jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Bengt Lindroos

Bengt Ingmar Lindroos, (født 22. september 1918, død 22. august 2010 var en svensk arkitekt. Bland Lindroos` verk finnes blant annet Kaknästornet og kvarteret Drottningen. Kvarteret Drottningen ble belønnet med Kasper Salin-prisen i 1986.
Etter å ha begynt å tegne hus i 17-årsalderen studerte Lindroos ved Kungliga Tekniska högskolan i 1942-1945. Han var ansatt på Sven Markelius arkitektkontor mellom 1941 og 1954. Lindroos bodde også en periode i Kollektivhuset på John Ericssonsgatan i Stockholm som var tegnet av Markelius. Deretter startet han eget firma sammen med Hans Borgström, et samarbeide som varte frem til 1968.
Bronserelieffene som deles ut til vinneren av Kasper Salin-prisen er formgitt av Lindroos.


== Bygninger - utvalg ==
Villa Albion, Drottningholmsmalmen, 1956.
American Swedish Historical Museum, North library, inredning, Philadelphia, USA, 1957
UNESCOs bibliotek, innredning, Paris, Frankrike, 1958
Söderledskirken, Farsta, Stockholm, 1956–1960
Metrohuset, Södertälje, 1962–1965
Kaknästornet, Stockholm, 1962–1967
Stora Lappkärrsberget, Stockholm, 1968–1970
Nordiska Kompaniet tillbygg på tidligere Smålandsgatan, Stockholm, 1973
Regeringsgatan 42-44, kontorshus, Stockholm, 1973
Hammarbytornet, Stockholm, 1983–1986
Kvarteret Drottningen, Glasbruksgatan 36-42, Stockholm, 1981–1985
Mosjonsmanesje for hester, Ekholmsnäs, Stockholm,


== Bibliografi ==
Lindroos, Bengt: Att vara arkitekt kan vara att..., Arkitektur förlag, Stockholm 2008 (svenska). ISBN 978-91-86050-73-3
Lindroos, Bengt; Tanner Roger: Ur den svenska byggnadskonstens magasin, Arkitektur, Stockholm 1989 (svenska). ISBN 91-86050-18-4


== Referanser ==
Sveriges Arkitekter

Sveriges Arkitekter er intresseorganisasjon for Sveriges arkitekter, interiørarkitekter, landskapsarkitekter og planeringsarkitekter. 
Sveriges Arkitekter ble stiftet 1. juli 2002. Samtidig ble de tidligere organisasjonene Svenska Arkitekters Riksförbund (SAR), Svenska Inredningsarkitekters Riksförbund (SIR), Landskapsarkitekternas Riksförbund (LAR) (som før 1970 het Föreningen Svenska Trädgårds- och Landskapsarkitekter) og Fysiska Planerares Riksförbund (FPR) samt fagforeningen ArkitektFörbundet oppløst.
Medlem i Sveriges Arkitekter forkortes MSA. Medlemmer av de spesifikke yrkesgruppene som oppfyller visse krav kan benytte titlene arkitekt SAR/MSA, arkitekt SIR/MSA, landskapsarkitekt LAR/MSA respektive planeringsarkitekt FPR/MSA.
Forbundet er med i Sveriges akademikers centralorganisation.
Sveriges Arkitekter deler årlig ut blant annet Kasper Salin-prisen og Sienaprisen


== Eksterne lenker ==
Sveriges Arkitekter
ELLT

ELLT var et svensk arkitektkontor grunnlagt i 1954. Navnet er satt sammen av fire studiekameraters etternavn; Alf Engström, Gunnar Landberg, Bengt Larsson og Alvar Törneman. De hadde møtt hverandre i studietiden på Kungliga Tekniska högskolan og startet kontoret rett etter eksamen da de vant arkitektkonkurransen om Gävle krematorium i 1954. Etter at krematoriet ble ferdigstilt ble det hedret med Kasper Salin-prisen i 1965.ELLT ble kjent for sin arkitektur som hadde snev av både modernisme og brutalisme.
På 1960- og 70-tallet ble arkitektkontoret mye benyttet av offentlige myndigheter og det tegnet blant annet flere politistasjoner. 
Kontoret var i virksomhet frem til 1978 da det gikk sammen med A4 arkitektkontor og grunnla Coordinator arkitekter. 


