnston – piano
Ricky Fataar – trommer, perkusjon
Medlemmer av The Wrecking Crew og andre studiomusikere


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) 15 Big Ones på Discogs 
(en) 15 Big Ones på MusicBrainz 
(en) 15 Big Ones på AllMusic
Boye Magens

Boye Magens (Johan Boye Junge Magens) (født 23. september 1748 i København, død 6. juni 1814 samme sted) var en dansk klassisistisk arkitekt og hoffbyggmester.
Han var utdannet ved Kunstakademiet under C.F. Harsdorff og etter 1767 arbeidet han ved Harsdorffs kontor. Magens var en av Harsdorffs mest betydelige elever, men han fikk aldri oppgaver hvor han kunne utfolde seg i stor grad. 
Magens var bygningskonduktør under Overbygningsdirektionen i 1771–77, kongelig bygningsinspektør fra 1782, hoffbyggmester 1789 og Søetatens byggmester samme år. Han ble professor i perspektiv ved Akademiet i 1799.
Størst betydning fikk Magens som Søetatens byggmester. På Holmen står fremdeles Bohlendachhuset fra 1801.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(da) Boye Magens på Kunstindeks Danmark / Weilbachs Kunstnerleksikon
Norsk Front (illegal avis)

Norsk Front var en av de illegale avisene som ble utgitt i Oslo under den tyske okkupasjonen av Norge under andre verdenskrig.
Gruppa bak avisen hadde alt i 1941 begynt å sende ut illegale, navnløse publikasjoner. De var også involvert i flyktningetransport til Sverige og etterretning. I 1943 startet de den illegale Norsk Front. Det var en nyhetsavis, som ved frigjøringen var den inne i sin tredje årgang. Den 9. april 1945 publiserte avisen utgave nummer 41. Opplaget startet på om lag 2000, men økte til 7000 mot slutten av krigen. Største delen av tiden ble Norsk Front stensilert, men det siste tiden klarte gruppa å få den ut i boktrykk.
Redaktør var Knut Haukaness. Ellers deltok blant andre Arne Foss, Bjarne Gukild, Nils Lone, Toralv Ølen og Erling Øyen på den redaksjonelle siden.Leder for trykkingen var Thorleif Enger, som ble skutt av tyskerne i forbindelse med et illegalt oppdrag i 1944 på Hauketo i Oslo.I distribusjonen var Lars Homlong, Knut Lillegraven og Torleif Rode sentrale. Hans Henrik Holm og Frøydis Haavardsholm deltok også i arbeidet med avisen.


== Referanser ==
Liste over norske fotballsupporterklubber

Liste over norske fotballags offisielle supporterklubber.

Landslag:

Oljeberget - Norges HerrelandslagKlubber:

1894 Jessheim – Ull/Kisa
B-Gjengen – Bryne
Bastionen – Lyn
Blåhvalane – Sandefjord Fotball
Blåsarane – Hødd
Bataljonen – Brann
Briskebybanden – Hamarkameratene
Dalapatriotene – Brumunddal Fotball
Den Gule Horde – Bodø/Glimt
Drageberget -  Valdres FK
Followers – Follo
Fortet support - Kvik Halden
Forza Ranheim – Ranheim
Fosseberget – Hønefoss
Fossefallet – Sarpsborg 08
Fram Larvik supporterklubb - Fram Larvik
Gaukereiret – Sandnes Ulf
Godsetunionen – Strømsgodset
Isberget – Tromsø
Kanarifansen – Lillestrøm
KIL Supporterklubb – Kongsvinger
Kjernen – Rosenborg
Klanen – Vålerenga
Kruttberget – Raufoss
Kråkereiret- Stord
Kråkevingen – Moss
Den Tolvte Venndøl – Vindbjart Fotballklubb
LFK Stallions - Levanger
Makrellstimen- Mandalskameratene
Måkeberget – FK Haugesund
Oddrane – Odds Ballklubb
Oseberget – FK Tønsberg
Plankehaugen – Fredrikstad
Profetene – KFUM-Kameratene Oslo
Rallarberget – Notodden
Saftkokaradn – Sogndal
Selskapsløvene – Løv-Ham
Skeidoksene – Skeid
Stabæk Support – Stabæk
Steinberget –  Alta
Stimen – Florø
Stormen – Aalesund
Strilane – Nest-Sotra
Strømmen Greyhounds – Strømmen
Svaberget – Jerv
Supporterklubben 3050 - Mjøndalen
Tigerberget – Start
Tigerflokken - Egersund
Tindfotingan - Tromsdalen
Tornekrattet – Molde
Uglan – Kristiansund
Vikinghordene – Viking
Æljbærje – Nybergsund IL-Trysil
Ørneredet – Ørn-Horten
Åsane Fotball Supporterklubb -  Åsane fotball
Phil Piratin

