jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Bistandsinstruksen

Bistandsinstruksen er regelverket som regulerer hvordan militære avdelinger kan støtte politiet i Norge.


== Militær bistand til politiet ==
I henhold til Grunnloven § 101 tredje ledd er det forbudt å benytte militærmakt og soldater mot sivilbefolkningen i Norge. Ved store katastrofer, som terrorangrep og naturkatastrofer kan politiet gjøre unntak fra denne regelen. Da reguleres Forsvarets bistand til politiet gjennom bistandsinstruksen. Etter terrorangrepene i Norge 2011 har instruksen blitt endret, blant annet slik at det skal gå raskere å få godkjent militær bistand til politiet i nødstilfeller.
Siden Menstadslaget i 1931, hvor væpnede gardister ble satt inn for å stoppe rundt 2000 demonstrerende arbeidere, har politiets terskel for å anmode Forsvaret om bistand vært svært høy. Etter terrorangrepene i Norge 2011 har flere samfunnsdebattanter antydet at denne terskelen har vært for høy.


== Situasjoner der politiet kan be Forsvaret om bistand ==
Etter anmodning fra politiet kan Forsvaret bistå politiet ved:
forebygging og bekjempelse av anslag av særlig skadevoldende eller omfattende karakter, herunder vakthold og sikring av objekter og infrastruktur
ettersøking og pågripelse av personer som kan sette menneskers liv og helse eller vesentlige samfunnsinteresser i alvorlig fare
ulykker, naturkatastrofer og lignende for å verne menneskers liv og helse, eiendom og for å opprettholde ro og ordenI tillegg kan Forsvaret etter anmodning bistå politiet med blant annet materiell og spesialkyndig operatørpersonell.


== Se også ==
Lov om politimyndighet i det militære forsvar


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Bistandsinstruksen
Flagellasjon

Flagellasjon (fra latin 'piske') er pisking eller pryling for å framkalle følelsesmessige opplevelser som anger, sønderknuselse og liknende, eller for å oppnå seksuell opphisselse og ekstase.  Aktiviteten forekommer på den piskedes egen oppfordring eller som selvpisking. Flagellasjon hadde i middelalderen en til dels epidemisk utbredelse blant flagellanter, opptog av kvinner og menn som pisket seg selv som en  katolsk botshandling for å sone synder og lide med Jesus.
Rituell pisking forekommer i sjia-islam på Asjura-dagen, den årlige feiringa av imam Husayn ibn Alis martyrdød.


== Se også ==
Flagellanter
Sadomasochisme
Prylestraff


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Flagellation – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
cupido.no om «Pisking som sakral fetisj»
Flagellanter

Flagellanter (av latin for 'svepebrødre') var religiøse bevegelser som oppstod periodisk utover 1200– og 1300-tallet der skarer av menn og kvinner drog omkring og pisket seg til blods for å gjøre bot. En betraktet dette som en form for Jesu etterfølgelse i lidelse.Flagellantbevegelsen grep etter hvert om seg, og store opptog av flagellanter drog fra by til by mens de sang botssalmer.  I spissen gikk prester med kors og faner, derpå menn og kvinner som pisket seg selv til blodet rant. Når de nærmet seg en by, lød kirkeklokkene; ofte samlet de seg i kirkene, hvor det i blant ble lest opp et himmelbrev, som gikk ut på at Gud ville straffe jorda, men at man kunne formilde hans vrede ved å gå i svepetog 33 1/2 dag til minne om det antallet år som Jesus Kristus vandret på jorda. Flagellant-virksomhet oppstod første gang i Italia i 1260 etter en pest som fremkalte en sterk botsstemning. Spesielt etter svartedauden 1347–48 bredte bevegelsen seg i Italia, Frankrike og Tyskland, mindre i England og Danmark. Pave Klemens VI (1342–52) forbød virksomheten, men først forbud fra Konstanz-konsilet (1414–1418) fikk bevegelsen til endelig å dø hen.Lignende religiøs selvpining forekommer fortsatt i enkelte eldre katolske misjonsområder, særlig i forbindelse med feiring av langfredag. Rituell pisking forekommer også i sjia-islam på Asjura-dagen, den årlige feiringa av imam Husayn ibn Alis martyrdød.


