jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Jeg kaller det vakker musikk: Hjemmevant utenfor – Ca. 40 Beste

Jeg kaller det vakker musikk: Hjemmevant utenfor – Ca. 40 Beste er et samlealbum med Ole Paus, utgitt i 1994.
Et begrenset opplag innholdt en bonus-cd med 5 spor.


== Sporliste ==


=== Disk 1 ===
«Jeg reiser alene» (Ole Paus)
«Det er noe ved meg» (Ole Paus), (Biggles' testamente)
«Inger Lise danser samba» (Ole Paus), (Der ute – der inne)
«Ingenting å være redd for» (Ole Paus), (Garman)
«Selv sopere har et hjørne i himmelen» (Ole Paus), (Noen der oppe)
«Lystigpurk på picnic» (Ole Paus/Bjørn Kruse), (Noen der oppe)
«I en sofa fra IKEA (Nytt fra Norsk Film)» (Ole Paus), (Dagbladets sommerkassett: Alltid foran)
«Merkelige Mira» (Ole Paus), (Blues for Pyttsan Jespersens pårørende)
«Grensevakt» (Ole Paus), (Grensevakt)
«Lang dags ferd mot natt» (Ole Paus), (Kjellersanger)
«Blåmann» (Ole Paus/Ketil Bjørnstad), (Zarepta)
«Gamle haiens vise» (Ole Paus), (Der ute – der inne)
«Rhoderick Nilsen» (Ole Paus), (Der ute – der inne)
«Leieboer» (Ole Paus), (Garman)
«Emigrant» (Ole Paus), (Muggen manna)
«Store gutter gråter ikke for sånt» (Ole Paus), (Grensevakt)
«Glade gutter står i kor» (Ole Paus), (Svarte ringer)
«Alt var mye bedre under krigen» (Ole Paus), (Noen der oppe)
«Åh Sonja» (Ole Paus), (Noen der oppe)
«Damen i dalen» (Ole Paus), (Garman)
«Jeg er ikke redd mer» (Ole Paus), (Stjerner i rennesteinen)
«Margrethe Munthes revival» (Ole Paus), (I anstendighetens navn)
«Vi overlever alt» (Ole Paus), (Stjerner i rennesteinen)
«Ruben bærer lyset» (Ole Paus), (Blues for Pyttsan Jespersens pårørende)
«En sang igjen» (Ole Paus), (Biggles' testamente)


=== Disk 2 ===
«Mitt lille land» (Ole Paus)
«Nå kommer jeg og tar deg» (Ole Paus), (Garman)
«Ikke gjør som mora di sier» (Ole Paus), (Biggles' testamente)
«Blues for Pyttsan Jespersens berørende» (Ole Paus), (I anstendighetens navn)
«Jeg er så glad i dyr» (Ole Paus), (Dagbladets sommerkassett: Alltid foran)
«Bergen Bergen» (Ole Paus), (Svarte ringer)
«Enkebyen» (Ole Paus), (Muggen manna)
«Si farvel til mamma» (Ole Paus), (Bikinisesongen)
«Trøstevise i ren A-dur» (Ole Paus), (Garman)
«Hvem er den mannen» (Ole Paus), (Noen der oppe)
«Chilentina» (Ole Paus), (Stjerner i rennesteinen)
«Jeg stikker» (Ole Paus), (Bikinisesongen)
«Kajsas sang» (Ole Paus), (Zarepta)
«Mæsjen og påsjen» (Ole Paus), (Muggen manna)
«Nok en sang om morgenregn» (Ole Paus), (Svarte ringer)
«Den tøffeste gutten i himmelen» (Ole Paus), (Stjerner i rennesteinen)
«Stjerner i rennesteinen» (Ole Paus), (Stjerner i rennesteinen)
«Tønnesen» (Ole Paus), (Muggen manna)
«Sinbad» (Ole Paus), (Biggles' testamente)
«Veierland» (Ole Paus), (Stjerner i rennesteinen)
«Grønland/Epilog» (Ole Paus), (Biggles' testamente)
«Elverum» (Ole Paus), (Kjellersanger)
«Nærmere deg, min Gud» (Sarah F. Adams/Lowell Mason/Gustav Jensen), (Salmer på veien hjem)


== Referanser ==
Cheek to Cheek (album)

Cheek to Cheek er et musikkalbum med Jahn Teigen og Anita Skorgan. Albumet ble utgitt i 1983 og ble en bestselger.


