jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Det første slaget ved Panipat

Det første slaget ved Panipat stod 21. april 1526 ved byen Panipat nordvest i India.
Den tyrkiskmongolsk hærføreren Babur, en etterkommer av Timur Lenk, slo da den indisk-afghanske delhisultanen Ibrahim Lodhi. Delhisultanatets tropper på mellom 50 000 og 100 000 mann stod mot Baburs 12 000 mann, men Babur hadde også 15-20 kanoner, mens de indiske truppene ikke hadde noe artilleri i det hele tatt.
Slaget ble innledet  klokken seks om morgenen ved at Ibrahim Lodhi raskt rykket fram. På en avstand av 400 meter åpnet så Baburs kanoner ild, noe som fikk det indisk-afghanske angrepet til å stanse opp. Babur grep anledningen, og angrep samtidig både på høyre- og venstre flanken med sitt infanteri, som beskjøt den indisk-afghanske hæren med sine særpregede tyrkiskmongolske buer. Ibrahim Lodhi befant seg på  denne tiden, sammen med 6 000 av sine tropper, i striden beskutt fra tre retninger, mens største delen av hans veldige arme, som følge av dårlig taktikk og ledelse, befant seg helt opp til halvannen kilometer fra slagplassen. Etter tre timers strid falt hærføreren Ibrahim Lodhi og hans armé ga opp.
Mens indisk-afghanerne mistet 20 000 mann på slagfeltet var de tyrkiskmongolske tapene 4 000 mann. Hadde Ibrahim Lodhi overlevd ytterligere en time hadde han sannsynligvis vunnet, ettersom Baburs arme sakte forblødde av mangel på reserver. Nå falt delhisultanatet som følge av slaget, og Mogulriket steg inn i deres sted på den indiske halvøyen. Det første slaget ved Panipat var i militærhistorisk henseende viktig ved å være blant de første stridighetene der kruttvåpen og feltartilleri ble benyttet.


== Se også ==
Det andre slaget ved Panipat
Det tredje slaget ved Panipat
Mannen og kona satte seg ned

«Mannen og konen satte seg ned» er en skillingsvise som var svært populær i hele Norden. Den første trykte utgaven vi kjenner til er et skillingstrykk fra 1784. Denne varianten er fra Hillesøy i Troms. På 1970-tallet ble visa spilt inn på plate med jentegruppa Amtmandens Døtre.


== Tekst 1 ==


== Tekst to ==
«Mannen og konen» er en annen variant av den samme skillingsvisen. Alf Prøysen forteller at dette er en dansk skjemtevise, som også har vært godt kjent i Norge. Denne varianten er å finne i en visebok utgitt i Odense i 1869, i sin språkelige originaldrakt. Denne versjonen tok Prøysen også med i sin visespalte i «Magasinet for alle» i 1956, som bare én av mange norske versjoner.


== Kilder ==
De gamle visene 3 med Alf Prøysen, Forlaget For Alle, Oslo 1974
Sangene i våre hjerter, Elin Prøysen, Damm 2007
Mannen som hengte seg

«Mannen som hengte seg» er et skillingstrykk med tekst av Vilhelm Dybwad. Denne ble laget som en harselas over paragrafrytteriet, og ble laget i 1912, til en tradisjonell melodi. Sangen står oppført med tekst i viseboken «Smørekoppens visebok» i en versjon fra 1971, og der med «Pigerne udi Spanien» som melodi.


== Innspilling ==
Hans Hedemark med ukjent akkompagnement. Under tittelen «Den hængte i Ekeberg». Innspilt i Kristiania 31. august 1912. Utgitt på den akustiske 78-platen Gramophone 282649.