== Referanser ==


== Se også ==
Flagellasjon, pisking og pryling for å oppnå religiøs eller seksuell ekstase
Natsuki Ikezawa

Natsuki Ikezawa (japansk: 池澤 夏樹 Ikezawa Natsuki; født 7. juli 1945 i Obihiro) er en japansk forfatter.
Han ble født som sønn av Takehiko Fukunaga og Akiko Harajō. Han studerte opprinnelig fysikk, men avsluttet dette mot slutten av 1960-årene. Fra 1972 til 1975 var han bosatt i Hellas og oversatte derifra verkene til samtidige greske lyrikere. Efter å ha dratt tilbake til Japan gav han i 1978 ut diktsamlingen Shio no michi.
Siden 1980-årene har Izekawa primært arbeidet som sakprosaforfatter. For essaysamlingen Haha naru shizen no oppai fikk han Yomiuri-litteraturprisen. I 2010 fikk han Asahi-prisen.
I 1990-årene bodde Izekawa i Frankrike. I tidsskriftet Asahi shinbun ble Shizukana daichi utgitt som serie. Izekawas datter Haruna Ikezawa ble kjent som dubber.


== Bibliografi ==
Shio no michi, 1978
Mottomo nagai kawa ni kansuru kosatsu, 1982
Natsu no asa no seisoken, 1984
Stiru raifu, 1987 (Chūōkōron Shinjin Shō og Akutagawa-prisen)
Mahiru no puriniusu, 1989
Kutsu wa sango, manako wa shinju, 1989
Haha naru shizen no oppai, 1992, (Yomiuri-litteraturprisen)
Minami no shima no tio, 1992
Masiasu giri no shikkyaku, 1993 (Tanizaki-Jun’ichirō-prisen)
Tanoshii shūmatsu, 1999 (Itō-Sei-litteraturprisen)
Hana o hakobu imōto, 2000 (Mainichi-kulturprisen)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(de) Natsuki Ikezawa i Perlentaucher
Takehiko Fukunaga

Fukunaga Takehiko (japansk: 福永 武彦; født 19. mars 1918 i Fukuoka-prefekturet, død 13. august 1979) var en japansk romanforfatter, lyriker og oversetter.
Fukunaga studerte fransk litteratur og oversatte enkelte av verkene til Jean-Paul Sartre og Charles Baudelaire (Les fleures du mal og Le Spleen de Paris) til japansk. Han skrev i tillegg en biografi om den franske maleren Paul Gauguin (Gōgyan no sekai).
Med romanene Fūdo (1951), Bōkyaku no kawa (1964), Shi no shima (1969–71) ble Fukunaga en av de mest kjente japanske romanforfatterne på 1950- og 60-tallet. Han skrev også detektivromaner under pseudonymet Kada Retarō (加田 伶太郎) og science fiction-romaner under pseudonymet Funada Gaku (船田 学).
Fukunaga tilbrakte større deler av sitt liv i sanatorier, da han led av tuberkulose. Han og forfatteren Harajō Akiko er foreldrene til forfatteren Ikezawa Natsuki, hvis datter er dubberen Ikezawa Haruna. Til tross for Fukunagas lave popularitet i den vestlige verden, ble i 2012 en av hans bøker oversatt til tysk: Des Grases Blumen.


== Kilder ==
Louis Frédéric: Japan encyclopedia, Harvard University Press, 2005, ISBN 9780674017535, s. 247
Shūichi Katō: A sheep's song: a writer's reminiscences of Japan and the world, University of California Press, 1999, ISBN 9780520219793, s. 178
La Littérature Japonaise - Fukunaga Takehiko
Angkor Verlag - Fukunaga Takehiko: Des Grases Blumen


== Referanser ==
The Door Is Still Open to My Heart

«The Door Is Still Open to My Heart» er en amerikansk sang fra 1955, skrevet av Chuck Willis og opprinnelig fremført av den Baltimore-baserte R&B-vokalgruppen, The Cardinals. Originalversjonen, en R&B-hit i USA, lå som høyest på en fjerdeplass på R&B playlist-listen og en tiendeplass på R&B Sales-listen.