== Verk - utvalg ==
Gävle krematorium, 1954
Haparanda kirke, 1963–1967
IBM kursgård (Lidingö) 1966–1968
Växjö universitet 1967–1975
Boliger i Oxievång, Malmö, 1976–1981


== Referanser ==


== Litteratur ==
Claes Caldenby, Eva Rudberg, Thorbjörn Andersson m.fl.: Att bygga ett land, Byggförlaget och Arkitekturmuseet, 1998. ISBN 91 540 5813 9
Gävle krematorium

Gävle krematorium ligger i Gävle i Sverige og er en bygning tegnet av arkitektkontoret ELLT i 1954. Byggverket og arkitektene mottok Kasper Salin-prisen for verket i 1965.
Anlegget ligger midt ute i en skog og inneholder kremeringsovner, kontorbygninger og et begravelseskapell, forbundet med avskjermende betongmurer.
Krematoriet ble tatt i bruk i 1960, men var ikke helt ferdigstilt før i 1965.


== Eksterne lenker ==
Gävle kyrkliga samfällighet: Krematorium och kapell
Viola pomposa

Viola pomposa er et strykeinstrument med fem strenger som ble brukt på 1700-tallet. 
Instrumentet ble holdt på armen lik en fiolin, eller hengende i en stropp rundt halsen. Det finnes ingen angivelse av størrelse som dekker alle instrumentene som gikk under dette navnet, men det antas at mange instrumenter var litt mindre enn en bratsj.
Det hersker betydelig begrepsforvirring om navnebruken; andre navn på dette og lignende instrumenter er

violoncello piccolo (i barokken sannsynligvis et instrument som ble holdt som en fiolin, i motsetning til dagens instrument med samme navn)
viola – eller violoncello da spalla
viola di collo
fagottefele
bassetto
bassetschen (dvs «liten bass»)Det ca 60 cm lange tenorinstrumentet er utstyrt med fire bratsjtrenger og en fiolinstreng, og er stemt i kvinter: C, G, d, a, e'. At instrumentet kunne spilles hengende rundt halsen, tyder på at det ble brukt som bassinstrument i prosesjoner.
Ifølge samtidige beretninger bestilte Johann Sebastian Bach slike tenorfeler hos instrumentmakeren Johann Christian Hoffmann fra Leipzig, de skulle være bygd som en cello og ha de samme klanglige egenskapene.
Fiolinisten og komponisten Franz Benda skrev at viola pomposa: «stemmes som en cello, men har en høy streng mer, er noe større enn en bratsj og på instrumentet festes det en stropp slik at man kan holde den over brystet og på armen. Salige kapellmester Herr Bach i Leipzig fant det opp.»

Bach-eksperten Christoph Wolff hevder at alt Bach gjorde var å spesifisere noen endringer av violoncello piccolo for Hoffmann, og gi resultatet navnet viola pomposa (og bassetschen), , slik at det knapt dreier seg om en oppfinnelse. Forkel antok at når Bach i ulike verk skrev violoncello piccolo handlet det om viola pomposa.De verk Bach skrev for slike instrumenter, eksempelvis 6. cellosuite a cinq cordes, blir stort sett spilt på cello i våre dager.
Av andre komponister fra senbarokk og tidlig klassisisme som anvendte viola pomposa, kan nevnes Georg Philipp Telemann (to seksjoner i Der Getreue Musikmeister), Johann Gottlieb Graun (en dobbeltkonsert med fløyte) og Christian Joseph Lidarti (1730–1795) (minst to sonater).
Instrumentet forsvant rundt år 1800, og i dag blir viola pomposa sjelden spilt, men den belgiske barokkfiolinisten og dirigenten Sigiswald Kuijken fikk bygd en kopi av instrumentet i 2003, og han og andre musikere har brukt det i Bachs kantater og cellosuiter.


== Referanser og fotnoter ==


== Litteratur ==
F.W. Galpin: «Viola Pomposa and Violoncello Piccolo.» Music & Letters, bind. 12, nr. 4 (oktober 1931), ss. 354-364.
Sibyl Marcuse: A Survey of Musical Instruments,  NYC, Harper & Row, 1975, s. 530.
Zoltan Paulinyi: «Comments on previous article about the viola pomposa and its related instruments». I No 14 Plus Minus Contemporary Music Journal, nr. 16, 25. november 2010, Romania.
Zoltan Paulinyi: «The viola pomposa growing usage». I No 14 Plus Minus Contemporary Music Journal, nr. 16,  10. oktober 2010, Romania.
Wolff, Christoph (2001). Johann Sebastian Bach: The Learned Musician. W. W. Norton & Company. ISBN 0-393-32256-4.
Cyphea

Cyphea er en slekt av biller som hører til den store underfamilien småkortvinger (Aleocharinae) i familien kortvinger (Staphylinidae). Det er beskrevet arter, to av dem er funnet i Norge.


