jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Stev, Sull, Rock og Rull

Stev, Sull, Rock og Rull er det tredje studioalbumet til det norske rockebandet Saft. Albumet ble utgitt i 1973. Inkludert på platen er tre låter spilt inn på Ragnarockfestivalen i Holmenkollen i 1973. Disse låtene er spilt inn sammen med den norske hardingfelespellemannen Sigbjørn Bernhoft Osa. 


== Spellemannutdeling ==
Bandet mottok Spellemannprisen i 1974 for albumet, men da var gruppa allerede oppløst.Ved den samme prisutdelingen ble et planlagt samspill mellom prisvinnerne Sigbjørn Bernhoft Osa og Saft stoppet av den musikalsk ansvarlige, Egil Monn-Iversen. Monn-Iversen mente at kvaliteten på livefremførelsen ikke holdt for TV-sendingen.


== Sporliste ==
Alle låter er skrevet av Ove Thue, unntatt hvor annet står.

«A La Garage» – 2:49
«Hello Generation» – 3:51
«Chicago Street» – 3:34
«Easy To Give A Helping Hand» – 3:37
«Vatn Og Ved» – 3:38
«Halling etter Ola Mosafinn» (Tradisjonell, Ola Mosafinn) – 2:26
«Vatn Og Ved (Reprise)» – 0:30
«Pusher Man» – 4:35
«Søv du?» – 3:47
«You» (Trygve Thue) – 4:47
«Got To Know You» – 4:41
«Trepak» (Russisk folkemelodi) – 1:16
«Texas-låt» (tradisjonell) – 1:00
«Stev» – 0:35


== Personell ==
Musikere

Ove Thue – Vokal, akustisk gitar
Trygve Thue – Elektrisk gitar, mandolin, piano, vokal
Rune Walle – Banjo, elektrisk gitar, akustisk gitar, munnspill, mandolin Slidegitar, vokal
Kaare Øivind Moldestad – Bassgitar, vokal
Gunnar Bergstrøm – Trommer
Sigbjørn Bernhoft Osa – Hardingfele på spor 6, 12 og 13.Produksjon

Trygve Thue – Produsent
Ingar Helgesen – Lydtekniker
Lasse Gustavsson – Lydtekniker
Audun Tylden – Executive Producer
Scott Anthony Remborg – Fotografi


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Stev, Sull, Rock & Rull på Discogs 
(en) Stev, Sull, Rock & Rull på MusicBrainz 
(no) Stev, Sull, Rock & Rull på Rockipedia 
Informasjon om albumet hos discogs.com
Informasjon om Saft hos Progrock.no
Happy Dagger

Happy Dagger er et norsk punk-band.


== Medlemmer ==
Ivar Nikolaisen
Erik Egenes
Sondre T. Midttun
Magnus Angstelsen
Ole Halvard Sveen
Einar Stenseng


== Diskografi ==
2009: Songs of Shame
2010: Bittarheden
2014: More Songs of  Shame


== Eksterne lenker ==
(en) Happy Dagger på Discogs 
Bandets profil på Myspace
Det filosofiske fakultet ved Universitetet i Beograd

Det filosofiske fakultet ved Universitetet i Beograd  (serbisk: Филозофски факултет Универзитета у Београду) er en av de eldste institusjoner for høyere utdanning i Serbia, grunnlagt tidlig i det 19. århundre i den såkalte Beograd Høyere Skole. Det sysselsetter 255 lærere, og har ca 6000 lavere og høyere grads studenter innen ni institutter: Institutt for filosofi, Institutt for klassisk, Institutt for historie, Institutt for kunsthistorie, Institutt for arkeologi, Institutt for etnologiske og antropologi, Institutt for sosiologi, Institutt for psykologi og Institutt for pedagogikk og hevdes i andragogikken.