== Coverversjoner ==
Senere i 1955 spilte Don Cornell inn sangen. Den ble utgitt som B-siden til hans hit «Most of All».
I 1964 spilte Dean Martin inn den mest suksessfulle versjonen av sangen. Den lå på en sjetteplass på Billboard Hot 100-listen og på en førsteplass på i én uke på Middle-Road Singles-listen i november samme år.


== Svensk versjon ==
Stig Rossner har skrevet en svensk tekst. Den svenske tittelen er «Kom tillbaka (Så ska allting bli som förr)».


=== Innspilling ===
Peggy Lind. Utgitt på singlen Decca 44 425 i 1964.


== Referanser ==
Edlandsvatnet

Edlandsvatnet er en innsjø ved tettstedet Ålgård vest i Gjesdal kommune, Rogaland. Vatnet er forbundet med Limavatnet med et lite sund på nordsiden der E39 krysser ved Vaula bru. Edlandsvatnet har også tilsig fra Klugsvatnet og Langavatnet i sørøst. Utløpet er via Figgjo mot nordvest til havet.
Edlandsvatnet er en moderat næringsrik innsjø, uten utpregede eutrofieringsproblemer. Avrenning fra landbruket og naturlig bakgrunnsavrenning er de to viktigste kildene til næringsstofftilførsler, men disse antas å være godt under tålegrensen for innsjøen.
Det er bra ørretfiske i vatnet.


== Referanser ==
Debora-ekspedisjonen

Debora-ekspedisjonen var et norsk forsøk på kolonisering av den folketomme Aldabraøya, en del av Seychellene i Det indiske hav. Galeasen Debora ble bygget i Fjellberg og var omkring 20 meter lang og 92 tonn. Den la ut fra Bergen den 19. juli 1879 med om lag 50 nordmenn ombord. Ekspedisjonen var uvanlig på den tiden ved at de reiste sørover og ikke til Amerika som alle andre (utvandringen til USA toppet seg omkring 1869) og ved at de reiste med egen båt. Prosjektet ble fulgt nøye av avisene. Misjonsvirskomheten som Hans Schreuder innledet i 1844 hadde blitt styrket ved at Det Norske Misjonsselskap fikk sitt eget skip, «Elieser», i 1864. «Elieser» seilte årlig mellom Norge og Afrika. Ludvig Larsen, tidligere skipper på Elieser, kjøpte i 1872 skonnerten «Agnes» med sikte på å drive handelsstasjoner på Madagaskar. Flere av feltagerne på «Agnes» ble senere med «Debora». Ekspedisjon ble avbrutt i Tulear på Madagaskar fordi Aldabra viste seg ubeboelig blant annet fordi den manglet ferskvann. Enkelte ble værende der på Madagaskar mens om lag 30 personer reiste inn til Durban i den britiske Natal-kolonien og slo seg ned der. Det bodde allerede noen nordmenn i Durban og biskop Hans Schreuder hadde i fleere tiår drevet misjonsvirksomhet i Natal og Zululand. Etter tre år ble Debora etterfulgt av en gruppe på 200 emigranter (hovedsakelig fra Ålesund og Sunnmøre) som fikk tildelt jord i Marburg litt sør for Durban. Nedrebø tror Marburg koloniseringen var inspirert av Debora-prosjektet.


