jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Taigabladvikler

Østlig bladvikler (Choristoneura albaniana) er en sommerfugl som tilhører familien viklere (Tortricidae). 


== Utseende ==
En middelsstor til stor (vingespenn 19-23 millimeter), lysbrun vikler. Forvingen har rettviklede vingespisser, ytterkanten er ikke innbuktet. Vingen har lysbrun grunnfarge og et fint, brunt nettmønster. Midt i vingen er det et bredt, skrått, brunt tverrbånd, og det er en oval, mørkbrun flekk med framkanten nær vingespissen. Fra denne går den en smal, uregelmessig tverrstrek bakover i vingen. Bakvingen er lyst gråbrun, ytterkanten ikke innbuktet.


== Levevis ==
Dette er en nordlig art. Larven er ikke kjent, men man antar at den lever på lappvier.


== Utbredelse ==
I Europa finnes arten bare i det nordlige Fennoskandia og Russland. Den er en holarktisk art og finnes også i Sibir og Nord-Amerika.
I Norge finnes den i Øst-Finnmark.


== Referanser ==


== Kilder ==
Aarvik, L., Berggren, K. og Hansen, L.O. (2000) Catalogus Lepidopterorum Norvegiae. Lepidopterologisk Arbeidsgruppe/Norsk Institutt for Skogforskning. ISBN 82-995095-1-3
Nettsiden Svenska Fjärilar, med bildegalleri: [1]


== Eksterne lenker ==
(en) taigabladvikler i Encyclopedia of Life 
(en) taigabladvikler i Global Biodiversity Information Facility 
(no) taigabladvikler hos Artsdatabanken 
(sv) taigabladvikler hos Dyntaxa 
(en) taigabladvikler hos Fauna Europaea 
(en) taigabladvikler hos NCBI 
(en) Kategori:Choristoneura albaniana – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Choristoneura albaniana – detaljert informasjon på Wikispecies
Jambiani

Jambiani er en landsby på østkysten av Unguja, hovedøya på Zanzibar i Tanzania.
Omakaitse

Omakaitse (estisk for «selvforsvar») var en frivillig militær organisasjon i Estland. Den ble grunnlagt i 1917 etter den russiske revolusjonen.
På slutten av det tyske rikets okkupasjonen av Estland tok enhetene fra Omakaitse over ansvaret for de større byene i landet slik de kunne proklamere uavhengighet i Estland. Omakaitse ble lagt ned på 1920-tallet. Organisasjonen sto under tysk kommando mellom 1941 og 1944. Under den andre verdenskrig eksisterte Omakaitse på Østfronten fra 3. juli 1941 frem til 1944. Omakaitse var en unik organisasjon under den andre verdenskrig. I Latvia, som ellers delte felles skjebne med Estland på mange måter, var det ingen organisasjon av denne typen.
Omakaitse ble gjenopprettet under den tyske Operasjon Barbarossa i 1941 som overtok kontrollen over landet før de tyske troppene ankom og etablerte et koordinerende råd i Tartu, der de proklamerte den provisoriske regjeringen i Estland. Tyskerne oppløste den provisoriske regjeringen, men tillot de væpnede enhetene i Omakaitse å bli en del av det tysk-okkuperte Reichskommissariat for Estland.
Omakaitse hadde som hovedoppgaver å forsvare kysten og landets grenser, vokte militært viktige objekter, drive kamp mot kommunismen, drive militær bistand til tyskerne og garantere den generelle sikkerheten til innbyggerne, gi støtte ved store ulykker (brann, flom, sykdommer, etc.), gi militær trening for sine medlemmer og andre lojale borgere og utdype og bevare den patriotiske og nasjonale følelsen til borgerne.
Omakaitse hadde 10 200 medlemmer kort tid etter at den ble opprettet. Den 1. desember 1941 hadde de 40 599 medlemmer. Fram til mobiliseringen av februar 1944. Mellom 1000 og 1200 medlemmer av Omakaitse (2,5 til 3% av det totale medlemstallet) var direkte involvert i kriminelle handlinger, vakthold og andre oppgaver for tyskerne eller drap på mellom 400  og 1000 tater-mennesker og cirka 6000 jøder i konsentrasjonsleirene i Pskov-regionen i Russland og Jägala, Vaivara, Klooga, og Lagedi-leirene i Estland.
Midrasj Tehillim

