jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Bulletin international du mouvement syndicaliste

Bulletin international du mouvement syndicaliste (norsk: Internasjonal bulletin for syndikalistbevegelsen) var et syndikalistisk tidsskrift. Det ble utgitt fra 1907 av Christiaan Cornelissen i Paris og fra 1913 av International Syndicalist Bureau i Amsterdam.
Den nederlandske syndikalisten Cornelissen fikk idéen om å opprette et syndikalistisk tidsskrift på den internasjonale anarkistkongressen i Amsterdam i 1907. Han gav ut tidsskriftet frem til 1913 nesten helt alene. I 1913 deltok Cornelissen på den første internasjonale syndikalistkongressen i London. Kongressen vedtok å opprette et internasjonalt korrespondansebyrå i Amsterdam. Cornelissen redigerte derefter tidsskriftet i byråets navn. De fleste av organisasjonene som var representert ved kongressen, blant dem Freie Vereinigung deutscher Gewerkschaften, Nationaal Arbeids-Secretariaat, Unione Sindacale Italiana og Confederación Nacional del Trabajo både abonnerte på og bidro til tidsskriftet. I juli 1914 ble det siste ordinære nummeret publisert. Nummeret fra januar 1915 erklærte tidsskriftet dødt som en eftervirkning av den første verdenskrig.


== Kilder ==
Lorry, Anthony. Cornelissen, Christian (1864-1942). Pelloutier.net. Besøkt 5. september 2007.
Westergard-Thorpe, Wayne. «Towards Syndicalist Internationalism: The 1913 London Congress». International Review of Social History, bd. 13 (1978): 33–78 (s. 76). ISSN 0020-8590.
Trust Merchant Bank

Trust Merchant Bank S.A. (TMB) er en privat bank i Den demokratiske republikken Kongo. Banken ble opprettet i 2004 og har sitt hovedkontor i Lubumbashi i Haut-Katanga. TMB opererer i alle deler av det kongolesiske bankmarkedet og har et spesielt fokus på privatkunder og SMBer. Banken var den første til å lansere mikrokreditt i Kongo.


== Oversikt ==
TMB er en av de største og raskest voksende bankene i Den demokratiske republikken Kongo med filialer i alle av landets 11 provinser. Banken har over 1 350 ansatte fordelt på nær 110 filialer. TMBn er tilknyttet internbanknettverkettet SWIFT (TRMSCD3L) og er også medlem av både MasterCard og VISA. 


== Filialer ==
TMB har filialer i følgende byer:

Bandundu
Beni
Bunia
Butembo
Bukavu (2 filialer)
Fungurume
Gemena
Goma (5 filialer)
Kalemie
Kamina
Kananga
Kasumbalesa
Kenge
Kilwa
Kindu
Kinshasa (28 filialer)
Kisangani
Kolwezi
Likasi
Lodja
Lubumbashi (11 filialer)
Matadi (2 filialer)
Mbandaka
Mbanza-Ngundu
Mbuji-Mayi
Muanda
UviraI tillegg har banken filialer i en rekke av basene til FNs fredsbevarende styrke i Kongo, MONUSCO. Trust Merchant Bank har også et representasjonskontor i Brussel, Belgia.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Sør-Afrikas sentralbank

Sør-Afrikas sentralbank (eng: South African Reserve Bank, SARB) er sentralbanken i Sør-Afrika. Den ble etablert i 1921, og har hovedkontor i Pretoria. 


== Historie ==
Sør-Afrika fikk sin uavhengighet fra Storbritannia i 1910. Sentralbanken ble vedtatt ved Currency and Banking Act i 1920. Før dette var det ulike banker som utstedte valuta i landet, men disse var av ulik art. Det eneste kravet til valuta som ble utstedt var at bankene pliktet å ta imot valuta, og utbetale pålydende i gull, den såkalte gullstandarden.Etter første verdenskrig utviklet imidlertid gullprisen seg høyere i Storbritannia enn i Sør-Afrika, slik at man i praksis kunne levere inn valuta i banker i Sør-Afrika, og få ut gull, som kunne selges til en høyere pris i Storbritannia. Bankene måtte dermed importere gull til en høyere pris, og gikk med tap på dette. De stod derfor i fare for å miste muligheten til å oppfylle sine forpliktelser som lå i gullstandarden. Etter at bankene ba regjeringen om å bli frigitt fra plikten til å innløse penger i gull ble «Gold Conference» arranger i oktober 1919. Parlamentet fulgte denne konferansens anbefaling, som var å etablere en sentralbank som skulle overta ansvaret for å utstede pengesedler, samt forpliktelsen til å innløse disse i gull. Samtidig overtok de også gullreservene til bankene.Den 30. juni 1921 startet sentralbanken sin drift. Den første sentralbanksjefen var William Henry Clegg.