== Referanser ==
Marburg-settlementet

Marburg-settlementet var en norsk bosetting bestående av 34 norske familier som i 1882 bosatte seg på tildelt jord i den britiske Natal-kolonien. Dette skal ha vært den første norske kolonien utenfor Amerika. Tilsammen 229 personer reiste ut, hvor de fleste fra Ålesund og Sunnmøre. Utvandrerne seilte med SS «Tasso» fra Ålesund den 14. juli 1882, byttet båt i England og ankom munningen av Umzimkulu-elva den 29. august 1882. Navnet Marburg kom av den tyske misjonsstasjonen like ved. Området nordmennene slo seg ned på utgjør nå en del av småbyen Port Shepstone i KwaZulu-Natal-provinsen. 
På den tiden besto befolkningen i Natal av omkring 25.000 hvite, 35.000 zuluer og 20.000 indere. De norske innvandrerne spilte en viktig rolle i utvikling av Port Shepstone med omland. Den britiske kolonimakten spanderte reise fra London, 400 dekar (100 acre) jord, vide beiteareal og ferdige hus – mot at utvandrerne stilte med 50 pund i egenkapital. Betingelsene for gårdsdrift var imidlertid langt vanskeligere enn ventet og ti familier ga opp reiste hjem mens noen reiste videre til Australia. Nybyggerne ble lovet ferdige hus (disse viste seg å være enkle stråhytter), havna var ubrukelig, og jorda var skrinn og tørr. Noen ga opp og bygde egne båter som de seilte tilbake til Norge, blant annet den enmastede «Homeward Bound» som i England vakte så stor oppmerksomhet at den ble utstilt i Crystal Palace. Senere kom noen flere nordmenn som utvandret etter 1882. Mange av mennene i den fattige norske kolonien søkte arbeid i gullgruvene i Witwatersrand, ved dagens Johannesburg, etter det store gullfunnet der i 1886. Den norske kolonien stilte også med en egen geværtropp i britenes krig mot boerne.Marburg-settlementet var det eneste vellykkede skandinaviske bosettingsopplegget i Sør-Afrika. Flere Marburgsettlere og deres etterkommere slo seg etterhvert ned i Johannesburg-området eller andre deler av Sør-Afrika. Gatene i Marburg har fortsatt navn som «Ålesund Road» og «Stranda Road». Settlerne bygde allerede i 1883 egen kirke som fortsatt står. Bakgrunnen for utvandringen var blant annet Hilmar Theodor Brudevold fra Ørsta. Brudevold hadde på egen hånd slått seg ned i området 20 år tidligere og var en pådriver for den norske kolonien. Brudevold deltok i flere kriger på britisk side, og avanserte til majors rang.


== Se også ==
Debora-ekspedisjonen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Norwegian Settlers Association of Marburg
Digitalarkivet Yngve Nedrebø: Et overblikk over norsk utvandringshistorie
Planche des Belles Filles

Planche des Belles Filles er et skisportssted i Vogesene i Frankrike. Det ligger i departementet Haute-Saône.


== Sykling ==

Fra Plancher-les-Mines er det 5,9 kilometer stigning over 503 høydemeter til målområdet 1 035 meter over havet, med et gjennomsnitt på 8,5% og maksimal stigning på 14%, men med et kort strekke fra 22% til 28% nær målgang.


=== Tour de France ===
Stedet var målgang for 7. etappe av Tour de France 2012, 199 kilometer  fra Tomblaine den 7. juli. Etappen ble vunnet av Chris Froome, mens lagkameraten Bradley Wiggins overtok ledelsen i rittet.To år senere var det igjen målgang her under 10. etappe av Tour de France 2014, da italienske Vincenzo Nibali vant etappen og samtidig overtok den gule ledertrøyen.Under Tour de France 2017 var det målgang her på den 5. etappen, hvor Chris Froome overtok den gule ledertrøyen etter at italienske Fabio Aru vant etappen 16 sekunder foran iren Dan Martin.Fram til 2019 hadde alle som overtok gul trøye etter etappen hit, endt opp med å vinne sammenlagt. I 2019 var det Dylan Teuns som vant etappen foran Giulio Ciccone som overtok trøya fra Julian Alaphilippe. Selve stigningen var denne gang forlenget med en kilometer med grusdekke.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Planche des Belles Filles – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
La Planche des Belles Filles dans le Tour de France
Profile of climb
Motosaburo Masuyama

Motosaburo Masuyama (増山 元三郎, Masuyama Motosaburō) (født 3. oktober 1912, død 3. juli 2005) var en japansk statistiker som fremmet idéene til R.A. Fisher. Han utviklet og influerte fagområdene rundt kvalitetskontroll og biometri.