== Berømte alumni ==
Zoran Đinđić, serbisk statsminister
Boris Tadić, Serbias president
Nebojša Radmanović, bosnisk-serbiske presidenten i Bosnia-Hercegovina


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Faculty of Philosophy, University of Belgrade – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Per Bang

Per Bang (født 29. november 1922, død 24. april 2010) var en norsk journalist og mangeårig medarbeider i Norges Handels og Sjøfartstidende (som i 1987 ble Dagens Næringsliv), hvor han i senere år særlig ble kjent for spalten «På nattbordet» som han skrev fast inntil 2006.
Bang ble født i Kristiania og hadde ingen formell utdannelse over middelskolen. Under andre verdenskrig deltok han i motstandsbevegelsen, ble arrestert og satt et år i Grini fangeleir, noe som preget han og hans journalistikk resten av livet. Bang begynte etter krigen som journalist i avisen Jarlsberg i Holmestrand og ble i 1947 ansatt i Norges Handels og Sjøfartstidende, fra 1956 til 1974 var han avisens korrespondent i London. Bang vendte tilbake til hovedredaksjonen i Oslo, hvor han ble til han gikk av med pensjon i 1989. Per Bang fortsatte å arbeide som frilans og ble i 1990 tildelt æresbevisningen Gullpennen.
Per Bang var katolikk og han var aktivist for Amnesty International og Nei til atomvåpen.


== Bibliografi ==
Dommedag for deg (1952)
Ute blåser sommervind (1953)
Er de gale? Uhøytidelige betraktninger over våre britiske brødre (1967)
Norway (1971)
Stedfortredere (1981)
Norges Bank 175 år – mennesker og begivenheter (1991)
På lysets premisser – Finn Christensens billedverden (1995)


== Referanser ==


== Kilder ==
Dagens Næringsliv, mandag 26. april 2010, side 37


== Eksterne lenker ==
Per Bang i Store norske leksikon
Fagtidsskriftet Journalisten om Per Bang i anledning 80-årsdagen
Per Bang på Bokhylla
Andreas Kim Taegon

Andreas Kim Taegon (hangul: 김대건 안드레아) (født 21. august 1821 i Taegon, Korea, død 16. september 1846 i Seoul, Korea), var en koreansk romersk-katolsk prest og martyr. Han var den første innfødte koreanske prest. Andreas Kim Taegons helgendag feires 20. september.
Han ble født inn i en fornem familie, der foreldrene var konvertitter. Faren Ignatius Kim Chejun, led i 1839 martyrdød for å ha utøvd sin kristne tro, noe som på den tiden var forbudt i det konfucianske Korea. Kim studerte ved presteseminaret i Macao og ble ordinert i Shanghai 17. august 1845. En knapp måned senere kom han tilbake til Korea, men ble kort etter arrestert og utsatt for omfattende tortur. Andreas Kim nektet å frasi seg sin kristne tro og ble halshugd 16. september 1846 i Saenamt'o ved Hanelva i Seoul.
Andreas ble sammen med 79 andre som døde i religiøse forfølgelser mellom 1839 og 1846 saligkåret i juli 1925 av pave Pius XI. 24 andre som døde mellom 1861 og 1867 ble saligkåret i 1968. Alle de 103 koreanske martyrene ble helligkåret av pave Johannes Paul II 6. mai 1984.


== Kilder ==
The Book of Saints: A Dictionary of Servants of God. 6th ed. London: Cassell 1994. ISBN 0-304-34357-9


== Eksterne lenker ==
(en) Andrew Kim Taegon – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Fyldig biografi på norsk – katolsk.no
De 103 Korea-martyrene – katolsk.no
Tobias Henanger

Tobias Johansen Henanger (født 3. desember 1992) er en norsk fotballspiller som fra 31. desember 2018 er klubbløs.Tobias Johansen Henanger ble kåret av Kongsvingers supportere som årets spiller 2014.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Tobias Henanger – Transfermarkt 
(en) Tobias Henanger – Soccerway 
(en) Tobias Henanger – FBref
Auf Wiedersehen, auf Wiedersehen