== Kilder ==
Sangene i våre hjerter av Elin Prøysen, Damm 2007
Smørekoppens visebok 1971, Brun forlag, Trondheim
Ibrahim Lodhi

Ibrahim Lodhi, som var den siste av sultanene i Delhi, tilhørte en afghansk klan, som styrte over en stor del av nordre India 1517–1526. I 1526 falt Lodhi i kamp ved Panipat, beseiret av de tyrkiske mogulene, som siden var den sterkeste makten i India fram til 1700-tallet. Ibrahim Lodhi døde den 21. april 1526 i det første slaget ved Panipat.
Fristaten Lippe

Fristaten Lippe (tysk: Freistaat Lippe) var en tysk stat i Weimarrepublikken (1918–1933), en periode i mellomkrigstiden da Tyskland hadde en skjør demokratisk forfatning, og i likhet med i dag var organisert som en forbundsstat. Fristaten oppstod den 9. januar 1918 i kjølvannet av novemberrevolusjonen, og var etterfølgeren til fyrstedømmet Lippe. Den opphørte de facto å eksistere i 1933 under nasjonalsosialismens maktovertagelse, men eksisterte formelt inntil 21. januar 1947.
Fristaten Lippe grenset i øst mot den prøyssiske provinsen Hannover og Fristaten Waldeck-Pyrmont. I sør, vest og nord grenset den mot den prøyssiske  provinsen Westfalen.
Fristaten Lippe ble innlemmet i den nye tyske delstaten Nordrhein-Westfalen den 21. januar 1947. 
Fristaten Lippe hadde i 1939 et areal på 1 215,2 km² og en befolkning på 188 598 innbyggere.
Middel mot kalde føtter

«Middel mot kalde føtter» er et skillingstrykk med tekst av Alv Schiefloe. Han var journalist og revyforfatter. I 1908 skrev han den første revyen for revyscenen Hjorten i Trondheim, og denne visa skal være der fra. Han er og kjent for sanger som «To storlygera», «Maren i Myra» og «Frieriet hass Ola Husmann».


== Teksten ==


== Innspilling ==
Sophus Dahl med piano. Innspilt i Kristiania 29. august 1911. Utgitt på de akustiske 78-platene Gramophone 282625 og Gramophone 582138.


== Kilder ==
Sangene i våre hjerter, Elin Prøysen, Damm 2007
Liliedahl, Karleric: The Gramophone Co Acoustic Recordings in Scandinavia, Stockholm 2002, s. 169
Shell Eco-marathon

Shell Eco-marathon er en internasjonal konkurranse for studenter som arrangeres av Shell. Det primære målet med konkurransen er å konstruere et kjøretøy som kan kjøre lengst mulig på en energiekvivalent som tilsvarer en liter bensin. Det sekundære målet er å skape metoder og teknologier som kan brukes for å produsere mer bærekraftige drivstoffløsninger for fremtidige biler.
Konkurransen startet i 1939 ved et av Shells laboratorier i USA. Forskerne der konkurrerte om hvem som klarte å kjøre lengst med en gallon drivstoff. Konkurransen vokste ut fra disse uhøytidelige konkurransene og kom etter hvert til Europa. Shell Eco-Marathon i den formen den har nå, startet i 1985 i Frankrike og involverte unge ingeniører og forskere fra 20 europeiske land.
I Europa ble SEM avholdt på Cirquit Paul Armagnac i Gers i Frankrike frem til 2008. Senere ble den også avholdt i Tyskland og Storbritannia, og siden 2012 arrangeres den i Rotterdam i Nederland. I Rotterdam kombineres nå konkurransen med Shell Energy Lab som er et opplevelsessenter med energi som tema. Fra Norge har studenter fra Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU) i Trondheim og fra Høgskolen i Østfold (HiØ) deltatt i konkurransen. I 2016 ble SEM avholdt på Queen Elisabeth Park i London, England. HiØ vant prisen for beste design i Urban Consept kategorien dette året med kjøretøyet VARG - Fomed by Nature.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Shell Eco-marathon
Shell Energy Lab
Georges Oltramare