== Biografi ==
Han ble født i byen Otaru på Hokkaido, og studerte fysikk ved Universitetet i Tokyo. I 1943 tok han sin doktorgrad. Han kalte Fishers tilnærming til statistikken for the science of inference and planning. Masuyama arbeidet i flere ulike etater, blant dem Japans meteorologiske institutt, Japans nasjonale institutt for statistisk matematikk og det indiske statistiske institutt og University of North Carolina.
I 1970 ble han medlem av fakultetet for anvendt matematikk ved Universitetet i Tokyo, hvor han satt frem til han pensjonerte seg i 1988. Masuyama forfektet mange radikale syn på bruken av statistikk innenfor humanbiologi.


== Utmerkelser ==
Asahi-prisen, 1948
Deming-prisen, 1951


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Nekrolog av Manabu Iwasaki, i Biometric, Bulletin of the International Biometric Society (PDF)
Hammartunnelen

Hammartunnelen er en 246 meter lang veitunnel på fylkesvei 62 mellom Sunndalsøra og Øksendal i Møre og Romsdal.


== Se også ==
Skahammartunnelen
Øksendalstunnelen
Skrøotunnelen
Veitunneler i Norge
Undersjøiske veitunneler i Norge


== Referanser ==
Tom Starke

Tom Peter Starke (født 18. mars 1981 i Freital) er en tysk fotballtrener og tidligere fotballspiller. 
Han la egentlig opp etter sesongen 2016/2017, men gjorde comeback etter at Bayern Münchens førstekeeper, Manuel Neuer, ble langtidsskadet. Ha la opp igjen etter sesongen 2017/2018.
Han kom fra TSG 1899 Hoffenheim i 1.Bundesliga i Tyskland.
20 mai 2017 spilte han sin siste kamp for Bayern München mot SC Freiburg.


== Meritter ==


==== Bayern München ====
Bundesliga (2): 2013, 2014
DFB-Pokal (2): 2013, 2014
UEFA Champions League (1): 2013
UEFA Super Cup (1): 2013
VM for klubblag (1): 2013
DFL-Supercup (1): 2012


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Tom Starke – FIFA 
(en) Tom Starke – UEFA 
(en) Tom Starke – Transfermarkt 
(en) Tom Starke – WorldFootball.net 
(en) Tom Starke – FootballDatabase.eu 
(de) Tom Starke – fussballdaten.de 
(en) Tom Starke – Soccerway 
(tr) Tom Starke – Mackolik.com 
(de) Tom Starke – Tysklands fotballforbund 
(es) Tom Starke – as.com 
Profil på FC Bayern.Telekom.de
Den kurrhinske rikskrets

Den kurrhinske rikskrets (tysk: Kurrheinische Reichskreis) var en av ti rikskretser. Den ble dannet av keiser Maximilian I i forbindelse med riksreformen i Det tysk-romerske rike. Kretsen ble opprettet i 1512 som et virkemiddel for å motvirke en oppsplitting av riket.
Denne rikskretsen var en av de mest uregelmessige og rotete rent geografisk. Den omfattet  områder på begge sider av Rhinen, nemlig erkestiftet Mainz, byen Erfurt med omgivelser, samt Eichsfeld, erkestiftene Trier og Köln, Rheinpfalz med mere.
Den opphørte de facto i 1801.


== Litteratur ==
Winfried Dotzauer: Die deutschen Reichskreise in der Verfassung des alten Reiches und ihr Eigenleben. 1500–1806. Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt 1989, ISBN 3-534-04139-9, S. 285ff.
Winfried Dotzauer: Die deutschen Reichskreise (1383–1806): Geschichte und Aktenedition. Stuttgart 1998 (Teildigitalisat)
Michael Müller: Die Entwicklung des Kurrheinischen Kreises in seiner Verbindung mit dem oberrheinischen Kreis im 18. Jahrhundert. Lang, Frankfurt am Main 2008, ISBN 978-3-631-58222-0
Peter Claus Hartmann: Regionen in der frühen Neuzeit: Der Kurrheinische und der Oberrheinische Reichskreis. In. Michael Matheus (Hrsg.): Regionen und Föderalismus. 50 Jahre Rheinland-Pfalz. Stuttgart 1997, S. 31–48.