== Sporliste ==
«Open Up» (Jahn Teigen/Anita Skorgan/Alexandra Wangberg/Herodes Falsk)
«Learn the Rules» (Teigen/Skorgan/Wangberg/Falsk)
«Never Say Never» (Teigen/Skorgan/Wangberg/Falsk)
«I Keep on Chasing You» (Teigen/Skorgan/Wangberg/Falsk)
«Sound of Love» (Teigen/Skorgan/Wangberg/Falsk)
«Cheek to Cheek» (Teigen/Skorgan/Wangberg/Falsk)
«Friendly» (Teigen/Skorgan/Wangberg/Falsk)
«Don't Cha Touch Me» (Teigen/Skorgan/Wangberg/Falsk)
«Under the Moon» (Teigen/Skorgan/Wangberg/Falsk)
«High Flying Cutie» (Teigen/Skorgan/Wangberg/Falsk)
«Over and Over» (Teigen/Skorgan/Wangberg/Falsk)


== Medvirkende ==


=== Musikere ===
Jahn Teigen - sang, kor, låtskriver, produsent
Anita Skorgan - sang, piano, arrangement, produsent, synth, bakgrunnvokal, låtskriver
Marius Müller - gitarer
Åke Sundquist - trommer
Sam Bengtsson - bass
Leif Lindvall - trompet
Urban Agnas - trompet
Nils Landgren - trombone
Johan Stengård - saksofon, brassarrangement
Anders Neglin - synth
Walter Quintus - fiolin, tekniker, co-produsent


=== Andre medvirkende ===
Alexandra Wangberg - låtskriver
Herodes Falsk - låtskriver
Sigurd Eidsøren - fotograf
The Enemies (album)

The Enemies var et musikkalbum med The Enemies. Albumet ble utgitt i 1968 og ble bandets eneste album.


== Sporliste ==
«Pudding Lane»
«Wishes»
«Blues (Listening)»
«I Think We»
«Imagination Boy»
«Not Even You»
«Little Child»
«Careful Eyes»
«I Don't»
«Arabian Caravan»
Utvidelse av kampsonen

Utvidelse av kampsonen (fransk tittel: Extension du domaine de la lutte) er Michel Houellebecqs debutroman. Den kom ut i 1994, og ble utgitt på norsk i 2004. I 1999 ble det laget film av boka.


== Introduksjon til handlingen ==
Romanen handler om en deprimert, isolert mann som sitter fast i en kjedelig, men godt betalt programmeringsjobb.


== Sammendrag av handling ==
Hovedpersonen (Harel), kjent gjennom fortellingen kun som Vår helt, lever et ensomt liv, og har ikke har hatt sex på over to år. Gjennom det meste av Utvidelse av kampsonen, både romanen og filmversjoner, bruker Vår helt det han husker fra å ha lest Schopenhauer og Kant. Han benytter det til å skjelle ut kommersialiseringen av menneskelig kontakt – mens den indre monologen brytes opp med anfall av kvalme og onani. Han blir satt ut av konsekvensene av beslutninger som virker små for de fleste, for eksempel å avsløre at han ikke har et sexliv ved å kjøpe en enkeltseng. Han jobber sammen med Raphael Tisserand en urovekkende, lite tiltrekkende og fortvilet jomfru på 28 år, med å holde en rekke seminarer om bruken av IT. Raphael ser opp til Vår helt for alltid å unngå relasjoner, og lytter til hans betraktninger om kjærligheten med tragisk, men til slutt inspirerende konsekvenser.


== Litterær betydning og kritikk ==
Den franske tittelen Extension du domaine de la lutte er blitt oversatt til engelsk med den mer konsise Whatever (samma det). Selv om dette ordet ikke er en direkte oversettelse av den opprinnelige franske tittelen, knytter den an til hovedpersonens pessimistiske syn på livet. Kampen i den opprinnelige tittelen er uttrykkelig knyttet til klassekampen i en parodi av slagord gjort populære av parisiske studentbevegelsen i 1968, som Vår Helt utvider til både seksuelle og økonomiske motsetninger. «Teorien er at den seksuelle revolusjonen på sekstitallet ikke skapte kommunisme, men kapitalisme i det seksuelle markedet, som forviser den frastøtende underklassen mens de privilegerte initiativ munner ut i korrupsjon, apati og overdrivelse.»