== Utseende ==
Små, brunlige, forholdsvis brede kortvinger. Antennene er forholdsvis korte, hodet kort, bredt og firkantet med små fasettøyne. Pronotum er mye bredere enn langt, bakkanten er buet utbuktet. Dekkvingene er ganske korte, knapt lengre enn pronotum, bakkanten litt innbuktet innenfor bakhjørnene.


== Systematisk inndeling / norske arter ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien åtsel- og rovbiller, Staphylinoidea
Familien kortvinger (Staphylinidae) Latreille, 1802
Underfamilien småkortvinger (Aleocharinae) Fleming, 1821
Stammen Homalotini Heer, 1839
Slekten Cyphea Fauvel, 1863
Cyphea curtula (Erichson, 1837)
Cyphea latiuscula Sjöberg, 1934
Cyphea wallisi Fenyes, 1921


== Kilder ==
Silfverberg, H. 1992. Enumeratio Coleopterorum Fennoscandiae, Daniae et Baltiae (Liste over Nordens biller). Helsinki.


== Eksterne lenker ==
(en) Cyphea i Encyclopedia of Life 
(en) Cyphea i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Cyphea hos Artsdatabanken 
(sv) Cyphea hos Dyntaxa 
(en) Cyphea hos ITIS 
(en) Cyphea hos NCBI 
Cyphea – detaljert informasjon på Wikispecies 
Bilde av Cyphea curtula: [1]
George MacKay

George Findlay MacKay (født 11. juli 1900 i Vancouver, død 23. august 1972 i Miami-Dade County i Florida) var en canadisk roer som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.
MacKay vant en olympisk sølvmedalje i roing under OL 1924 i Paris. Han var med på den canadiske fireren uten styrmann som kom på andreplass bak Storbritannia. Deltakerne på den canadiske fireren var MacKay, Colin Finlayson, Archibald Black og William Wood.


== OL-medaljer ==
  1924  Paris - Sølv i roing, firer med styrmann  Canada


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) George MacKay – Olympedia 
(en) George MacKay – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) George MacKay – databaseOlympics.com (arkivert) 
(en) George MacKay – FISA
Archibald Black

Archibald «Archie» C. Black (født 17. mai 1883 i Ontario, død 14. mai 1956 i Vancouver) var en canadisk roer som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.
Black vant en olympisk sølvmedalje i roing under OL 1924 i Paris. Han var med på den canadiske fireren uten styrmann som kom på andreplass bak Storbritannia. Deltakerne på den canadiske fireren var Black, Colin Finlayson, George MacKay og William Wood.


== OL-medaljer ==
  1924  Paris - Sølv i roing, firer med styrmann  Canada


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Archibald Black – Olympedia 
(en) Archibald Black – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Archibald Black – databaseOlympics.com (arkivert) 
(en) Archibald Black – FISA
Colin Finlayson

Colin Herbert Bain Finlayson (født 24. januar 1903, død 11. mars 1955 i Kemano i Britisk Columbia) var en canadisk roer som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.
Finlayson vant en olympisk sølvmedalje i roing under OL 1924 i Paris. Han var med på den canadiske fireren uten styrmann som kom på andreplass bak Storbritannia. Deltakerne på den canadiske fireren var Finlayson, George MacKay, Archibald Black og William Wood.


== OL-medaljer ==
  1924  Paris – Sølv i roing, firer med styrmann  Canada


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Colin Finlayson – Olympedia 
(en) Colin Finlayson – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Colin Finlayson – databaseOlympics.com (arkivert) 
(en) Colin Finlayson – FISA
Falagria

Falagria er en slekt av biller som hører til den store underfamilien småkortvinger (Aleocharinae) i familien kortvinger (Staphylinidae). Det er beskrevet 10 arter, to av dem er funnet i Norge.