== Referanser ==
Våtmarkstilknyttede fuglearter

Våtmarkstilknyttede fuglearter er en økologisk gruppe som består av fugler som tilbringer mesteparten av tiden i våtmarksområder tilknyttet kyststrøk, innsjøer, elver og elvemunninger. Dette er arter som flyter lett i vannet og er dyktige svømmere. Flere av artene er dessuten dyktige flygere. Fuglene beiter typisk på våtmark og grunner, i overflaten eller like under.
Til gruppen inngår arter som sangsvane, knoppsvane, grågås, kortnebbgås, ringgås, hvitkinngås, gravand, stokkand og brunnakke. Flere av artene kan også grupperes som kystbundne overflatebeitende sjøfugler, for eksempel grågås, kortnebbgås, ringgås, hvitkinngås, gravand og stokkand.


== Se også ==
Sjøfugler
Shūichi Katō (litteraturkritiker)

Shūichi Katō (加藤 周一, Katō Shūichi) (født 19. september 1919, død 5. desember 2008) var en japansk litteraturkritiker og kulturhistoriker.


== Biografi ==
Katō ble født i Tokyo, og utdannet seg som lege ved Universitetet i Tokyo under annen verdenskrig. Han spesialiserte seg innenfor hematologi.
Kort tid efter krigen ble Katō medlem av en japansk-amerikansk forskningsgruppe som skulle vurdere effekten atombombingen hadde på Hiroshima. Senere dro han til Paris med et stipend og var tilknyttet Pasteur-instituttet. Efter at han hadde reist hjem igjen til Japan, begynte han å skrive på fulltid. I 1958 deltok han i en konferanse for forfattere fra Asia og Afrika.
Katō snakket fransk, tysk og engelsk, og fikk et godt rykte for å vurdere Japan fra både nasjonale og internasjonale perspektiver. Han foreleste ved Yale University, var professor ved Freie Universität Berlin, University of British Columbia og Sophia-universitetet i Tokyo, samt gjesteprofessor ved Ritsumeikan-universitetet (Fakultetet for internasjonale relasjoner), og kurator ved Kyoto Museum for World Peace. Fra 1980 og frem til sin død skrev han en ofte lest spalte i kultursidene til Asahi Shimbun: der diskuterte han samfunnsspørsmål, kultur og internasjonale relasjoner fra et litterært og venstreorientert synspunkt.I 2004 dannet han sammen med filosofen Shunsuke Tsurumi og forfatteren Kenzaburō Ōe en gruppe for å støtte opp om den krigsfornektende artikkel nr. 9 i Japans grunnlov.Hans private boksamling, bestående av cirka 20 000 bøker og upubliserte materialer ble donert av familien til Ritsumeikan-universitetets bibliotek i 2011.Han var gift med Midori Yajima, en litterær oversetter.


== Priser ==
Officier des Arts et des Lettres, 1994
Osaragi-Jirō-prisen, 1980
Asahi-prisen, 1993
Æreslegionen, 2000


== Bibliografi (utvalg) ==
Form, Style, Tradition: Reflections on Japanese Art and Society, Berkeley, University of California Press (1971)
A History of Japanese Literature: From the Manyoshu to Modern Times, Tokyo, Kodansha International (1979)
A Sheep's Song: A Writer's Reminiscences of Japan and the World, Berkeley og Los Angeles: University of California Press (1999)
The Japan-China phenomenon: Conflict or compatibility?, Kodansha America (1974)
Six Lives/Six Deaths: Portraits from Modern Japan, sammen med Robert Jay Lifton og Michael R. Reich, Yale University Press, New Haven (1979)


== Litteratur ==
«Kato Shuichi erhält Ehrendoktorwürde der Freien Universität», Freie Universität Berlin, 11. oktober 2011 (avlest 7. juli 2012).
Nussbaum, Louis-Frédéric og Käthe Roth, red. «Katō Shūichi». I: Japan encyclopedia. Cambridge: Harvard UP, s. 492.