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Informasjon og lenker til kritikker av filmen
Omtale av boken Arkivert 10. mai 2007 hos Wayback Machine. Wikiquote: Utvidelse av kampsonen – sitater
Juan Bermudo

Fray Juan Bermudo (født ca. 1510 I Écija, død ca. 1565 i Andalucía) var en spansk komponist, musikkteoretiker og matematiker.I sin avhandling Perfeksjonere det perfekte instrument fra 1555 om å spille på vihuela lister Bermudo opp maestro de capilla fra det Kongelige kapell i Granada, Bernardino de Figueroa, og Cristóbal de Morales som har verifisert og godkjent teksten.


== Produksjon ==
Avhandlinger:

1549 Libro primero de la Declaración de instrumentos musicales.
1550 Arte Tripharia.
1555 Declaración de instrumentos musicales. 5 Vols.Musikk for vihuela:

Mira nera de Tarpeya.Orgelverk:

Conditor alme siderum, Ave maris stella, Vexilla regis prodeunt a 5.


== Referanser ==
Taschen

Taschen GmbH er et tysk forlag for illustrerte bøker, grunnlagt av Benedikt Taschen i 1980. Forlaget har sitt hovedkontor i Köln. Benedikt Taschen grunnla forlaget for å selge sin omfattende samling av tegneserier, men selskapet utviklet seg snart til å bli et spesialforlag for kunstbøker. Forlaget har i dag virksomhet i Los Angeles, Paris, London og Tokyo og utgir bøker i kategorier fra pornografi til foto, mote, arkitektur og kunst, samt faksimile av gamle verker.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Taschen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Little Norway (Wisconsin)

Little Norway er en turistattraksjon og et friluftsmuseum som omfatter et norsk bondesamfunn i Blue Mounds, Wisconsin. Little Norway består av en fullt restaurert bondegård fra midten av 1800-tallet og en stavkirke. Little Norway stod oppført i det amerikanske register over historiske steder‚ National Register of Historic Places.


== Historie ==
Little Norway oppstod da Osten Olson Haugen, en innvandrer fra Telemark slo seg ned på en 40 acres farm på 1850-tallet. Haugen bygget hovedhuset og flere andre bygninger fra tømmer som han hugget på farmen. Haugens familie dyrket på stedet frem til 1920.
Tidlig på 1930-tallet kom en forretningsmann fra Chicago, Isak Dahle som etter en tur til «Gamlelandet» var blitt inspirert av den gamle norske byggeskikken og sine barndomsminner fra Wisconsin. Han ble så betatt av stedet at han kjøpte farmen og gav den navnet Little Norway

Den mest kjente attraksjon i Little Norway var Norway Building som var den norske paviljongen på Chicagos 1893 World's Columbian Exposition. Bygget er en kopi av en stavkirke fra 1200-tallet, tegnet av arkitekten Waldemar Hansteen. Den  ble bygget ved Strandheim Brug på Orkanger, demontert og fraktet til Chicago. Etter at utstillingen var over ble bygningen flyttet, først til Lake Geneva, Wisconsin (hvor også Osebergskipet fra utstillingen ble flyttet). Den ble kjøpt av Isak Dahle i 1935 og flyttet hit.


== Tilbake til Norge ==
I 2016 ble kirken kjøpt tilbake. Den ble demontert og skal gjenreises i Orkanger hvor den ble bygget.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Bigler, Brian J og Lynn Martinson Mudrey (1992): The Norway Building of the 1893 Chicago World's Fair : a building's journey from Norway to America : an architectural legacyLittle Norway, 1992 Les i fulltekst på nett


== Eksterne lenker ==
Little Norway Museum Homepage
Kirken kommer hjem [1]
Barbara Walters