== Utseende ==
Små (gjerne 2-2,5 millimeter), vanligvis matt svarte eller brunlige kortvinger. Antennene er middels lange. Hodet er stort og firkantet med små fasettøyne, bak sterkt innsnevret slik at dyret får en påfallende tydelig "hals". Pronotum er rundet, bredest foran midten, med en dyp midtfure, knapt bredere enn hodet og mye smalere enn dekkvingene, som har parallelle sider og markerte "skuldre". Bakkanten er ganske rett. Bakkroppen er forholdsvis kort og bred, bredest i den bakre delen. Beina er lange og tynne. Slekten kan ligne på slekten Autalia men skiller seg fra denne blant annet på at kroppen er ganske matt, og at pronotum og dekkvingene mangler dype lengdegroper.


== Levevis ==
Disse kortvingene finnes gjerne mellom råtnende plantemateriale, i kompost, også i gammel møkk.


== Systematisk inndeling / norske arter ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien åtsel- og rovbiller, Staphylinoidea
Familien kortvinger (Staphylinidae) Latreille, 1802
Underfamilien småkortvinger (Aleocharinae) Fleming, 1821
Stammen Falagriini Mulsant & Rey, 1873
Slekten Falagria Leach in Samouelle, 1819
Falagria alutipennis Cameron, 1939
Falagria angulata Casey
Falagria brevisulcus Pace, 2008
Falagria caesa (Erichson, 1837)
Falagria cingulata LeConte, 1866
Falagria coarcticollis Fauvel, 1898
Falagria cribata Pace, 1984
Falagria currax Sharp, 1880
Falagria dissecta Erichson, 1840
Falagria furoris Pace, 2008
Falagria infima Sharp, 1883
Falagria inornata Sharp, 1883
Falagria iowana Casey
Falagria ithacana Casey
Falagria latesulcata Cameron, 1939
Falagria myrmecolucida Pace, 2008
Falagria neozealandicola Pace, 2015
Falagria nitidula Sharp, 1883
Falagria pallipennis Cameron, 1939
Falagria peinantamontis Pace, 2008
Falagria quadrata Sharp, 1883
Falagria schawalleri Coiffait
Falagria seminitens Cameron, 1933
Falagria splendens Kraatz, 1858
Falagria sterilis Casey
Falagria subsimilis Casey
Falagria sulcata (Paykull, 1789)
Falagria sulcatula (Gravenhorst, 1806)
Falagria taiwaelegans Pace, 2008
Falagria taiwarorida Pace, 2008
Falagria texana Casey
Falagria tranquillitatis Pace, 2008


== Kilder ==
Silfverberg, H. 1992. Enumeratio Coleopterorum Fennoscandiae, Daniae et Baltiae (Liste over Nordens biller). Helsinki.


== Eksterne lenker ==
(en) Falagria i Encyclopedia of Life 
(en) Falagria i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Falagria hos Artsdatabanken 
(sv) Falagria hos Dyntaxa 
(en) Falagria hos ITIS 
(en) Falagria hos NCBI 
(en) Kategori:Falagria – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Falagria – detaljert informasjon på Wikispecies 
Bilder av europeiske arter (inkludert Anaulacaspis og Falagrioma): [1]
Bilder av nordamerikanske arter: [2]
William Wood (roer)

William Wood (født 6. januar 1899, død 2. oktober 1969) var en canadisk roer som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.
Wood vant en olympisk sølvmedalje i roing under OL 1924 i Paris. Han var med på den canadiske fireren uten styrmann som kom på andreplass bak Storbritannia. Deltakerne på den canadiske fireren var Wood, George MacKay, Archibald Black og Colin Finlayson.


== OL-medaljer ==
  1924  Paris - Sølv i roing, firer med styrmann  Canada


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) William Wood – Olympics.com 
(en) William Wood – Olympic.org 
(en) William Wood – Olympedia 
(en) William Wood – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) William Wood – databaseOlympics.com (arkivert) 
(en) William Wood – FISA
Pachyatheta

Pachyatheta er en slekt av biller som hører til den store underfamilien småkortvinger (Aleocharinae) i familien kortvinger (Staphylinidae). Det er beskrevet arter, to av dem er funnet i Norge.


== Utseende ==
Små, mørke, ganske tettbygde kortvinger (slektsnamnet betyr "tykk Atheta").


== Systematisk inndeling / norske arter ==
Slekten blir av og til regnet som en underslekt av den store slekten Atheta.