Phil Piratin (født 15. mai 1907, død 10. desember 1995) var et medlem av Communist Party of Great Britain (CPGB) og en av dette partiets få medlemmer som ble valgt til det britiske parlamentet.
Piratin var sønn av en liten lokal handelsmann og var en kommunistisk aktivist og antifascist som forsvarte leietakers rettigheter på 1920-og 1930-tallet. Piratin var også et ledende medlem av Stepney Tenants Defence League. Piratin ble valgt som medlem av Stepney Borough Council i 1937 og han ble innsatt som formann i denne kommunens kommunistparti. Piratin ble valgt som medlem av parlamentet under parlamentsvalget i 1945 for distriktet Mile End i Stepney. I det britiske parlamentet arbeidet Piratin ofte sammen med flere venstreorienterte parlamentarikere som var medlem av Labour Party, noen av disse politikerne kom senere til å bli kastet ut av sitt eget parti fordi de ble regnet som kommunister og deretter dannet de Labour Independent Group. Piratin ble beseiret da han stod til gjenvalg i 1950.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Phil Piratin hos Hansards parlamentsdebatter
Endless Summer

Endless Summer er et samlealbum fra The Beach Boys, utgitt i 1974. Albumet består av bandets største hits og mest kjente sanger fra 1962 til 1965. Det ble utgitt som dobbelalbum i USA, men som enkel LP med ti sanger på hver side i Storbritannia. 
Albumet ble en stor suksess i USA der den gikk til 1.-plass på Billboard 200, og ble liggende på listen i 155 uker. Endless Summer ble i 2003 sertifisert til 3 x platinaplate med et salg på over 3 millioner enheter i USA.


== Sporliste ==
Alle sangene er skrevet av Brian Wilson og Mike Love, unntatt hvor annet er notert.


=== Side 1 ===
«Surfin' Safari» – 2:05
«Surfer Girl» (B. Wilson) – 2:26
«Catch a Wave» – 2:07
«The Warmth of the Sun» – 2:51
«Surfin' USA» (Chuck Berry, B. Wilson) – 2:27


=== Side 2 ===
«Be True to Your School» (albumversjon) – 2:07
«Little Deuce Coupe» (B. Wilson, Roger Christian) – 1:38
«In My Room» (B. Wilson, Gary Usher) – 2:11
«Shut Down» (B. Wilson, R. Christian) – 1:49
«Fun, Fun, Fun» – 2:16


=== Side 3 ===
«I Get Around» – 2:12
«Girls on the Beach» – 2:24
«Wendy» – 2:16
«Let Him Run Wild» – 2:20
«Don't Worry Baby» (B. Wilson, R. Christian) – 2:47


=== Side 4 ===
«California Girls» – 2:38
«Girl Don't Tell Me» – 2:19
«Help Me, Rhonda» – 3:08
«You're So Good to Me» – 2:14
«All Summer Long» – 2:06


=== Bonusspor på CD-utgivelse ===
«Good Vibrations»


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Endless Summer på Discogs 
(en) Endless Summer på MusicBrainz 
(en) Endless Summer på Spotify 
(en) Endless Summer på AllMusic
Rex Rotary (illegal avis)

Rex Rotary var en av de illegale avisene som ble utgitt under den tyske okkupasjonen av Norge under andre verdenskrig.
Navnet Rex Rotary var enkelt og greit fabrikknavnet på stensilmaskinen som ble brukt. Under krigen kunne sjøl en fri stensilmaskin ha stor symbolsk kraft. Opplaget er anslått til 2000 eksemplarer.Bak avisen sto den samme gruppen som laget London-Nytt. Sentrale personer var Petter Moen, Reidar Østlid og Torvald Larssen. Illustrasjoner ble laget av Per Alveberg og Jack Lund. Aktiviteten i avisorgansasjonen var høy, fram til Gestapo slo til under det såkalte pressekrakket i begynnelsen av februar 1944.
Moen var leder for gruppen bak Rex Rotary. Avisen kom med seks svært innholdsrike nummer, i høyt opplag. Moen selv ble arrestert i 1944, og var blant de mange som omkom da fangeskipet DS «Westfalen» forliste på vei til Tyskland.