== Målsettinger ==
OverordnetHovedrollen til sentralbanken er å opprettholde verdien av landets valuta, Sørafrikansk Rand. Gjennom dette har sentralbanken ansvaret for å:
sikre et sunt økonomiske system, banknæring og øvrig finansnæring
sørge for data og statistikker som skal fungere som grunnlag for formulering av landets makroøkonomiske politikk
informere alle interessenter i inn- og utland om Sør-Afrikas pengepolitikk og økonomiske situasjonStyringsmålSør-Afrika innførte et inflasjonsmålbasert system i februar 2000. Sør-Afrikas finansminister annonserte i oktober 2008 at sentralbanken skal følge et inflasjonsmål som ligger på 3-6%. Dette måles med headline CPI, som er inflasjonen målt i byområdene.


== Sentralbanksjef ==
Sentralbanksjefen utnevnes av landets president, i samråd med finansministeren og sentralbankens styre. Pr november 2014 er Gill Marcus sentralbanksjef (governor). Hun er Sør-Afrikas første kvinnelige sentralbanksjef, og tiltrådte stillingen 9. november 2009.


== Se også ==
Liste over verdens sentralbanker
Multilateral Monetary Area


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) South African Reserve Bank – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Nikolaj Gerhard

Nikolaj Nikolajevitj Gerhard, eller Gerard (født 3. september 1838 i guvernementet Mahiljoŭ, død 9. desember 1929 på sanatorium i Halila) var en russisk jurist og embetsmann som var generalguvernør i Storfyrstedømmet Finland i årene 1905 til 1908
Han ble utnevnt til generalguvernør etter storstreikene som fulgte av 1905-revolusjonen. Ideologisk sett var han liberal og prøvde i sin virksomhet å ivareta Finlands konstitusjonelle rettigheter. Da Russifiseringen av Finland overtok som offisiell politikk i februar 1908, ble han avløst som generalguvernør, først av Vladimir Aleksandrovitsj Boeckmann, som også ble avsatt av samme grunn, og deretter av Franz Albert Seyn.
Gerhard var godt likt i Finland, og i 1923 fikk han politisk asyl i landet, hvor han bodde resten av livet.


== Eksterne lenker ==
Nikolaj Nikolajevitj Gerhard i Nordisk familjebok (2. utgave, 1908)
Lucy Walsh

Lucy Walsh (født 3. desember 1982 i Santa Barbara, California) er en amerikansk skuespillerinne, sangerinne, låtskriver og keyboardist. Har vært støttevokalist og keyboardist for Ashlee Simpson. Hun er datter av Eagles-gitarist Joe Walsh. Har platekontrakt med David Lettermans plateseskap C.E Music og managementavtale med managementselskapet Clear Entertainment. Hennes første album, 1882, ble utgitt 1. mars 2011.


== Diskografi ==


=== Album ===
2011: 1882


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Lucy Walsh – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Lucy Walsh på Genius — sangtekster 
Lucy Walsh hos Internet Movie Database
Lucy Walsh hos MySpace
The Three Sounds

The Three Sounds (også kjent som The 3 Sounds) var en amerikansk jazztrio som ble dannet i 1956 og oppløst i 1973. Trioen spilte og spilte inn med blant andre Lester Young, Lou Donaldson, Nat Adderley, Johnny Griffin, Anita O'Day, Bucky Pizzarelli Stanley Turrentine og Sonny Stitt.
Bandet ble dannet i Benton Harbor i Michigan som The Four Sounds. Den originale musikersammensetninga besto av Gene Harris på piano,  Andrew Simpkins på kontrabass og Bill Dowdy på trommer, sammen med saksofonisten Lonnie «The Sound» Walker, som sluttet året etter. Gruppa flyttet til Washington, D.C. og deretter New York, hvor de, som The Three Sounds, spilte de inn en plate for Riverside Records, før de signerte en eksklusiv kontrakt med Blue Note.
Mellom 1958 og 1962 ga gruppa ut ni LP-plater for Blue Note. De turnerte nasjonalt i denne perioden, og fikk mange tilhengere i jazzklubber over hele landet. Senere ble The Three Sounds' innspillinger også utgitt av Limelight og Verve Records.
Sangen «Put on Train», fra 1970-tallets Live at It Club ble brukt som den fremtredende samplen i bakgrunnen på hiphop-gruppa Beastie Boys' sang «What Comes Around» på deres album fra 1989, Pauls Boutique.