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien åtsel- og rovbiller, Staphylinoidea
Familien kortvinger (Staphylinidae) Latreille, 1802
Underfamilien småkortvinger (Aleocharinae) Fleming, 1821
Stammen Athetini Casey, 1910
Slekten Pachyatheta Münster, 1930
Pachyatheta mortuorum (Thomson, 1867)
Pachyatheta cribrata (Kraatz, 1856)


== Kilder ==
Silfverberg, H. 1992. Enumeratio Coleopterorum Fennoscandiae, Daniae et Baltiae (Liste over Nordens biller). Helsinki.


== Eksterne lenker ==
(en) Pachyatheta i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Pachyatheta hos Artsdatabanken
Gino Sopracordevole

Gino Sopracordevole (født 24. september 1904 i Venezia, død 1995 i Venezia) var en italiensk roer som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.
Sopracordevole vant en olympisk sølvmedalje i roing under OL 1924 i Paris. Han var styrmann på den italienske toeren som kom på andreplass bak Sveits i toer med styrmann. Roerne på båten var Ercole Olgeni og Giovanni Scatturin.    


== OL-medaljer ==
 OL 1924  Paris - Sølv i roing, toer med styrmann  Italia


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Gino Sopracordevole – Olympics.com 
(en) Gino Sopracordevole – Olympic.org 
(en) Gino Sopracordevole – Olympedia 
(en) Gino Sopracordevole – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Gino Sopracordevole – databaseOlympics.com (arkivert) 
(it) Gino Sopracordevole – Italias olympiske komité 
(en) Gino Sopracordevole – FISA
Halobrecta

Halobrecta er en slekt av biller som hører til den store underfamilien småkortvinger (Aleocharinae) i familien kortvinger (Staphylinidae). Det er beskrevet åtte arter, to av dem er funnet i Norge.


== Utseende ==
Små (3-4 millimeter), brune kortvinger. Artene ligner sterkt på slekten Atheta og skiller seg fra denne først og fremst ved detaljer ved munndelenes form. Kroppen er parallellsidig.


== Levevis ==
Disse billene lever blant råtnende, oppskyllet tang og tare på havstrender.


== Systematisk inndeling / norske arter ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien åtsel- og rovbiller, Staphylinoidea
Familien kortvinger (Staphylinidae) Latreille, 1802
Underfamilien småkortvinger (Aleocharinae) Fleming, 1821
Stammen Athetini Casey, 1910 eller Taxicerini
Slekten Halobrecta Thomson, 1858
Halobrecta algae (Hardy, 1851)
Halobrecta algophila (Fenyes, 1909)
Halobrecta cingulata (Cameron, 1920)
Halobrecta discipula Pace, 1999
Halobrecta flavipes Thomson, 1861
Halobrecta hadriatica Ádám, 2008
Halobrecta halensis (Mulsant & Rey, 1873)
Halobrecta princeps (Sharp, 1869)
Halobrecta puncticeps (Thomson, 1852)


== Kilder ==
Gusarov, V.I. 2004: A revision of the Nearctic species of the genus Halobrecta Thomson, 1858 (Coleoptera: Staphylinidae: Aleocharinae) with notes on some Palaearctic species of the genus. Zootaxa, 746: 1–25. Abstract & excerpt PDF
Silfverberg, H. 1992. Enumeratio Coleopterorum Fennoscandiae, Daniae et Baltiae (Liste over Nordens biller). Helsinki.


== Eksterne lenker ==
(en) Halobrecta – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Halobrecta i Encyclopedia of Life 
(en) Halobrecta i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Halobrecta hos Artsdatabanken 
(sv) Halobrecta hos Dyntaxa 
(en) Halobrecta hos ITIS 
(en) Halobrecta hos NCBI 
(en) Kategori:Halobrecta – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Halobrecta – detaljert informasjon på Wikispecies
HKB 20./974 Dönnes

Hær Kystbatteri 20./974 Dønnes (HKB 20./974) (tysk: Heeres Küsten Batterie 20./974 Dönnes) var et tysk kystfort opprettet på Dønnes, Dønna kommune, Nordland i november 1942 og utrustet med 4 stk 15,5 cm K416(f) kanoner.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) HKB 20/974 Dönnes – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Justinas Marcinkevičius

Justinas Marcinkevičius (født 10. mars 1930 i Važatkiemis, Prienai distrikt, død 16. februar 2011 i Vilnius) var en litauisk dikter og dramatiker. 
I 1954 ble han uteksaminert fra fakultetet innen historie og filologi ved Vilnius universitet med en grad innen litauisk språk og litteratur. Han jobbet i flere år som nestleder i styret for den offisielle unionen for litauiske forfattere. Gjennom sin poesi har Marcinkevičius beskrevet en heller romantisert versjon av barndommen, som han i stor grad tilbrakte på den litauiske landsbygda. Han skrev også om den første kjærligheten han opplevde, og om menneskets forhold til naturen og verden forøvrig. Marcinkevičius skrev sine dikt i en romantisk og moderne stil. Marcinkevičius regnes som en av de mest fremtredende medlemmene av frigjøringsbevegelsen Sąjūdis.


