Kikokushijo

Kikokushijo (japansk: 帰国子女, kikoshijo og 海外子女, kaigaishijo) er japanske begrep for barna til japanske utflyttede som tar utdanningen sin delvis utenfor Japan. Det førstnevnte begrepet brukes for å referere til barn som har returnert til Japan, mens det sistnevnte brukes om barn som fremdeles er utenlands. På engelsk blir de vekselvis referert til som «sojourn children» eller «returnees». Begrepet «third culture kids» har også blitt brukt, men ikke uten forbehold. Omtrent 10 000 barn av japanske utenlandsboende (2002) returnerer til Japan hvert år, mens om lag 50 000 oppholder seg utenlands til enhver tid; dette antallet har forholdt seg relativt stabilt i 1990-årene etter rask vekst i 1970- og 80-årene. 40 % av dem besøker skoler drevet av Japans Utdanningsdepartement mens de bor utenlands.Utdanningsdepartementet innså allerede i 1966 at Japans skolesystem møtte utfordringer i utdannelsen og reintegreringen av barn som hadde returnert fra utlandet. Med idéen om nihonjinron (日本人論)  i bakgrunnen – som la vekt på det japanske samfunns påståtte unikhet – begynte kikokushijo å bli karakterisert i 1970-årene som problembarn som trengte assistanse for å omstille seg til det japanske samfunn; man mente at de var for vestlige og individualistiske. Ironisk nok kom mye av bildet av kikokushijo som «pedagogisk foreldreløse» som trengte «redning» fra foreldrene til barna selv. I løpet av 1980-årene kom imidlertid kikokushijo til å bli sett på som en ny elite heller enn et problem; deres språk- og kulturelle ferdigheter gav dem en status som verdifulle redskap for å sikre Japans internasjonalisering. Over 300 universiteter tilbyr avslappede inngangskriterier for kikokushijo (1997), et system som har blitt kritisert for preferensiell behandling og omvendt diskriminering. De blir ofte feilaktig ansett for å ha flytende kunnskaper i engelsk, til tross for at mange faktisk ikke har tilbrakt tid i engelskspråklige land.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Bruaset, Marit (2005). «Nasjonalisme i etterkrigstidens Japan – Med skolen som hovedarena».  I Terje Grønning. Vinduer mot Japan. Trondheim: Tapir Akademisk Forlag. s. 221–37. ISBN 82-519-2046-9. 
Fry, Rieko (2007). «Perspective shifts and a theoretical model relating to kaigaishijo and kikokushijo, or third culture kids in a Japanese context». Journal of Research in International Education. 6 (2): 131–50. doi:10.1177/1475240907078610. 
Iwabuchi, Koichi (1994).  Tom O'Regan, red. «Complicit exoticism: Japan and its other». The Australian Journal of Media and Culture. 8 (2). Besøkt 9. november 2007. 
Kanno, Yasuko (2000). «Bilingualism and Identity» (PDF). International Journal of Bilingual Education and Bilingualism. 3 (1): 1–18. doi:10.1080/13670050008667697. Besøkt 8. november 2007. 
Kano Podolsky, Momo (31. januar 2004). «Crosscultural upbringing: A comparison of the "Third Culture Kids" framekwork and "Kaigai/Kikokushijo" studies» (PDF). Gendai Shakai Kenkyū. 6: 67–78. Arkivert fra originalen (PDF) 6. mars 2009. Besøkt 8. november 2007.  Arkivert 6. mars 2009 hos Wayback Machine.
Rygg, Kristin (2005). «Kommunikasjon med japanere: Reelle eller tillærte forskjeller?».  I Terje Grønning. Vinduer mot Japan. Trondheim: Tapir Akademisk Forlag. s. 241–52. ISBN 82-519-2046-9. 


== Videre lesning ==
Pang, Ching-Lin (2000). Negotiating Identity in Contemporary Japan: The Case of the Kikokushijo. New York: Columbia University Press. ISBN 0-7103-0651-2. 
Goodman, Roger (1990). Japan's "International Youth": The Emergence of a New Class of Schoolchildren. Oxford: Clarendon Press. ISBN 0-1982-7897-7.