== Referanser ==
Charles Mackay

Charles Mackay (født 27. mars 1814, død 24. desember 1889) var en britisk journalist og forfatter, mest kjent for sin bok Extraordinary Popular Delusions and the Madness of Crowds.
Mackay ble født i byen Perth i Skottland, hans mor døde kort etter fødselen og faren var soldat. Mackay ble utdannet ved The Caledonian Asylum i London og tilbrakte mye av unge år i Frankrike. Han kom tilbake til London i 1834 og begynte å arbeide som journalist, først for The Morning Chronicle fra 1835 til 1844, derpå ble han redaktør for The Glasgow Argus. I 1848 skiftet han arbeidssted og begynte i The Illustrated London News hvor han ble redaktør i 1852.
Mackay publiserte sanger og dikt, en historie om London, og en bok om vrangforestillinger og massesuggesjon, hvor han blant annet beskrev et av de tidligst kjente finanskrakk, det såkalte Tulipankrakket. Det var imidlertid sangene han var mest kjent for i samtiden, det kjente diktet «You have no enemies, you say?» er og forfattet av Mackay.

Charles Mackay besøkte USA og Canada i 1857-1858 og skrev en bok ved hjemkomsten. Han returnerte som krigskorrespondent for avisen The Times under den amerikanske borgerkrigen og bidro til å avsløre Fenian-konspirasjonen, irske emigranters forsøk på å invadere Canada fra USA for å tvinge frem et fritt Irland.


== Bibliografi ==
A history of London (1838)
The Thames and its tributaries (1840)
Cavalier Songs and Ballads of England from 1642 to 1684
Dictionary of Lowland Scotch (1888)
Memoirs of Extraordinary Popular Delusions and the Madness of Crowds (1848)
Life and Liberty in America: or Sketches of a Tour of the United States and Canada in 1857-58 (1860)
Gaelic Etymology Of The Languages Of Western Europe (1878)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Nettstedet Spartacus om Charles Mackay (engelsk)
Daniel Harding

Daniel Harding (født 31. august 1975 i Oxford) er en britisk dirigent. Han begynte sin karriere som assistent for Sir Simon Rattle i City of Birmingham Symphony Orchestra. Harding debuterte med dette orkestret i 1994. Han ble videre assistent for Claudio Abbado i Berlinfilharmonien og dirigerte orkesteret for første gang på Berlinfestivalen i 1996. I 1997 ble Daniel Harding sjefdirigent for Trondheim Symfoniorkester, en posisjon han hadde i tre år. Harding er første gjestedirigent for London Symphony Orchestra og sjefsdirigent for Sveriges Radios Symfoniorkester, og han gjester regelmessig ledende orkestre og operahus over hele verden.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Daniel Harding på Internet Movie Database 
(en) Daniel Harding på Discogs 
(en) Daniel Harding på MusicBrainz 
(en) Daniel Harding på Spotify 
(en) Daniel Harding på Songkick 
(en) Daniel Harding på AllMusic 
Daniel Harding på Twitter
Jugend (tidsskrift)

Jugend – Münchner illustrierte Wochenschrift für Kunst und Leben (tysk for «Ungdom – illustrert ukeblad fra München, om kunst og liv»), ofte bare kalt Jugend og Die Jugend, var et tysk, illustrert, stildannende  tidsskrift for kunst, litteratur og kultur. Det ble utgitt i München fra 1896 til 1940. Bladet utmerket seg med sine vakre, dekorative tegninger i art nouveau-stil, en retning innen europeisk kunst og design ca. 1890-1910 preget av bølgende kurver, organiske former, ornamenter og reine flater. Som den fremste eksponenten for dette formuttrykket i tyske kulturområder, ble stilen der, og også i Skandinavia, nettopp kalt jugendstil etter navnet på ukebladet. Magasinet hadde også bidrag av illustratører som arbeidet med impresjonistiske og ekspresjonistiske uttrykk. Det inneholdt for øvrig kritikker, satire, dikt og annet. 