== Diskografi ==
1958: Introducing the 3 Sounds
1958: Branching Out med Nat Adderley
1959: Bottoms Up!
1959: LD + 3 med Lou Donaldson
1959: Good Deal
1960: Moods
1960: Feelin' Good
1960: Here We Come
1960: It Just Got to Be
1960: Blue Hour med Stanley Turrentine
1961: Hey There
1961: Babe's Blues
1962: Out of This World
1962: Black Orchid
1962: Blue Genes
1962: The Three Sounds Play Jazz on Broadway
1963: Anita O'Day & The Three Sounds
1963: Jazz on Broadway
1963: Some Like It Modern
1964: Live at the Living Room
1964: Three Moods
1965: Beautiful Friendship
1966: Today's Sounds
1966: Vibrations
1967: Live at the Lighthouse
1968: Coldwater Flat
1968: Elegant Soul
1969: Soul Symphony
1970: Live at the "It Club"
1971: The 3 Sounds – Gene Harris-album


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) The Three Sounds på Discogs 
(en) The Three Sounds på MusicBrainz 
(en) The Three Sounds på AllMusic 
(en) Hard Bop Homepage entry
Spasme

En spasme er en betegnelse på en plutselig, ufrivillig kronisk krampe av ulik varighet. Ordet brukes oftest om langvarige, ukontrollerte og seige sammentrekninger av muskler, avbrutt av korte pauser. Spasmer kan forekomme i både skjelettmuskler og i de glatte musklene i indre organer. Mens en krampe ofte kan være smertefull, er en spasme vanligvis harmløs. Symptomer ved sykdom i indre organer skyldes spasmer i deres glatte muskulatur, blant annet astma (bronkiene) og kolikksmerter i bukhulens organer.


== Referanser ==
Paavo Ruotsalainen

Påhl Henrik Ruotsalainen (født 9. juni 1777 i Lapinlax i Finland, død 27. januar 1852 i Nilsiä), også kalt Ukko-Paavo og Löyhkä-Paavo, var en finsk vekkelsespredikant.
Ruotsalainen var født som sønn av en bonde, og følte allerede i sin ungdom anger over sine synder da han leste i Bibelen. Først i 1799 fikk han fred etter et besøk hos smeden Jakob Högman i Laukas nær Jyväskylä. Etter dette arbeidet han i sin hjemtrakt som preker og samlet omkring seg en vekkelsesbevegelse som han ble lederen av. I 1822 kom han i kontakt med Henrik Renqvist, men kom ikke til enighet med ham. I 1834 fant han likesinnede i vekkelsesbevegelsene til Niilo Kustaa Malmberg og Jonas Lagus i Mellersta Österbotten. Etter dette ble vekkelsene i Savolax og Österbotten slått sammen, og Ruotsalainen ble hele vekkelsens lederskikkelse.
Ruotsalainen betonet personliv livskontakt med Kristus, og anså at man i konkurranser skulle overlate sin sjel til Kristi nåde. Av hans vekkelsesbevegelse ble det utviklet en maktfaktor som på en dyptgående måte påvirket den finske lutherske kirken, dens forkynnelse og religion.


== Referanser ==
Ivan Obolenskij

Ivan Mikhajlovitsj Obolenskij (russisk: Иван Михайлович Оболенский, født 2. november 1853 i Moskva i Russland, død 27. februar 1910 i Ivanonka i Tambov oblast, Russland)) var en russisk storgodseier, generalløytnant, fyrste og Finlands generalguvernør i storfyrstedømmet Finland fra 1904 til 1905.
Før han etterfulgte den myrdede Nikolaj Bobrikov som generalguvernør i 1904 hadde han vært guvernør i guvernementet Kherson og guvernementet Kharkov. Under hans tid ble sensuren lettet og landsforviste kom tilbake til Finland. Obolenskij avgikk i november 1905, efter storstreiken.