«Auf Wiedersehen, auf Wiedersehen» er en tysk sang med melodi og tekst av Eberhard Storch. Den ble opprinnelig skrevet i 1949. Sangen har blant annet spilt inn på tysk av Rudi Schuricke. Den ble utgitt på 78-platen Polydor 48 374 H i 1950.
Engelsk tittel er «Auf wiederseh'n sweetheart». Den engelskspråklige teksten var skrevet av John Turner og Geoffrey Claremont Parsons.
Ifølge historien var Lynn på ferie i Sveits, da hun hørte sangen bli sunget på ølstuer. Hun besluttet seg for å spille inn en engelskspråklig versjon på plate.Vera Lynn with Soldiers and Airmen of HM Forces and the Johnny Johnston Singers har spilt inn sangen.


== Norske versjoner ==
Erik Diesen har skrevet en norsk tekst. På norsk bærer den tittelen «Vel møtt igjen».


== Listeplasseringer ==
«Auf wiederseh'n Sweetheart» kom på den britiske singlelisten 15. november 1952 og lå der i én uker med nummer ti som høyeste plassering.Den ble den første sangen med en utenlandsk artist som lå på førsteplassen på Billboard Best Sellers In Stores-listen.


== Referanser ==
Alexandros Papadiamantis

Alexandros Papadiamantis (gresk: Αλέξανδρος Παπαδιαμάντης; født 4. mars 1851 på Skiathos, død 3. januar 1911 av lungebetennelse samme sted) var en kjent og innflytelsesrik gresk forfatter av det 19. århundre. 
Papadiamantis' mest kjente verk er romanen Η Φόνισσα («Morderinnen»), som hører med til den nygreske litteraturkanonen. Andre lengre verker er Η Γυφτοπούλα («Sigøynerjenta»), Η Μετανάστις («Emigranten»), og Οι Εμποροι των Εθνών («Nasjonenes kjøpmenn»). Disse bøkene var eventyr som var lagt til områdene rundt Middelhavet, med rike plott som blant annet involverte emner som fangenskap, krig, pirater, pest og mye annet. 
Han gjorde seg også bemerket med sine mange noveller som ga klare og lyriske portretter av livet på den greske landsbygda, eller hans skildringer av det urbane livet i de fattige nabolagene i hovedstaden Athen som ofte ble skrevet med en dyp psykologisk innsikt. De fleste av hans verker er farget med melankoli, og resonerer med empati for folkets lidelser, uavhengig av om de er helgener eller syndere.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Alexandros Papadiamantis – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Papadiamantis Museum Arkivert 4. mars 2016 hos Wayback Machine.
Jernbanelinjen Göttingen–Bebra

Jernbanelinjen Göttingen–Bebra er en tysk jernbanestrekning mellom Göttingen og Bebra. Frem til 1991 var den del av det tyske jernbanenettets hovedakse nord – syd. Etter at høyhastighetsstrekningen Hannover – Würzburg ble satt i drift har strekningen hovedsakelig gods- og lokaltrafikk.


== Linjekart ==


== Kilder ==
Eisenbahn- und Verkehrsatlas von Europa, J. J. Arnd, Leipzig 1897.


=== Referanser ===
Kinas riksvei 217

Kinas riksvei 217 (G217) løper sørover fra Altay i Xinjiang til Kuqa i Xinjiang. Den er 1117 kilometer lang. Riksveien krysser Tian Shan-fjellkjeden mellom Dushanzi og Kuqa, og fortsetter videre inn i Taklamakan-ørkenen frem til Hotan.


== Rute og distanse ==


== Referanser ==
Burqin

Burqin (kinesisk: 布尔津; pinyin: Bù'ěrjīn; uigursk: بۇرچىن / Burçin) er et fylke i prefekturet Altay i den autonome region Xinjiang i Folkerepublikken Kina.
Om lag 150 km nord for selve byen Burqin ligger innsjøen Kanas, som ansees som svært naturskjønn. Det er naturvernområder i fylket, og i elva Buerjin ble den store Chonghu'er-demningen a nlagt i 2009.
Befolkningen var på 68 112 innbyggere i 1999.