== Referanser ==
HKB 3./480 Berlevaag

HKB 3/480 Berlevaag var et tysk hærkystbatteri opprettet ved Berlevåg i mai 1942 under andre verdenskrig. Fortet var utrustet med 6 franske 14,5 cm K405(f) kanoner. Batteriet ble evakuert på slutten av 1944.


== Litteratur ==
Fjørtoft, Jan Egil (1983). Tyske kystfort i Norge. Arendal: Agder presse. s. 183. ISBN 8299087813. 


== Eksterne lenker ==
(en) HKB 3/480 Berlevaag – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Ajib Ahmad

Ajib Ahmad (født 13. september 1947, død 3. februar 2011) var en malaysisk minister og politiker. 
Han var minister og rådgiver for den føderale regjeringen til president Mahathir bin Mohamad. Han var medlem av United Malays National Organization (UMNO). Ahmad døde av et hjerteinfarkt i en alder av 63 år, den 3. februar 2011.


== Referanser ==
Mniusa

Mniusa er en slekt av biller som hører til den store underfamilien småkortvinger (Aleocharinae) i familien kortvinger (Staphylinidae). Det er beskrevet  arter, to av dem er funnet i Norge.


== Utseende ==


== Systematisk inndeling ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien åtsel- og rovbiller, Staphylinoidea
Familien kortvinger (Staphylinidae) Latreille, 1802
Underfamilien småkortvinger (Aleocharinae) Fleming, 1821
Stammen Oxypodini Thomson, 1859
Slekten Mniusa Mulsant & Rey, 1875
Mniusa grandiceps (J.Sahlberg, 1876) - finnes i Norge
Mniusa incrassata (Mulsant & Rey, 1852) - finnes i Norge
Mniusa minutissima (Klimaszewski & Langor, 2011)
Mniusa odelli Klimaszewski & Webster, 2014
Mniusa yukonensis (Klimaszewski & Godin, 2012)


== Kilder ==
Silfverberg, H. 1992. Enumeratio Coleopterorum Fennoscandiae, Daniae et Baltiae (Liste over Nordens biller). Helsinki.


== Eksterne lenker ==
(en) Mniusa i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Mniusa hos Artsdatabanken 
(sv) Mniusa hos Dyntaxa 
(en) Mniusa hos NCBI 
(en) Kategori:Mniusa – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Mniusa – detaljert informasjon på Wikispecies
Etterbilde

Etterbilde er det restsynsinntrykket som blir igjen når et vanlig menneskeøyesyn blir utsatt for ekstrem lys-og skyggepåvirkning, gjerne etter å ha vært i mørke. Dette kan inntreffe ved lyn eller annen brå lysendring. En annen måte å få etterbilde på, er å se mot en sterk lyskilde. Lyset fra denne vil «henge igjen» i noen sekunder i synsbildet og gjøre at en nesten ikke kan se andre ting som befinner seg i denne flekken når en flytter blikket. Slike synsfelter kan også opptre invertert, slik at det lyse blir mørkt og omvendt.
Psykologer har forsket på fenomenet, som også kan fremkalles ved å se intensivt på et enkelt, fargesterkt og godt belyst motiv, og så lukke øynene. Fargebildet vil da ofte fremstå med komplementærfarger.
Etterbilder kan også oppstå som visuelle minneinntrykk dersom en har opplevd noe som har gjort sterkt inntrykk (traumatisk opplevelse). Slike etterbilder kan dukke opp igjen senere og skape vansker for den som har dem. 
I sjeldne tilfeller kan etterbilder oppstå som konkret fenomen. Dette skjedde i Nagasaki, der eneste minnet om ett av atombombeofrene er en skyggeavtegning på en hagemur. Personen og et lag av hagemuren smeltet vekk i selve atomeksplosjonen, mens skyggen står igjen i relieff.