Barbara Jill Walters (født 25. september 1929, død 30. desember 2022) var en amerikansk TV-personlighet og forfatter.
Walters var programleder for de amerikanske TV-programmene Today, The View, 20/20 og med-produsent og nyhetsanker på ABC Evening News, og korrespondent på ABC World News Tonight.
Walters er spesielt kjent for sine intervjuer, og intervjuet statsledere fra hele verden, som Anwar Sadat, Menachem Begin, Muhammed Reza Pahlavi, Farah Pahlavi, Boris Jeltsin, Vladimir Putin, Jiang Zemin, Margaret Thatcher, Fidel Castro, Indira Gandhi, Václav Havel, Muammar al-Gaddafi, Hussein av Jordan, Abdullah av Saudi-Arabia og Hugo Chávez. Mest sett ble intervjuet med Monica Lewinsky 3. mars 1999, som ble sett av 74 millioner seere, som er en rekord for et journalistisk intervju.Walters mottok tre Emmy-priser for sin rolle i talkshows, og ble nominert 25 ganger (frem til 2010).
Walters skrev to bestselgende bøker; How to Talk With Practically Anybody About Practically Anything og biografien Audition: A Memoir som gikk til topps på «The New York Times Best Seller list».


== Bibliografi ==
1970: How to Talk With Practically Anybody About Practically Anything ISBN 9780385000574
2008: Audition: A Memoir ISBN 9780307266460


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Barbara Walters – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Barbara Walters på Internet Movie Database 
(en) Barbara Walters hos The Movie Database 
(en) Barbara Walters på Twitter
Anhalter Bahnhof stasjon

Anhalter Bahnhof er en tidligere fjernbanestasjon i Berlin. Den ligger  ved Askanischen Platz langs Stresemannstraße i Kreuzberg, ikke langt fra Potsdamer Platz. Den ble anlagt rett ved portene til Berlins tollmur. I dag er det kun portalen som står igjen av den en gang så enorme stasjonen. En S-Bahnstasjon ved samme navn er det eneste som i dag finnes av transport tilknyttet stasjonen. På folkemunne het stasjonen «Anhalter» eller «Sydporten». Navnet på stasjonen skriver seg fra regionen Anhalt som i dag er del av forbundslandet Sachsen-Anhalt. Før den første verdenskrig var Anhalter Bahnhof den viktigste fjernbanestasjonen for tog mot Østerrike-Ungarn, Italia og Frankrike.


== Historisk betydning og minnesmerkefunksjon ==
I 1942 foregikk det deportasjoner av jøder fra stasjonen. Det dreide seg om såkalte «Alterstransporte» der jøder fra Berlin ble sendt til konsentrasjonsleiren Theresienstadt. Disse transportene skjedde som regel om morgenen og jødene ble sendt med 3. klasse-personvogner. Til sammen ble det fra stasjonen sendt 116 tog med over 9600 mennesker. Videre deportasjoner skjedde fra stasjonene Grunewald og Güterbahnhof Moabit. Til sammen ble 50 000 jøder deportert fra Berlin. 27. januar 2008 ble det satt opp et monument bak portalruinen til minne om jødedeportasjonene.
Stasjonen ble 3. februar 1945 svært skadet i bombeangrep. Restene av hallen ble sprengt i 1959 og siden har kun den gamle inngangsportalen blitt stående. Fra 2003 til 2005 ble den sanert og sikret.


== S-bahn-stasjonen ==

Etter ferdigstillingen av nord-syd-tunnelen ble den underjordiske S-Bahnstasjonen Anhalter Bahnhof åpnet 9. oktober 1939. Arkitekt var Richard Brademann.


=== Etterkrigstid ===
Etter sprengningen av tunneltaket som lå på høyde med Landwehrkanal i mai 1945 ble nord-syd-tunnelen oversvømmet og S-Bahn-trafikken ble innstilt frem til 2. juni 1946. S-Bahn-togene endte i denne perioden på Potsdamer Ringbahnhof. Etter reparasjonene gikk atter togene til Anhalter Bahnhof. Stasjonen havnet i den delen av byen som skulle utvikle seg til å bli Vest-Berlin. Etter byggingen av Berlinmuren i 1961 lå Anhalter Bahnhofs portal svært nær muren.


=== Overtagelse av S-Bahn av BVG ===
Fra 9. januar 1984 overtok BVG driften av S-Bahn i Vest-Berlin fra Reichsbahn.