== Samferdsel ==
Kinas riksvei 217 løper gjennom området. Den begynner i Altay og ender i Kuqa, begge i Xinjiang.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Burqin County – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Lokalregjeringens hjemmesider
Parlamentsvalget i Ungarn 2006

Parlamentsvalget i Ungarn 2006 ble avviklet den 9. april og 23. april 2006. Valget var det femte frie valget etter kommunismens fall. Systemet er basert på partilister og valg i enkelte valgkretser. Statsminister Ferenc Gyurcsány fra sosialistpartiet Magyar Szocialista Párt vant valget og fortsatte å regjere i koalisjon med det liberale Szabad Demokraták Szövetsége – a Magyar Liberális Párt. 


== Resultater ==


== Se også ==
Ungarns parlament
Aris Veloukhiotis

Aris Veloukhiotis (gresk: Άρης Βελουχιώτης; født 27. august 1905 i Lamia, Hellas, død 16. juni 1945) var den mest fremstående leder og administrerende direktør av Den greske folkelige frigjøringshær (ELAS), den militære grenen av Den nasjonale frigjøringsfront (EAM), som var den store motstandsorganisasjonen i det okkuperte Hellas fra 1942 til 1945. 
Som ungdom, deltok han mye i den venstreorienterte bevegelsen EAM og senere ble han også medlem av kommunistpartiet i Hellas (KKE). Under diktaturet til Ioannis Metaxas (1936–1941) ble han arrestert og fengslet på Egina. Under rettssaken hans rømte han og sluttet seg til det da ulovlige greske kommunistpartiet. Han ble arrestert igjen i 1939 og denne gangen ble han sendt til fengsling på Korfu, og der ble han tvunget til å signerte en «fornekting» av kommunistpartiet. 


== Under den 2. verdenskrig ==
Under den andre verdenskrig tjenestegjorde han som en artilleri-korporal i den greske hæren på den albanske front (1940–1941) mot den italienske hæren, inntil den tyske invasjonen av Hellas som kom i april 1941 og Hellas sin etterfølgende overgivelse og den påfølgende okkupasjonen til aksemaktene. Under denne okkupasjonen døde det tusenvis av grekere kamp mot tyske soldater eller etter å ha blitt sendt til tyske konsentrasjonsleirer.
Like etter at Nazi-Tyskland angrep Sovjetunionen under Operasjon Barbarossa gikk det greske kommunistpartiet i spissen for etableringen av Den nasjonale frigjøringsfront (EAM) som da hovedsakelig bestod av en geriljabevegelse og diverse partisangrupper som kjempet mot den tyske okkupasjonsmakten. 
I oktober 1944 evakuerte nazistene Hellas og rømte landet og en ny regjering ble dannet under Georgios Papandreou, som var den daværende lederen for den greske nasjonale samlingsregjeringen som ble opprettet etter traktatene som ble undertegnet i Libanon og Cazerta.


== Etter krigen ==
Støttespillere vurdere Aris Veloukhiotis som et symbol på den greske motstandskampen mot Nazi-Tyskland og en helt av den kommunistiske sak. Kritikere hans mente at han var en gjerningsmann som hadde gjort flere grusomheter mot den greske befolkningen på landsbygda, og de oppfattet ham som en motstander av kommunismen. 
Veloukhiotis anses i stor grad for å være ansvarlig for en massakre på noen tusen av den mest høyreorienterte geriljaen, deres kollaboratører, samt deres familier (noe som inkluderer hundrevis av kvinner og barn) i Meligala, en landsby sørvest på Peloponnes. 
Denne massakren fant sted i oktober 1944, rett etter at den tyske tilbaketrekningen fra denne delen av Hellas fant sted. Hans engasjement i diverse angrep mot ikke-kommunistiske greske motstandsstyrker og bataljoner var også en gjenstand for omfattende kritikk i Hellas. C.M. Woodhouse bemerket at Veloukhiotis «kjempet mot grekere oftere enn han kjempet mot tyskere».