		
		
		


== Se også ==
Jugendstil, tysk art nouveau
Simplicissimus, satirebladet som var Jugends viktigste konkurrent
Arts and Crafts, engelsk kunsthåndverkbevegelse 1880-1910


== Eksterne lenker ==
(de) Offisielt nettsted 
Offisielt nettsted 
Offisielt nettsted 
(en) Die Jugend – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Digitaliserte kopier av Jugend 1896-1923 (på tysk)
Om Jugend på engelsk
Leonard Howell

Leonard Percival Howell (født 16. juni 1898 i Clarendon Parish, død 12. februar 1981 i Kingston) var en prest fra Jamaica og en av de fire prestene som grunnla rastafarianismen.
Howell utviklet sine tanker om rastafarianismen gjennom flere år på 1930-tallet, og formulerte dem i boken The promised Key (1935): Keiser Haile Selassie var den nye Messias, afroamerikanerne var Guds utvalgte folk, og ville snart bli utfridd fra sitt amerikanske diaspora og få vende hjem til Etiopia. Boken ble utgitt under psvedonymet G.G. Maragh, og har en del likhetstrekk med Fitz Balintine Pettersburgs Royal Parchment Scroll of Black Supremacy (1926). Fremstillingen av den svarte rases overlegenhet faller innenfor idéretningen svart nasjonalisme.


== Tekster på norsk ==
Utdrag fra «Den lovede nøkkel» er utgitt på norsk i antologien Svart Messias, 2011.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Trailer for Helene Lees documentarfilm om Howell, the first Rasta
jamaicaobserver.com Howell: man of heroic proportions Arkivert 29. januar 2020 hos Wayback Machine.
jamaicaobserver.com article on Howell
Wogan Philipps

Wogan Philipps (født 25. februar 1902, død 30. november 1993) var det eneste medlemmet av Communist Party of Great Britain (CPGB) som noensinne har sittet i det britiske House of Lords. 
Philipps var den eldste sønnen til Laurence Richard Philipps, 1. baron Milford. I 1928 giftet han seg med romanforfatteren Rosamond Lehmann. Philipps hadde som mål å bli kunstner og sette opp sitt eget studio i Paris, men han hadde liten suksess innenfor kunstneryrket. Philipps forlot etterhvert dette yrket for i stedet flytte til Spania og begynne som ambulansesjåfør for republikanerne under den spanske borgerkrigen. I løpet av denne konflikten, ble Philipps skadet og han måtte derfor returnere til Storbritannia. 
Etter sine mange opplevelser under den spanske borgerkrigen, ble Philipps medlem av det britiske kommunistpartiet (CPGB), hvorpå han ble gjort arveløs av sin far. Philips var gift med poeten Cecil Day Lewis, men de skilte lag i 1944. Hans andre ekteskap var med det eneste barnet av den italienske kunstneren Luisa Casati, som ble avsluttet ved hennes død i 1953. Et år senere giftet Philipps seg med Tamara Kravetz, enken etter William Rust, tidligere redaktør i Daily Worker. 
I 1946 ble Philipps valgt som rådgiver for Cirencester Urban District Council, men han mistet snart dette setet. Under valget i 1950 sto Philipps til House of Commons. I 1959 reiste Philipps sammen med sin tredje kone til Sovjetunionen for å studere. I 1962, arvet Philipps sin fars tittel og, etter oppmuntring fra Harry Pollitt, generalsekretær i det britiske kommunistpartiet, ble han innsatt i House of Lords som den andre baron Milford.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Wogan Philipps hos Hansards parlamentsdebatter 
(en) Wogan Philipps hos The Peerage
William Paul