== Referanser ==
Platon Rokassovskij

Platon Ivanovitsj Rokassovskij (russisk: Платон Иванович Рокасовский, født 15. januar 1800 i Guvernementet St. Petersburg i Russland, død 18. mars 1869 i Nice i Frankrike) var en russisk friherre (1856) og general. Han var Finlands fungerende generalguvernør 1848 og fra 1850 til 1859 og selv generalguvernør i storfyrstedømmet Finland fra 1861 til 1866.
Han oppnådde en viss popularitet i Finland, bl.a. gjennom sine initiativ i spørsmålet om den finske litteraturen, han fremmet utvidelsen av det finske språkets rettigheter, men var motstander av innføringen av finsk valuta. Hans konflikt med bl.a. ministerstatssekretæren Alexandr Armfelt ledet til hans fall.


== Referanser ==
Generalguvernører i Finland

Generalguvernør i Finland var opprinnelig en svensk embetstittel, som ble opprettet i 1594. Generalguvernøren utgjorde den høyeste militære og sivile myndigheten, og var slik kongens stedfortreder.


== Under svensk styre fram til 1808 ==
Utover på 1600-tallet ble det opprettet flere generalguvernement i Østersjø- og i grenseområder, særlig i krigstid. Etter forfatningen av 1634 skulle de svenska provinsene øst og sør for Finskebukta utgjøre et generalguvernement, men i praksis kom dette allikevel ti å utgjøre flere guvernementer. I utgangspunktet var det bare riksråder som skulle utnevnes til generalguvernør.
En av den mest kjente generalguvernører på 1600-tallet var Per Brahe d.y.. Dette var en god periode for Finland, og uttrykket i grevens tid har etter dette i Finland henvist til en god og lykkeslig tid, men det i D\Sverige og Norge henviser til noe som skjer i siste liten.
Etter 1669 opphørte utnevnelser av generalguvernører en periode, bortsett fra i årene 1710–1712, da Karl von Nieroth var utnevnt mens landet var truet av russerne under den store nordiske krig. Etter Nieroths død sto posten tom under den russiske okkupasjonen. Etter krigen ble det ikke utnevnt noen ny, bortsett fra i årene 1747 til 1751 da Gustaf Fredrik von Rosen var utnevnt siden det var frykt for russiske troppeansamlinger langs grensen.

Campenhausen var russisk generalguvernør under den russiske okkupasjonen 1741-1743.


== Under russisk styre 1809-1917 ==
Under Storfyrstedømmet Finland fikk finske myndighetene fikk beholde den gustavianske forfatningen. I denne gikk tsaren inn i kongens rolle, og utnevnte fra begynnelsen i hovedsak russiske generaler som generalguvernører, etter at et forsøk med en finsk viste seg lite vellykket. Men etterhvert kom det finske statsstyret inn i et mer regulert spor med direkte rapportering til tsaren selv, utenom den russiske regjeringen. 
I andre halvdel av 1800-tallet ble det innsatt også ikke-russiske generalguvernører, med makt vesentlig over utpekingen av embetsmenn og senatorer. Formelt ledet generalguvernøren senatets møter og kunne protestere mot vedtakene der, men siden guvernøren sjelden forstod svensk holdt han seg vanligvis unna møtene, kanskje med unntak av Fabian Steinheil.
Generalguvernørene i Storfyrstedømmet Finland var:


== Se også ==
Liste over Finlands statsoverhoder
Knut Seip

Knut Lehre Seip (født 13. april 1942 i Oslo) er norsk professor i miljøadministrative metoder ved Oslomet - storbyuniversitetet. Han ble cand.real. i fysikk fra universitetet i Oslo 1969, og tok graden doctor philos. i 1992 samme sted på avhandlingen: Mathematical models of lake ecosystems. Han har hatt flere stillinger ved Sentralinstitutt for industriell forskning, SI, Senter for industriforskning/SINTEF i perioden 1977-94.
Han var tilsatt i det første professoratet i miljøadministrative metoder ved Høgskolen i Telemark 1994-2000. Fra 2000 til 2011 var han professor og leder for Forskning og utvikling ved ingeniørutdanningen, Høgskolen i Oslo. Fra 2011 er professor Seip prodekan for Forskning og utvikling ved Fakultet for teknologi, kunst og design ved Høgskolen i Oslo og Akershus.