Georges Oltramare (født 17. april 1896 i Genève, død 16. august 1960 i Paris, Frankrike) var en sveitsisk forfatter og politiker med fascistiske synspunkter som samarbeidet med det nasjonalsosialistiske Tyskland.
Oltramare studerte rettsvitenskap og juss ved universitetet i Genève, derfra ble han uteksaminert i 1919. Oltramare var en kjent forfatter og han ble tildelt Foundation Schiller-prisen for hans roman Don Juan ou la Solitude fra 1927, og han skrev for en rekke politisk høyrevridde tidsskrifter, spesielt avisen Le Pilori, som spesialiserte seg på anti-semittisme. Oltramare viste et direkte engasjement i sveitsisk politikk på begynnelsen av 1930-tallet da han etablerte Order Politique Nationale, og slo denne organisasjonen med Union de Défense Economique for å danne Union Nationale, et år senere. Denne fascistiske bevegelsen, som skulle representere den franske befolkning i Sveits, fikk liten støtte blant befolkningen, selv om Oltramare ble invitert til å delta under den anti-kommunistiske Entente Nationale Genevoise sammen med flere andre sveitsiske konservative partier i 1936.
Oltramare var leder for Union Nationale frem til 1940 da han forlot Sveits for å bosette seg i Frankrike som da var okkupert av TYskland. Under pseudonymet Charles Dieudonné skrev Oltramare propaganda og støtte til tyskerne og han ble utnevnt til direktør for La France au Travail, en tysk-finansiert avis rettet mot å konvertere landets fagorganiserte og tidligere kommunister til å tjene tyskernes sak. Oltramare skrev også for magasiner som L'Appel og Revivre, samt at han deltok under sendinger på Radio Paris. Oltramare selv overlevde et attentatforsøk ved Champs-Élysées i Paris.
Oltramare forlot Frankrike i august 1944 til fordel for byen Sigmaringen i den tyske delstaten Baden-Württemberg, etter hvert returnerte han til Sveits i april 1945. Oltramare ble arrestert for å ha kompromittert Sveits sin uavhengighet under den andre verdenskrig og han tilbrakte derfor de neste årene inn og ut av varetekt før han endelig ble løslatt i 1952. Oltramare fortsatte å bo vekselvis i Spania og i Egypt, hvor han for en kortere periode arbeidet innenfor propaganda-apparatet til Gamal Abdel Nasser og hans regime. Oltramare returnerte senere til Sveits hvor han gjenopplivet avisen Le Pilori. Oltramare døde av naturlige årsaker i Genève i august 1960 da han var 64 år gammel.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Mauro Cerutti: Oltramare, Georges. I Wolfgang Benz (red.): Handbuch des Antisemitismus: Judenfeindschaft in Geschichte und Gegenwart. Bind 2/1, A–K. De Gruyter, Berlin 2009, s. 498–499.
Jean-Noël Cuénod: De l'assassinat de Sissi à l'acquittement de Mikhaïlov: un siècle de procès à Genève. Genève 1999.


== Eksterne lenker ==
(de) Michael Gautier: «Oltramare, Georges» i Historisches Lexikon der Schweiz
Det andre slaget ved Panipat

Det andre slaget ved Panipat stod 5. november 1556 mellom den bare 13-årige stormogulen Akbar den store, hvis far Humajun hadde død i januar samme år, på den ene siden, og hans opprørske minister Hemu, på den andre. 
På Hemus side kjempet det 30 000 rajputerer og et kavaleri med 1 500 afghanske stridselefanter. Akbars armé ble ledet av Bajram Khan og var tallmessig klart underlegen rebellarmeen. Men rent tilfeldig ble hærføreren Hemu truffet i øyet av en pil, og ble dermed tatt til fange av Akbars tropper. Da Akbar på slagstedet hugget hodet av Hemu var seieren sikret.


== Se også ==
Det første slaget ved Panipat
Det tredje slaget ved Panipat
Velferdstinget i Oslo og Akershus

Velferdstinget i Oslo og Akershus (VT) er en interesseorganisasjon og et studentpolitisk organ for de mer enn 67 000 studentene som er tilknyttet Studentsamskipnaden i Oslo og Akershus (SiO). Disse studentene er fordelt på 27 forskjellige institusjoner.