== Referanser ==
Georgios Karaiskakis

Georgios Karaiskakis (gresk: Γεώργιος Καραϊσκάκης; født 23. januar 1780 eller 1782 i et kloster nær landsbyen Mavrommati, død 23. april 1827) var en gresk militærleder.
Han ble under den greske uavhengighetskrigen mot Det osmanske riket, utnevnt til øverstkommanderende for de greske patriotiske styrkene i Rumeli. Som øverstkommanderende oppnådde han en blandet respons både blant sine underordnede og blant andre ledere. Han unnlot ofte å samarbeide effektivt med andre ledere innen den greske uavhengighetsbevegelsen eller med utenlandske sympatisører som slåss på samme side som grekerne. Han fikk flere militære suksesser i krigen mot osmanene. 
Han var en berømt gresk militær kommandant som ble utropt til nasjonal helt av den greske revolusjonen og uavhengighetskrigen mot Det osmanske riket. Mens han tjenestegjorde i den greske hæren utmerket han seg som smidig, slu, modig og hensynsløs. Han steg raskt i gradene, ble etter hvert utnevnt til løytnant. 
Han ble dødelig såret av en rifle i kamp og døde den 23. april 1827. Han har fått Georgios Karaiskakis Stadion oppkalt etter seg. Det er på denne banen grekerne spiller landskampene sine.


== Referanser ==
Stefanos Stefanopoulos

Stefanos Stefanopoulos (gresk: Στέφανος Στεφανόπουλος; født 3. juli 1898, død 4. oktober 1982) var en gresk politiker. Han var kjent for å være moderat konservativ i forhold til flere av de andre greske politikere på denne tiden.Han hadde tjent som statsråd under regjeringen til den tidligere statsministeren Alexandros Papagos. Han ble utnevnt til å være fungerende statsminister for noen dager etter Papagos' død den 4. oktober 1955. Den 17. september 1965 ble han utnevnt til å være den 165. statsministeren i Hellas for en kort periode med støtte fra medlemmer av det greske Senterunion-partiet. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Stefanos Stefanopoulos – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Stefanos Stefanopoulos hos Europarådets parlamentarikerforsamling
Maurice Schumann

Maurice Schumann (født 10. april 1911 i Paris, død 9. februar 1998 i Paris) var en fransk politiker, journalist og tidligere krigshelt fra andre verdenskrig som tjenestegjorde som utenriksminister under Georges Pompidou på slutten av 1960-tallet og begynnelsen av 1970-tallet. Schumann var medlem av det kristendemokratiske partiet Mouvement Républicain Populaire.


== Biografi ==
Schumann var utdannet som journalist, og etter begynnelsen av andre verdenskrig meldte han seg til tjeneste i den franske hæren, hvor han tjenestegjorde som liaisonoffiser hos British Expeditionary Force. Etter kapitulasjonen av Frankrike flyktet til han London. Her slo han seg sammen med Charles de Gaulle og ble et talerør for De frie franske styrker og resten av den franske motstandsbevegelsen med radiosendinger på BBC. Senere ble Schumann den offisielle talsmann for den franske regjeringen i eksil.
I 1944 forlot han London for å ta del i slaget om Frankrike, hvor han først tilhørte den britiske hæren, før han senere kjempet med den 2. franske panserbataljon under ledelse av general Pierre Billotte. Han gikk i land i Normandie med oppdrag til å holde kontakten med Forces Françaises de L'Intérieur og delta aktivt i frigjøringen av Paris.