== Eksterne lenker ==
Side med kort historikk og bilder på engelsk
Christian Stabell Eriksen

Christian Stabell Eriksen (født 10. september 1965) er en norsk konsernsjef og terrengsyklist. Han er utdannet siviløkonom fra Handelshøyskolen BI 1992, eier og konsernsjef i Centragruppen. I juli 2000 ble Centragruppens dagligvarevirksomhet solgt til NorgesGruppen. Siden da har selskapet prioritert investering i børsnoterte selskap og eiendom.
Eriksen er en etapperitt-terrengsyklist. Han vant canadiske TransRockies med Ole Kristian Silseth i 2007, kom på fjerdeplass i canadiske BC Bikerace med Brede Arntzen i 2008 og på femteplass i Cape Epic med Silseth i 2006.


== Referanser ==
Marzahn

Marzahn [marˈtsaːn] er en ortsteil i bydelen Marzahn-Hellersdorf i Berlin. 


== Navnet ==
Navnet Marzahn stammer antakelig fra slavisk more (sjø) eller marcana (polabisk for myr). Wuhle har ofte gått over sine bredder og skapte myrer og sumper. Marzahn uttales med trykket på den andre stavelsen.


== Historie ==
Den eldste skriftlige kilde som knyttes til Marzahn er da den i år 1300 ble kalt Morczane (eller Murtzan) av markgreven Albrecht III. 
Sigøynerleiren Marzahn var en konsentrasjonsleir som eksisterte mellom 1936 og 1943. 
Mellom den andre halvdel av 1970-tallet og slutten av 1980-tallet ble det bygget boligfelter med høyhus i området. Dette var et ledd i DDRs plan for å få slutt på boligmangelen i landet og husene var såkalte plattenbau.


== Severdigheter ==
Marzahnparken er et av Tysklands største parkområder. I Alt-Marzahn finnes den gamle landsbyen med gatene lagt rundt en almenning (angerdorf), hvor man også finner landsbykirken og den gamle skolen, nå museum. I umiddelbar nærhet finnes også den nyrenoverte, dreibare vindmøllen.
Andrew Daniel Clinch

Andrew Daniel Clinch (født 20. oktober 1902, død 24. mars 1942) var en britisk militæroffiser. Han er kjent for sin innsats under andre verdenskrig, da han ble tildelt det norske Krigskorset med sverd for sin innsats i Norge i april 1940.


== Biografi ==
Clinch gikk i 1917 ut fra skolen Belvedere College i Dublin og vervet seg til den britiske hæren. Han gikk ved Royal Military Academy Sandhurst og ble tilknyttet King's Own Yorkshire Light Infantry, der han steg i gradene til oberst. Han var stasjonert i Tyskland, Afrika og India.Ved utbruddet av andre verdenskrig var Clinch stasjonert i Frankrike. Etter Tysklands angrep på Norge i april 1940 ble han sendt til Norge, der han utmerket seg i kampen mot invasjonsstyrkene. Særlig hans innsats ved Kvam ble framhevet da han 20. mars 1942 ble tildelt det norske Krigskorset med sverd.Sammen med franske, polske og øvrige britiske styrker ble han i tidlig i juni 1940 trukket tilbake fra Norge og kom tilbake til Storbritannia. Clinch ble senere stasjonert på Malta der han ble drept under et bombeangrep 24. mars 1942, bare fire dager etter at beslutningen om tildeling av Krigskorset var fattet. Han ligger begravet på Pembroke Military Cemetery på Malta.Clinch var sønn av rugbyspilleren Andrew Clinch.


== Referanser ==
Anselm Feuerbach

Anselm Feuerbach (født 12. september 1829 i Speyer, død 4. januar 1880 i Venezia) var en tysk kunstmaler, sønn av en kjent arkeolog, Joseph Anselm Feuerbach og barnebarn av Paul Johann Anselm von Feuerbach. Feuerbach regnes i dag som en av de fremste nyklassisistiske malerne i den tyske skolen i det 19. århundret.