William Paul (født 1884 i Glasgow, Skottland, død 1958) var en britisk sosialistisk politiker og kommunist.
Paul var en aktiv sosialist, og sluttet seg til sosialistiske Arbeiderpartiet (SLP). I 1911 flyttet Paul til Derby, der han solgte strømper og draperi. Ettersom Paul flyttet mye fra by til by var det mulig for ham å knytte sammen SLP-medlemmer over hele det nordlige England og Midlands, og i smug distribuere radikal litteratur. SLP slo seg sammen med Communist Party of Great Britain (CPGB) på 1920-tallet. I 1921 ble Paul redaktør for CPGBs kommunistiske avis og han sto til valg til parlamentet i distriktet Manchester Rusholme både ved valget i 1922 og i 1924. Ironisk nok ble hans kandidatur støttet av det lokale Labour Party.


== Referanser ==
Best of The Beach Boys Vol. 3

Best of The Beach Boys Vol. 3 er det tredje samlealbumet fra The Beach Boys, utgitt i 1968. Dette er bandets siste offisielle samlealbum på Capitol Records. Plateselskapet valgte raskt å gi ut en samling med gamle hits etter at albumet Friends ble en salgsmessig skuffelse. 
Albumet ble en fiasko i USA, med en 153.-plass på Billboard 200. I Storbritannia ble albumet utgitt med en noe annerledes sporliste og to ekstra låter, og denne versjonen kom på 9.-plass på UK Albums Chart.


== Sporliste ==


=== Side en ===
«God Only Knows» (Brian Wilson, Tony Asher) – 2:49
«Dance, Dance, Dance» (B. Wilson, Carl Wilson, Mike Love) – 1:59
«409» (B. Wilson, M. Love, Gary Usher) – 1:59
«The Little Girl I Once Knew» (B. Wilson) – 2:36
«Frosty the Snowman» (Steve Nelson, Jack Rollins) – 1:54
«Girl Don't Tell Me» (B. Wilson, M. Love) – 2:19


=== Side to ===
«Surfin'» (B. Wilson, M. Love) – 2:11
«Heroes and Villains» (B. Wilson, Van Dyke Parks) – 3:37
«She Knows Me Too Well» (B. Wilson, M. Love) – 2:27
«Darlin'» (B. Wilson, M. Love) – 2:12
«Good Vibrations» (B. Wilson, M. Love) – 3:36


=== Britisk versjon ===


==== Side en ====
«Do It Again» – 2:18
«The Warmth of the Sun» – 2:52
«409» – 1:58
«Catch a Wave» – 2:08
«The Lonely Sea» – 2:23
«Long Tall Texan» – 2:27
«Wild Honey» – 2:36


==== Side 2 ====
«Darlin'» – 2:11
«Please Let Me Wonder» – 2:44
«Let Him Run Wild» – 2:21
«Country Air» – 2:19
«I Know There's an Answer» – 3:08
«Friends» – 2:32
«Heroes and Villains» – 3:36


== Eksterne lenker ==
(en) Best of The Beach Boys Vol. 3 på Discogs 
(en) Best of The Beach Boys Vol. 3 på MusicBrainz 
(en) Best of The Beach Boys Vol. 3 på AllMusic
Tonsen gård

Tonsen gård ligger i Bydel Bjerke i Oslo kommune. Gårdstunet er komplett og beskyttet som kulturminne. Den eldste bygningen på gården er Tingstua fra 1750-årene.
I middelalderen lå gården under Hovedøya kloster, og fra 1617 lå gården under sogneprestembedet til Vår Frelsers kirke. I 1755 tok Thore Gullichsen over gården. Han fikk bygget nytt hovedhus og en sekslaftet stue med svalgang. Denne kalles Tingstua og står fortsatt. Mellom 1806 og 1854 var Tonsen gård fogdegård for Aker og Follo. Cand. jur. John Sogn kjøpte gården i 1854, og eide den frem til hans død i 1886. Da ble den solgt til Aker kommune av hans enke. Aker kommune brukte gården som fattiggård fra 1887. Hovedbygget fra 1812 ble utvidet og brukt som Aker pleiehjem for fattige syke.
Aker universitetssykehus ble etablert på deler av tomten til Tonsen gård i 1895. Gården var i mange år viktig for sykehusets økonomiske grunnlag.


== Eksterne lenker ==
«Tonsen gård». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.