== Historie ==
VT ble opprettet som et resultat av at Studentsamskipnaden i Oslo og Oslo- og Akershushøgskolenes studentsamskipnad slo seg sammen til en samskipnad 1. januar 2011. VT har sitt utspring i Velferdstinget i Oslo, hvor arbeidsutvalget arrangerte det første konstituerende møte for Velferdstinget i Oslo og Akershus 29. november 2010. Velferdstinget endret Arbeidsutvalgets valgperiode i 2016, fra en modell der man var valgt fra 1. januar til 31. desember, til en modell der man er valgt fra 1. juli til 30. juni.
Ledere av Velferdstinget i Oslo og Akershus:
H2021 - V2022 – Maika Marie Godal Dam
H2020 - V2021 – Idun Kløvstad
H2019 - V2020 – Gard Løken Frøvoll
H2018 - V2019 – Maya Sol Sørgård
H2017 - V2018 – Elisabeth Holien
H2016 - V2017 – Aleksander Gjøsæter
V2016 – Simen Eriksen
2015 – Sigrid Mæhle Grimsrud
2014 – Kaia Marie Rosseland
2013 – Tone Vesterhus
2012 – Birgit Skarstein
2011 – Magnus Nystrand


== Organisasjon ==
I VT sitter det 37 representanter som alle har 1 800 studenter hver i ryggen. Disse møtes ca. 8 ganger på VT-møter. Universitetet i Oslo, OsloMet - storbyuniversitetet, Handelshøyskolen BI, Politihøgskolen og Høyskolen Kristiania er alle direkte representert. De mindre høgskolene samles en gang i året, før konstituerende møte, og avholder valgforsamling for å velge 4 representanter.
VT har et arbeidsutvalg (forkortet VT-AU) som driver det daglige arbeidet. VT-AU skal følge opp VT sine vedtak ved å bygge organisasjonen og få gjennomslag for VT sin politikk. Det sitter 4 personer i VT-AU som er lønnet på heltid (100 %). Disse er leder, nestleder, politikk- og medieansvarlig og samarbeidsansvarlig.
VT-AU har kontorer i «Villa Eika», på Blindern. Her er det også ansatt en økonomi– og organisasjonskonsulent som jobber 100 % for VT og en administrasjonskonsulent som jobber 30 % for VT.


== Visjon og politikk ==
VT sørger for at eierne av Studentsamskipnaden i Oslo og Akershus – studentene – styrer samskipnaden. Gjennom VT bestemmer man hvordan semesteravgiften skal brukes, legger føringer for SiO og styrer utviklingen i SiOs velferdstilbud. Eksempler på velferdstilbud er: Studentboliger, studentkafeene, treningstilbud, barnehageplasser, studenthelsetjenesten etc. VT påvirker også kommunen og staten til å prioritere studentvelferd.
Visjonen er nedfelt i Politisk grunndokument:
«Prinsippet om lik rett til utdanning er det overordnede og styrende målet for Velferdstingets politikk. Utdanningssystemet skal være noe mer enn en forberedelse til arbeidslivet; det skal være et element i samfunns- og demokratibygging. Det er derfor sentralt at ulike økonomiske, sosiale og kulturelle bakgrunner ikke påvirker evnen og muligheten til å delta i utdanningen. Velferdstingets mål er en velferd som fjerner slike hindre.»


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted for Velferdstinget i Oslo og Akershus
Det tredje slaget ved Panipat

Det tredje slaget ved Panipat stod 14. januar 1761 ved byen Panipat i nordvest India. Afghanernes konge Ahmed Shah Durrani beseiret  maratharere under fyrste Sedasheo Rao Bao som lenge var blitt beleiret på stedet. De totale tapene av menneskeliv under slaget kan ha vært mellom  50 000 og 100 000 mann.
Utfallet av slaget innebar i første omgang at ekspansjon til  maratharerne i India på stormogulens bekostning ble stoppet.