== Biografi ==
Feuerbach studerte i Düsseldorf (1845–47), München og Antwerpen samt (1851–54) i Paris, der han var elev av Thomas Couture og malte sitt første store verk Hafis i vinstuen (1852). Han arbeidet deretter i Karlsruhe, Venezia, Roma hvor han ble venn med Arnold Böcklin og de påvirket hverandre gjensidig. 1873–76 var han professor i historiemaleri ved akademiet i Wien.
Han var opptatt av kunnskapen om det klassiske og hans figurer bærer preg av klassisk gresk kunst. Skuffet over mottakelsen i Wien av hans verk Titanenes fall reiste han til Venezia hvor han døde i 1880.
Feuerbach ble gravlagt på Sankt-Johanniskirkegården i Nürnberg (grav 715). I april 1880 ble det avholdt en stor minneutstilling over ham i Berlins Nationalgalerie. Etter Feuerbachs død utkom hans aforistiske selvbiografi Ein Vermächtnis (1882). 
Maleren Anselm Feuerbachs død inspirerte Johannes Brahms til komposisjonen Nänie over Friederich Schillers dikt med samme tittel.


== Mottakelse i samtiden ==
Feuerbach var lite verdsatt og forstått av sin samtid. Hans retning stod i skarp og uforsonlig motsats til de herskende strømningene, som omfattet den historiske realismen, representert av Karl von Piloty og dennes skole, og til Hans Makarts kolorisme, som ga Wienmaleriet dets karakter. Hans syn på antikken var ulik de kjente klassisistenes, han søkte antikkens stillhet og balanse uten å etterlikne deres former. Man kritiserte ham for hans maleriers udramatiske innhold, og man savnet den germanske karakteren, som man på denne tid ville se, også i antikke motiver.


== Samlinger ==

Anselm Feuerbachs verker finnes i flere store gallerier i Tyskland. Bl.a. finnes i Stuttgart Iphigenia, i Karlsruhe Dante i Ravenna, i München Medeas avskjed (Neue Pinakothek) og Badende Kinder (Schackgalerie) og i Berlin Ricordo di Tivoli (Alte Nationalgalerie).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Anselm Feuerbach – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Anselm Feuerbach – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Liste over arbeider fra Zeno.org
Mefistofeles

Mefistofeles, også skrevet Mephistopheles og gjerne forkortet Mefisto eller Mephisto, er navnet på en demon som er utsendt av Satan. Skikkelsen er best kjent som djevelens utsending i den tyske dikteren Johann Wolfgang von Goethes drama Faust (Urfaust 1773–75, Faust 1. del 1808, Faust 2. del 1832).


== Etymologi ==
Navnets opprinnelse er ikke fullstendig avklart. Det er nærliggende å anta at navnet er en sammensetning av de to hebraiske partisippene mephir (eller mefir – Ødelegger, Forderver) og tophel (eller tofel, Løgner).
Det forekommer også andre tolkninger av navnets opprinnelse, blant annet fra gresk, italiensk og latin.
William Shakespeare benytter formen «Mephistophilus», mens Christopher Marlowe bruker flere former, blant annet «Mephostophilis». I eldre, folkelige former og oppsetninger for dukketeater finner man former som «Mephostophiles», «Mephostophilus», men også den som gjennom Goethes stykke er kommet i vanlig bruk.


== Mefistofeles-skikkelser i litteraturen ==


=== Folkebok ===

Mefistofeles omtales første gang i folkeboken om den tyske sagnskikkelsen Faust i 1587 og kalles da Mephostophiles.


=== Christopher Marlowe ===
I Christopher Marlowes drama The Tragical History of Doctor Faustus (Den tragiske fortellingen om Doktor Faustus) fra 1589 opptrer Mephistofeles og Beelzebub som Lucifers sendemenn og inngår en pakt med Faust.


=== Goethe ===

I Goethes drama opptrer Mefisto som den viktigste antagonisten, hvis oppgave det er å forføre hovedpersonen, slik at Faust oppgir sin streben efter kunnskap og isteden søker verdslige goder. Goethe utdypet den middelalderske figuren og utrustet ham med åndelig vidd og kritisk iakttakelsesevne.


=== Klaus Mann ===

Klaus Manns roman Mephisto (Mefisto) utkom i 1936, og forteller om skuespilleren Hendrik Höfgen, basert på Manns svoger Gustaf Gründgens, som finner seg til rette under tysk nasjonalsosialisme for å fremme sin egen karriere. Både i romanen og den virkelige verden var Mefisto blant Gründgens sentrale teateroller. István Szabó regisserte filmversjonen av romanen fra 1981 med Klaus Maria Brandauer i hovedrollen. Den mottok Oscar for årets beste fremmedsproglige film i 1982.