== Faglig profil ==
Seip har arbeidet innenfor anvendt matematikk med geometri av dobbeltkrumme flater, innen økologi med modeller av økosystemet i strandsonen; modeller av innsjøers økologi og terrestrisk økologi; innen makroøkonomi med ledende indeksers teori. Han har utviklet to metoder for å studere samvirke mellom aktører, «fase-rotasjonsmetoden» og «vinkel-frekvens-metoden». Den første utvider analysen av assossiasjoner med analyser av «før» og «etter» for sykliske fenomen. Den andre utvider analysen av helninger (β – koeffisienter i regresjonsanalyse) med analyse av kompassretninger. Begge metodene brukes til å karakterisere samvirke mellom aktører, for eksempel som konkurrenter, tilrettelegger/utnytter, byttedyr/rovdyr. Metodene benyttes innenfor økologi og økonomi.


== Bibliografi ==
Seip er medforfatter av to bøker, begge med Fred Wenstøp.

Seip, K.L. and F. Wenstøp: A primer on environmental environmental decision-making. An integrative quantitative approach (2006) Springer Verlag. ISBN 1-4020-4073-3
Wenstøp, F. and K.L. Seip: Verdier og valg – verdibasert beslutningsanalyse i praksis (2009) Universitetsforlaget. ISBN 9788-2150-1410-4


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Publikasjoner av Knut Seip i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
(no) Publikasjoner av Knut Seip i BIBSYS
Río Muni

Río Muni (kjent som Mbini i Fang) er fastlandsdelen av Ekvatorial-Guinea. Den har et samlet areal på 26 017 km² og en befolkning på rundt 300 000 innbyggere. 


== Historie ==
Río Muni ble avstått av Portugal til Spania under El Pardo-traktaten fra 1778. Spania håpet å hente ut slaver i området til arbeid i øvrige spanske kolonier. Kolonialiseringsforsøket mislyktes da de spanske nybyggerne døde av gulfeber. Området ble senere kolonisert på nytt av spanjolene og benyttet til kakaoplantasjer. 


== Provinser ==
Río Muni består av fire provinser

Centro Sur
Kié-Ntem
Litoral
Wele-Nzás
Fasti

Se også diktet Fasti av Ovid
Fasti (latin fas, av fastus) var kalenderen i Romerriket. Opprinnelig betød ordet dager det kunne holdes rettergang (og lignende sivile gjøremål), og det motsatte var dies nefasti (eller feriae) – festdager, men ordet fikk etter hvert en utvidet betydning av kalender eller fortegnelse over dager. Etter Romerrikets nedgang fortsatte ordet fasti å bli benyttet i tilsvarende nedtegnelser i det kristne Europa og i senere vestlig kultur. På den romerske republikkens tid fantes det om lag 40 festdager i løpet av året. I den etterfølgende keisertiden ble antallet festdager utvidet.
Forfatteren Ovids dikt Fasti er en poetisk-didaktisk framstilling av festdagene.


== Religion og lov ==
Fasti er flertall av det latinske adjektivet fastus, mest vanlig benyttet som et substantiv. Ordet er avledet fra fas i betydningen «det som er tillatt», det vil si «det som er tillatt (lovlig) i henhold til gudene». Fas er et sentralt konsept i romersk religion. Selv om det tidvis er oversatt som «guddommelig lov», er fas mer presist det som «religiøst lovlig»,  I offentlig religion ble fas est erklært før en påkrevd handling ble annonsert eller tillatt av romersk religiøs skikk og ved guddommelig lov. Fasti dies var dager hvor forretning kunne bli utført uten ugudelighet. Det var i kontrast til dies nefasti som var dager hvor forsamlinger eller domstoler ikke kunne sammenkalles. Ordet fasti kom således til å få betydningen «lister organisert av tid». Den verdslige strukturen adskilte fasti fra regesta som ganske enkelt var lister over eiendom eller eiendeler, slik som land eller dokumenter, eller transaksjoner som overførte eiendommer.


== Referanser ==


== Se også ==
Den romerske kalender
Wele-Nzás

Wele-Nzás er en provins i Ekvatorial-Guinea. Den ligger i den sørøst i Río Muni som er fastlandsdelen av landet. Provinsen grenser til Gabon i øst og sør og provinsene Centro Sur i vest og Kié-Ntem i nord.
Kié-Ntem

Kié-Ntem er en provins i Ekvatorial-Guinea. Den ligger nordøst i Río Muni som er fastlandsdelen av landet. Provinsen grenser til Kamerun i nord, Gabon i øst og provinsene Centro Sur i vest og Wele-Nzás i nord.
Lü Yue

Lü Yue (forenklet kinesisk: 吕乐; tradisjonell kinesisk: 呂樂, pinyin: Lǔ Yuè; født 1957 i Tianjin i Folkerepublikken Kina) er en kinesisk filmfotograf og filmregissør. Han har ry for å være en av sitt lands ledende filmfotografer, og har samarbeidet med regissører som for eksempel Zhang Yimou, Tian Zhuangzhuang og Huang Shuqin. 