== Se også ==
Det første slaget ved Panipat
Det andre slaget ved Panipat
Per Infanterist og Olea Kokkejente

«Per Infanterist og Olea Kokkejente» er fra et skillingstrykk med tittelen «En fornøyelig vise om haasen Per Infanterist og Olea Kokkejente blei forlova en kveld da Olea kokkejente skulle bære him ei kørj med brød». Teksten er skrevet av Knut Hougen, til en melodi av Gunnar Wennersberg. Nora Brockstedt og Alf Prøysen har sunget denne visa på plate, og den finnes på «Tango for to, 50 innspillinger fra 50 år».


== Teksten ==


== Kilder ==
Sangene i våre hjerter av Elin Prøysen, Damm 2007
Fristaten Schaumburg-Lippe

Fristaten Schaumburg-Lippe (tysk: Freistaat Schaumburg-Lippe) var en tysk stat i Weimarrepublikken (1918–1933), en periode i mellomkrigstiden da Tyskland hadde en skjør demokratisk forfatning, og i likhet med i dag var organisert som en forbundsstat. Fristaten oppstod den 15. november 1918 kjølvannet av novemberrevolusjonen, og var etterfølgeren til fyrstedømmet Lippe. Den opphørte de facto å eksistere i 1933 ved nasjonalsosialismens maktovertagelse, men eksisterte formelt inntil 1. november 1946.
Fristaten Schaumburg-Lippe befant seg innenfor den prøyssiske provinsen Westfalen og provinsen Hannover.
Fristaten Schaumburg-Lippe ble den 1. november 1946 innlemmet i den nye tyske delstaten Niedersachsen. 
Fristaten Schaumburg-Lippe hadde i 1939 et areal på 340 km² og en befolkning på 53 277 innbyggere.
Svigermor og Evensen og kjerringa og jeg

«Svigermor og Evensen og kjerringa og jeg» er en norsk revyvise med tekst av Arne Svendsen (1884–1958) – en av våre mest produktive og kjente revyforfattere. Han skrev mer enn 60 revyer, og over 2500 revyviser. Mange av visene er knyttet til Einar Rose som sang dem inn på plate. Dette er en av hans mest kjente viser, ved siden av «Serru serru» og «Gøy på landet». I Den røde,blå og Den Gule store viseboka, er Arne Svendsen representert med hele 26 viser. Til sammenligning har Alf Prøysen 29. Komponisten til «Svigermor og Evensen og kjerringa og jeg» er Kolbjørn Svendsen (1903–1967), forøvrig sønn av Arne Svendsen. Kolbjørn Svendsen var kapellmester ved Den Nationale Scene i Bergen, og skrev også melodier for Ernst Rolfs revyer.
Første versestrofen i denne revyslageren lyder: «Som vognmann har jeg slått så mang en drabelig rekord, men nå var gampen blitt så gammal at jeg nesten gikk og skjøv'n. Jeg selt'n til kommunen og fikk kjøpt en gammal Ford, og forleden dag så sku' vi ut og prøve'n.» Og hvert vers avsluttes med «...svigmor og Evensen og kjerringa og jeg...».


== Kilder ==
Sangene i våre hjerter av Elin Prøysen, Damm 2007
Rio (2011)

Rio er en amerikansk animasjonsfilm fra 2011. Filmen er regissert av Carlos Saldanha og har Jesse Eisenberg, Anne Hathaway, Leslie Mann og Jamie Foxx som noen av hovedstemmene. Filmen hadde et budsjett på omtrent 90 millioner dollar, og har foreløpig spilt inn 115 millioner dollar bare i USA.