== Litteratur ==
André Bjerke: Djevelens omgangsfelle, Aschehoug, 1974, ISBN 82-03-06377-2
Irene Gerber-Münch (1997): Goethes Faust. Eine tiefenpsychologische Studie über den Mythos des modernen Menschen
Carl Gustav Jung: Psychologie und Alchemie
Carl Gustav Jung: Symbolik des Geistes


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Mephisto – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Ella Griffiths

Ella Griffiths (født 22. mars 1926 i Oslo, død 1990) var en norsk forfatter. Hun brukte også navnene Ella Griffiths Ormhaug, Ella Griffiths Hytten, Ella Ormhaug og Ella Hytten. Dobbelt etternavn Griffiths Ormhaug og Griffiths Hytten er hovedsakelig brukt på noveller og som signatur på artikler.
Griffiths debuterte i 1957 med romanen Lenket til kjærligheten, og forfattet siden en lang rekke romaner, kriminalromaner, barnebøker og noveller. Hun ble oversatt til seks språk. I 1969 fikk hun 3. premie i en stor nordisk kriminalromankonkurranse arrangert av ukebladet Hjemmet, danske Gyldendal, Aschehoug, Nordstedt og  Nordisk Film. Vinnerbidrag var romanen Hilsen Lucifer, som er blitt omtalt som hennes beste. En av hennes noveller ble innkjøpt til den engelske TV-serien Tales of the Unexpected. Novellen ble filmatisert som The Dead Don't Steal, med premiere 22. april 1988. Hun framførte dessuten flere av sine barnebøker i Barnetimen for de minste på NRK radio,


== Bibliografi ==
Lenket til kjærligheten – roman (1957)
Tilbake til livet – roman (1958)
Kjærlighet på avbetaling – roman (1959)
Mitt liv – mitt alt – roman (1959)
Pam og den hvite kofferten – barnebok 1960 (som Ella Hytten)
Hun møtte en fremmed – kriminalroman (1960)
Hvem var hun? – roman (1960)
Natten er min fiende – kriminalroman (1960)
Ekko av tapte skritt – kriminalroman (1960) (som Ella Hytten)
Alene med løgnen – roman (1961)
I tvilens skygge – kriminalroman (1962)
Trekantvilla – roman (1965)
Torshammeren og sølvkorset – roman (1967)
Huttetu – barnebok (1968 (illustrert av Jan Gunnarsson)
Pepe og gull-eselet – barnebok (1968) (illustrert av Leif Lorentzen)
En av dine kjæreste venner – kriminalroman (1969)
Hva skal vi gjøre med Harry – ungdomsroman (1969)
Tim og Teddy lager show – barnebok (1969)
Hilsen Lucifer – kriminalroman (1970)
Sunket i jorden – kriminalroman (1971)
Sånn kan det også gå – ungdomsroman (1974)
Vannenken – kriminalroman (1977)
Ukjent Makker – kriminalroman (1978)
Spar ess – kriminalroman (1979)
Pia, Kim og Knøttet – barnebok (1981)
Våt grav – kriminalroman (1981)
Mord på side 3 – kriminalroman (1983)
Knøttet og katten Bombastus – barnebok (1982) (illustrert av Freda Magnussen)
Knøttet og Pepper Skilpadde – barnebok (1983) (illustrert av Freda Magnussen)
Fem amalgam – kriminalroman (1983)
Fiddel-Diddel gresshoppe og andre eventyr – barnebok (1984) (illustrert av Freda Magnussen)
Generalagenten – kriminalroman (1984)
Torsdag 32. januar – ungdomsroman/science fiction (1985)
Fem på tolv – kriminalroman (1985)
Naken jomfru – kriminalnoveller (1986)
Løgnen som drepte &ndash: ungdomsroman (1987)
Giftig vennskap – kriminalroman (1988)
Starlight og de mystiske naboene – barnebok (1988)
Operasjon Gemini – kriminalroman (1988)


== Referanser ==