== Filmografi ==


=== Kamera ===
1984: Lie chang zha sha
1987: Tian pu sa
1994: Hua hun
1994: Huozhe
1995: Yao a yao yao dao waipo qiao
1997: You hua hao hao shuo
1998: Tian yu
1999: Meili xin shijie
2000: Piao liang ma ma
2000: Den svarte Buddha vender tilbake
2002: Den andre enden av broen
2003: The Legend of the Evil Lake (Cheonnyeon ho)
2008: Red Cliff (Chìbì)


=== Regi ===
1987: Nujiang
1998: Zhao Xiansheng (赵先生)
2003: Mei ren cao (美人草)
2006: Xiaoshuo (小说)
2006: Shi san ke pao tong (十三棵泡桐)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Lü Yue på Internet Movie Database 
(da) Lü Yue på Filmdatabasen 
(da) Lü Yue på Filmdatabasen 
(da) Lü Yue på Scope 
(fr) Lü Yue på Allociné 
(fr) Lü Yue på Allociné 
(en) Lü Yue på AllMovie 
(en) Lü Yue på AllMovie 
(en) Lü Yue på AllMovie 
(en) Lü Yue hos The Movie Database
Scipios drøm

Scipios drøm er en tekst av den romerske juristen og politikeren Marcus Tullius Cicero. Den inngår som bok 6 i hans verk Om staten, skrevet mellom år 54 og 51 f.Kr. Boken skrevet som en fiktiv drømmevisjon tillagt Scipio den yngre, som han skal ha opplevd to år før han erobret Karthago år 146 f.Kr.

Scipio ble oppsøkt av sin bestefar Scipio Africanus, som løfter ham opp over byen. Scipio den yngre blir oppfordret til å være lojal som romersk soldat, og bestefaren beskriver hvilke goder han vil bli belønnet med etter døden. Bestefaren forklarer også om himmelen og himmel-legemene, jorden og klimasonene, Guds vesen, dyder og sjelen.
Teksten er utformet på samme måte som Platons Myten om Er, med sin ut-av-kroppen-opplevelse og redegjørelse for dyder, sjelen og kosmologien.
Mozarts ungdomsverk Il sogno di Scipione er basert på Ciceros verk.


== Norsk utgave ==
Om staten. Marcus Tullius Cicero; oversatt, med innledning og noter av Oskar Fjeld ; etterord ved Egil Kraggerud. Aschehoug, 1990. (Thorleif Dahls kulturbibliotek). ISBN 82-03-16492-7 ((no) ebok)
I antologien Romersk religion, 2010


== Eksterne lenker ==
The Somnium Scipionis (latin)
The Dream of Scipio (engelsk)
Centro Sur

Centro Sur er en provins i Ekvatorial-Guinea. Den ligger sentralt i Río Muni som er fastlandsdelen av landet. Provinsen grenser til Kamerun i nord, Gabon i sør og provinsene Litoral i vest, Kié-Ntem i sørøst og Wele-Nzás i nordøst.
De tre hovedbyene i Centro Sur er Akurenam, Niefang og Evinayong.
Osvald Løberg

Osvald Sigmund Løberg (født 18. november 1931 i Snåsa) er en norsk SV-politiker og rådmann.
Etter handelsskolen var han formannskapssekretær, kontorsjef og senere rådmann i Snåsa kommune. Løberg var formann i Snåsa Ap før han meldte overgang til Sosialistisk Folkeparti ved EF-avstemningen i 1972. Han ble valgt inn i SVs landsstyre i 1981. Løberg var medlem av Nord-Trøndelag fylkesting 1976–1979, 1984–87, 1988–1991 og 1992–1995; i perioden 1992–1995 som fylkesvaraordfører.Han ble tildelt Kongens fortjenstmedalje i sølv i 1997.Osvald Løberg er far til pressemannen Arve Løberg.


== Referanser ==