== Referanser ==
Malinche

Malinche (født 1496 eller 1505, død 1529), også kjent som Malintzin, Malinalli eller Doña Marina, var en aztekisk kvinne som hjalp Hernán Cortés som tolk under den spanske erobringen av Aztekerriket 1519.Hun var som ung blitt solgt som slave til mayaene i Tabasco på grunn av intriger blant den aztekiske adelen. Da den spanske ekspedisjonen ankom Tabasco i 1519, utløste det en væpnet konflikt mellom de lokale mayaene og spanjolene. Kamphandlingene førte til at mayaene ba om fred, og under fredsforhandlingene overbragte mayaene spanjolene 20 unge kvinner som tegn på vennskap. Blant kvinnene var Malinche. På grunn av sin bakgrunn snakket hun både maya og nahuatl, aztekernes språk. I Hernán Cortés sitt mannskap befant det seg en mann ved navn Aguilar som hadde vært fange hos mayaene i 8 år på Yucatanhalvøya etter et forlis. Hernán Cortés fikk kjøpt ham fri ved sin ankomst dit. Aguilar snakket maya, og ble satt til å lære Malinche spansk. Malinche var en lærevillig elev. Etter kort tid snakket hun godt spansk, og under invasjonen av Aztekerriket var hun sammen med Aguilar alltid ved Cortés sin side og oversatte det som ble sagt mellom språkene, fra spansk til aztekisk og fra aztekisk til spansk, med støtte fra Aguilar. Hun forklarte også Cortés hvordan aztekerne tenkte, og sørget for at budskapet Cortés ønsket å få fram ble formidlet slik at det fikk den ønskede virkning. Det var klart at Malinche identifiserte seg mer med spanjolene enn med aztekerne. Man antar at den traumatiske hendelsen med at hun ble solgt som slave til mayaene av sine egne noen år tidligere muligens skapte en avstand til sitt eget folk. Hun fikk stor betydning for spanjolenes raske og effektive erobring av Aztekerriket, ettersom Cortés hele tiden gjennom Malinche var oppdatert om aztekernes tanker og hensikter, mens aztekerne selv kunne holdes i mørke.
Malinche ble æret av den spanske erobringsmakten og fikk tittelen Doña Marina, og ble også beundret og vist ærefrykt av den indianske befolkning. I mange år var hun Hernán Cortés sin elskerinne, og fødte ham en sønn som fikk høy status i Mexico by. Doña Marina selv døde tidlig av sykdom, på samme måte som over 85 % av befolkningen, som følge av de nye sykdommene europeerne bragte med seg.
I dagens Mexico blir Malinche sett på som en forræder mot sitt eget folk, og har mistet den heltestatus hun hadde til langt ut på 1800-tallet. I dag er en stor majoritet av befolkningen mestiser, og de identifiserer seg med de stolte aztekerne. Med innføring av demokrati er det ikke lenger den spanske overklassen som har definisjonsmakten, men mestisene.


== Referanser ==
BMC Trading

BMC Trading AG er en sveitsisk sykkelprodusent grunnlagt i 1986. BMC produserer landeveissykler og terrengsykler primært for salg i USA, Vest-Europa, Syd-Afrika, Australia, Øst-Asia og De forente arabiske emirater.
BMC ble grunnlagt av amerikaneren Bob Bigelow som en montør og grossist for Raleigh Bicycle Company. Etter å ha mistet distribusjonslisensen begynte Bigelow å bygge sykler under et nytt BMC-merke, men det fortsatte å være et nisjemerke. I 2001 endret selskapet strategi og investerte mer i utvikling og design.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) BMC Switzerland – kategori av bilder, video eller lyd på Commons