=== Politisk karriere ===
Etter krigen begynte han igjen å arbeide som journalist. Han ble også leder for den parlamentariske gruppen av MRP, og ble formann av partiet fra 1945 til 1949 og til slutt president av partiet i 1949. Fra 1950 til 1953 representerte han Frankrike for De forente nasjoner, og fra 1951 til 1954 var han statssekretær i utenriksdepartementet. I perioden fra 1957 til 1967 fungerte han som formann i utenrikskomiteen under den franske nasjonalforsamlingen. Han ble utnevnt til utviklingsminister i april 1962, men gikk av allerede i mai som følge av uenighet med den franske utenrikspolitikken.
I april 1967 ble han utnevnt til minister for forskning, og atom- og romfartsspørsmål, og han satt i dette embetet frem til juni 1969, da han ble utnevnt til utenriksminister. Da nasjonalforsamlingen etter valget mars 1973 hadde mistet sitt mandat, gikk han av som utenriksminister. I mars 1974 ble han valgt inn i Académie française (Fauteuil 13) og i september 1974 ble han valgt inn i senatet, hvor han satt frem til sin død i februar 1998.


== Utmerkelser (utvalg) ==
 – Frigjøringsordenen
 – Croix de guerre 1939–1945
 – Æreslegionen (Ridder)
 – Leopoldsordenen (Storoffiser)


== Referanser ==


== Litteratur ==
Rimbaud, Christiane: Maurice Schumann, sa voix, son visage, Odile Jacob, Paris, 2000 ISBN 273810763X.


== Eksterne lenker ==
(en) Maurice Schumann – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Maurice Schumann hos Europarådets parlamentarikerforsamling 
(no) SNL.no – Oppføring av Maurice Schumann hos Store norske leksikon (Forfatter Tim Greve)
Kobarid

Kobarid (italiensk: Caporetto, tysk: Karfreit) er et sted og en kommune i Slovenia.  Den ligger ved elven Soča (Isonzo). 
Kommunen hadde totalt 4 395 innbyggere pr 30. juni 2008. Selve tettstedet hadde 1 158 innbyggere ved utgangen av 2007 og en utstrekning på 4,6 kvadratkilometer.Kobarid var utgangspunktet for sentralmaktenes såkalte Caporetto-offensiven ved den italienske fronten under første verdenskrig i oktober 1917. Dette er grundig dokumentert i byen museum,  og dette fikk Europarådets museumspris i 1993.
Det tilstøtende området for arkeologiske utgravninger Tonocov Grad archaeological inneholder rester av romerske bygninger fra 400-tallet.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Kobarids offisielle nettside
Kobarid musems nettsted
Hans Petter Ødegård

Hans Petter Ødegaard (født 16. juni 1959 i Oslo) er en tidligere norsk toppsyklist.
Som medlem i Lørenskog CK vant han 120 km junior NM i 1976. Han gikk til SK Rye i 1979 og var dette året på Norges første lagmedalje (bronse) i VM i sykling i Nederland den 23. august 1979, sammen med svogeren Geir Digerud, Morten Sæther og Jostein Wilmann. Som medlem i IK Hero 1980-81 vant han AKAI Grand Prix i 1980.  Han vant han også Tyrifjorden rundt 1980 og 1981. Tilbake i Lørenskog CK vant han NM lagtempo i 1984 med Øivind Lauritsen, Arne Ole Vold og Gjermund Thoresen. Også dette året fikk han bronse i VM i lagtempo med Terje Gjengaar, Tom Pedersen og Dag Hopen. Samme året var han med i OL i Los Angeles både for lag (nummer 10) og individuelt (der han brøt). I dag driver han sykkelbutikk på Strømmen.


== Medaljer i norske mesterskap ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Hans Petter Ødegaard – Olympedia 
(en) Hans Petter Ødegaard – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Hans Petter Ødegaard – Cycling Archives
Henry Cabot Lodge jr.