== Handling ==
Den intelligente og naive, blå papegøyen Blu (Jesse Eisenberg) bor i Minnesota, og er lykkelig sammen med sin sympatiske og omsorgsfulle eier Linda (Leslie Mann). Han trives godt med å bo i et hus, siden han ikke kan fly, og er beredt til å leve resten av sitt liv der. Men så kommer den eksentriske fugleeksperten Tulio (Rodrigo Santoro) på døren og avslører at Blu er én av to gjenlevende av sin art – og at han akter å ta med Blu til Rio de Janeiro for å møte den sta og uavhengige hunnpapegøyen Jewel (Anne Hathaway) og dermed redde artens eksistens. Blu og Linda blir til slutt med over, men forholdet slår ikke gnister ved første møte. Det blir heller ikke bedre av at en fuglefanger er besatt av å tjene penger på å fange dem og setter dem i lenke sammen. Dermed er de nødt til å stole på hverandre for å greie å slippe unna...


== Rolleliste (stemmegivere) ==


== Eksterne lenker ==
(en) Rio (2011 film) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Rio på Internet Movie Database 
(no) Rio hos Filmfront 
(sv) Rio i Svensk Filmdatabas 
(da) Rio i Danmark Nationale Filminstitut 
(fr) Rio på Allociné 
(nl) Rio på MovieMeter 
(en) Rio på AllMovie 
(en) Rio på Turner Classic Movies 
(en) Rio på Rotten Tomatoes 
(en) Rio på Metacritic
Einar J. Aas

Einar Johan Aas (født 4. mars 1943, død 6. juli 2012) var professor i krets- og systemdesign ved Institutt for elektronikk og telekommunikasjon ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU). Aas var leder for faggruppen innen krets- og systemdesign.
Fagområdet til Aas var design og test og verifikasjon av digital mikroeletronikk med hovedvekt på design for testbarhet. Aas har skrevet og vært medforfatter til flere bøker og vitenskapelige artikler. Han hadde i flere år sin egen vignett «Sett fra Gløshaugen» i tidsskriftet Elektronikk.
Einar J. Aas var medlem av Teknologirådet fra det ble opprettet i 1999 og fram til våren 2007.


== Kilder ==
«Institutt for elektronikk og telekommunikasjon». NTNU. Arkivert fra originalen 24. juli 2011. Besøkt 12. mai 2011. 
«Teknologirådet». Arkivert fra originalen 21. mai 2011. Besøkt 12. mai 2011. «Minneord om Einar Johan Aas». NTNU. Besøkt 29. august 2016. 


== Eksterne lenker ==
(no) Publikasjoner av Einar J. Aas i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
(no) Publikasjoner av Einar J. Aas i BIBSYS
Fristaten Flaskehals

Fristaten Flaskehals (tysk: Freistaat Flaschenhals) var en kortvarig tysk kvasi-stat under Weimarrepublikken (1918–1933) som eksisterte fra 10. januar 1919 til 25. februar 1923. 


== Bakgrunn ==
Den ble dannet av deler av den prøyssiske provinsen Hessen-Nassau som følge av en feil i utmålingen av den franske og amerikanske okkupasjonen på østbredden av Rhinen etter første verdenskrig. Dette førte til at disse to okkupasjonssonene ikke møtte hverandre og det ble liggende et område imellom. På grunn av kommunikasjonsnettet, ble området avskåret fra kommunikasjon fra det øvrige Tyskland, den såkalte Weimar-republikken.


== Livet i Flaskehals ==
Området besto av rundt 17 000 mennesker, og den lille byen Lorch var områdets største og ble dets hovedstad. Ordføreren i Lorch, Edmund Pnischeck, ble valgt til områdets president. Pnischeck ledet Flaskehals' administrasjon så lenge den eksisterte, og sørget for at det ble utstedt frimerker, pass og valuta.
Flaskehals var helt isolert fra omverdenen, da det manglet veiforbindelse til den delen av Tyskland som ikke var okkupert, og tog fikk ikke lov til å stoppe der. Også lufttransport  og transport på elvene var umulig. Eneste måte å få varer og post til og fra området var gjennom smugling. Ved en anledning ble en fransk togtransport med kull fra Ruhrdalen kapret fra den nærliggende byen Rüdesheim am Rhein og tatt til Flaskehals, hvor kullet ble distribuert til befolkningen til oppvarming.