Henry Cabot Lodge jr. (født 5. juli 1902 i Nahant i Massachusetts, død 27. februar 1985 i Beverly i Massachusetts) var en amerikansk diplomat og republikansk politiker, kjent som senator for delstaten Massachusetts og som landets ambassadør til både FN og flere stater fra 1950- til 1970-årene.
Cabot Lodge ble valgt inn på Senatet i 1936 og satt der frem til 1944 da han gikk av for å tjenestegjøre i den amerikanske hæren under andre verdenskrig. Han ble dermed den første senatoren siden den amerikanske borgerkrigen som forlot senatorstillingen til fordel for en aktiv militærtjeneste. Etter krigen (i 1947) ble han igjen valgt inn i Senatet, hvor han arbeidet spesielt med sikkerhetspolitiske spørsmål og satt frem til 1953 da han ble erstattet av John F. Kennedy. Cabot Lodge spilte en ledende rolle i valgkampen for president Dwight D. Eisenhower ved presidentvalget i 1952 og ble belønnet for sin rolle ved at han ble utnevnt til USAs ambassadør til FN i 1953.
Ved presidentvalget i 1960 var han republikanernes visepresidentkandidat for Richard Nixon. Han ble utnevnt til ambassadør i Sør-Vietnam i august 1963, og hans første oppgave var å kreve Ngô Đình Diệms avgang etter å ha blitt instruert hjemmefra. Med unntak av perioden 1964 til 1965, da han var erstattet av Maxwell D. Taylor, var Cabot Lodge ambassadør i Sør-Vietnam frem til 1967. Han ledet deretter den amerikanske delegasjonen ved fredsforhandlingene i Paris i perioden 1968 til 1969, og avsluttet sin ambassadørkarriere som USAs spesialutsending til Vatikanet fra 1970 til 1977.


== Diplomatiske poster ==
1953–1960: USAs ambassadør til FN.
1963–1964: USAs ambassadør til Sør-Vietnam.
1965–1967: USAs ambassadør til Sør-Vietnam.
1968–1969: USAs ambassadør til Vest-Tyskland.
1970–1977: USAs spesialutsending til Vatikanet.


== Priser og utmerkelser (utvalg) ==
 – Croix de guerre 1939–1945
 – Æreslegionen


== Referanser ==


== Litteratur ==
Kissinger, Henry: Diplomacy. Simon & Schuster. New York 1994. ISBN 978-0-671-51099-2


== Eksterne lenker ==
(en) Henry Cabot Lodge junior – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Henry Cabot Lodge hos Amerikas forente staters kongress' biografiske kartotek 
(en) Henry Cabot Lodge hos American National Biography 
(no) SNL.no– Oppføring av Henry Cabot Lodge hos Store norske leksikon (Forfatter Torbjørn Sirevåg)
Emmanuel Filiberto av Aosta

Emanuel Filiberto (Emanuele Filiberto Vittorio Eugenio Alberto Genova Giuseppe Mariad di Savoia (født 13. januar 1869 i Genova, død 4. juli 1931 i Torino) var en italiensk general og adelsmann.
Han var eldste sønn til Amadeo av Savoia, hertug av Aosta som i 1870 ble Amadeus I av Spania, men hans tid som kronprins endte etter bare tre år da farens abdiserte og vendte tilbake til Italia; og var fetter til Viktor Emmanuel III av Italia.
Han ble den andre hertug av Aosta og prins av Savoia da faren døde i 1890.
Under første verdenskrig hadde han fra 1915 og fram til krigens slutt kommandoen over den italienske tredje armé, og deltok ved alle Isonzoslagene og erobret i 1916 Görz. Etter krigen ble han  tildelt æresgraden Maresciallo d'Italia (marskalk av Italia).
Han var gift med prinsesse Hélène av Orléans (1871–1951) som var datter av Ludvig Filip, greve av Paris. De hadde to sønner:

Amedeo, tredje hertug av Aosta (1898–1942)
Aimone, fjerde hertug av Aosta, som i en kort periode var kong Tomislav II av Kroatia (1900–1948)


== Referanser ==