== Opphør ==
Statsdannelsen opphørte å eksistere da franskmennene gjennomførte sin okkupasjon av Ruhr i 1923. Flaskehals ble da igjen en del av provinsen Hessen-Nassau.


== I dag ==
Flaskehals er i dag en del av de tyske delstatene Hessen og Rheinland-Pfalz. Deler av området er en del av verdensarvstedet Øvre mellomrhindal.


== Eksterne lenker ==
«Offisiell» nettside
Pimco

Pimco eller Pacific Investment Management Company er et globalt investeringsfirma, med sete i Newport Beach, California og eid av det tyske finanskonsernet Allianz. Pimco ledes av stifteren William H. Gross (Bill Gross), og administrerende direktør er Mohamed A. El-Erian.
Bill Gross styrer the Total Return Fund som er verdens største mutual fund, med aktiva på 240 milliarder dollar ved utgangen av 2010. Gross var med og etablerte Pimco i 1971 og det var tidligere knyttet til Pacific Life Insurance Co. men ble år 2000 kjøpt av Allianz og er nå et selvstendig datterselskap under det.
Pimco beskriver sin rolle som å «håndtere risiko og skaffe avkastning for våre klienter». Firmaet styrer nå investeringer på over 1000 milliarder dollar på vegne av en stor gruppe klienter; millioner av pensjonssparere, offentlige og private pensjonskasser, utdanningsinstitusjoner, sentralbanker og stiftelser. Pimco har en viktig posisjon i verdens obligasjonsmarkeder og investeringer fra firmaet er spesielt ettertraktet fra land som sliter med gjeld.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted
Louis-Augustin le Clerc

Louis-Augustin le Clerc (født ca. 1688 i Paris, død 8. mars 1771 i København) var en fransk-dansk billedhugger. 
le Clerc kom til Danmark i forbindelse med innredningen av det første Christiansborg og sammen med Nicolai Eigtved og Elias David Häusser var han en av hovedpersonene bak dette. Han ble utnevnt til kongelig hoffbilledhugger i desember 1735. I perioden 1740–1748 var han leder av Kunstakademiet.
Etter at Frederik V kom på tronen og innkalte J.F.J. Saly til Danmark minsket le Clercs innflytelse.
Det meste av le Clercs produksjon gikk tapt i forbindelse med brannen på Christiansborg i 1794, men medaljongutsmykkingen av Marmorbroen i København er bevart. 


== Referanser ==


== Kilder ==
(da) Louis-Augustin le Clerc på Kunstindeks Danmark / Weilbachs Kunstnerleksikon
Kazushi Sakuraba

Kazushi Sakuraba (født: 桜 庭 和 志 Sakuraba Kazushi, 14. juli 1969) er en japansk MMA-utøver og tidligere profesjonell wrestler. Han er for tiden i DREAM/K-1. Han er kanskje best kjent fra Pride. Han har deltatt i pro-wrestling for New Japan Pro Wrestling, UWFi og Kingdom Pro Wrestling. Han har deltatt i MMA-konkurransen som Ultimate Fighting Championship, Pride Fighting Championships, K-1 Hero's og DREAM. Han er kjent som "Gracie Hunter" pga. at han har vunnet over fire medlemmer av den berømte Gracie-familien inkludert Royler Gracie, Renzo Gracie, Ryan Gracie og Royce Gracie. Spesielt er Sakuraba kjent for sin første kamp med Royce Gracie som varte 6x15 min.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(ja) Offisielt nettsted 
(en) Kazushi Sakuraba – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Kazushi Sakuraba på Internet Movie Database 
(en) Kazushi Sakuraba hos The Movie Database 
(en) Kazushi Sakuraba – Sherdog 
(en) Kazushi Sakuraba – Cagematch 
(en) Kazushi Sakuraba – wrestlingdata.com 
Kazushi Sakuraba på Twitter 
Kazushi Sakuraba på YouTube