Midrasj Tehillim (hebraisk: מדרש תהלים), det vil si «Midrasj til salmene», er aggadaisk midrasj som er kjent siden 1000-tallet e.Kr. da den ble sitert av Natan av Roma i hans Aruk (hebraisk סחר), av den spanske rabbiner Isaak ibn Ghiyyat i hans Halakot (1b), og av den franske rabbiner Rashi (akronym for Shlomo Jitzchaki) i hans kommentarer på Første Samuelsbok xvii. 49, og i mange andre avsnitt. Denne midrasj er også kalt for Agadat Tehillim (Rashi om Femte Mosebok xxxiii. 7 og mange andre ordskifter), eller Haggadat Tehillim (Aruk, סער, og i seks andre skrifter). Fra 1100-tallet ble den også kalt for Shocher Tov ettersom den begynner med verset Salomos ordspråk xi. 27, שחר טוב יבקש רצון ודרש רעה תבואנו, etc.


== Utgaver ==
Den sanne midrasj dekker kun Salmenes bok i.-cxviii., og dette er alt det som er funnet i enten manuskriptene eller i den første trykte utgaven (Konstantinopel 1512). I andre utgave (Thessaloniki 1515) er et supplement lagt til, med unntak av to salmer, Ps. cxix.-cl. Forfatteren av dette supplementet var antagelig R. Mattithiah Yiẓhari fra Zaragoza i Spania, som samlet de spredte Haggadá sjel pesah om salmene Ps. cxix.-cl. fra Yalḳuṭ, og la til egne kommentarer. Ettersom cxxiii. og cxxxi. er i Yalḳuṭ, inkluderte forfatteren av supplementet ingen haggadiske fortolkninger av disse to salmene. Denne utelatelsen ble gitt av Salomon Buber i hans komplette utgave av Midrasj Tehillim, med tillegg fra ulike jødiske skrifter, slik at midrasjen i sin nåværende form dekker hele Salomos ordspråk.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Wilhelm Bacher & Jacob Zallel Lauterbach: «Midrash Tehillim» i Jewish Encyclopedia 1901–1906
Andreas Grasmo

Andreas Grasmo (født 7. november 1912 i Vadsø, død 13. oktober 1986 i Tønsberg) var en norsk teolog og kirkelig organisasjonsmann, mest kjent som mannen som startet Kirkens Nødhjelp, som omorganiserte Oslo Indremisjon og som avsluttet sin tjeneste i Den norske kirke som domprost i Tønsberg. Andreas Grasmo var prestesønn og etter examen artium i 1931, studerte han selv teologi. Han ble cand.theol. i 1937.


== KFUM ==
Sin første prestetjeneste fikk Grasmo i en stilling som sekretær i Kristiansund KFUM. I tiden før og de første årene av andre verdenskrig, bygget han opp et blomstrende ungdomsarbeid i byen, noe som førte til at han i 1943 ble hentet til Oslo som sekretær (leder) for guttearbeidet i Norges Kristelige Ungdomsforbund på landsplan. Her gjorde han en stor jobb under krigen. Etter krigen hadde han ansvar for organiseringen av en verdenskonferanse for 1500 kristne ungdommer i Oslo sommeren 1947.


== Kirkens Nødhjelp ==
Fra NKUF gikk han i 1947 til et arbeid med å bygge opp den organisasjonen som ble til Kirkens Nødhjelp. Sammen med Europahjelpen organiserte han i regi av Menighetspleiens landsforbund et kirkelig hjelpearbeid i Tyskland etter andre verdenskrig. Grasmo dro selv rundt i flyktningleirer og deltok i utvelgelsen av folk som fikk nye muligheter i Norge. For dette arbeidet høstet han stor anerkjennelse og ble tildelt tyske og østerrikske ordener.


== Oslo Indremisjon ==
I 1952 ble han kalt til å bli leder for Oslo Indremisjon, som var en medlemsorganisasjon som hadde drevet diakonalt og sosialt hjelpearbeid i Oslo siden 1855. Her satte han i gang et stort arbeid for alkoholikere og uteliggere og fikk bygget organisasjonens sosialbygg. Hans visjon var å kombinere frivillig innsats med offentlig støtte og faglig tyngde i hjelpearbeidet. Grasmo ledet organisasjonen i 20 år og før han sluttet i 1972, var medlemsorganisasjonen i 1971 omgjort til en stiftelse under navnet Kirkens Bymisjon.


== Kirkelig engasjement ==
Andreas Grasmo var gjennom hele sitt liv engasjert i Den norske kirke. Han ble ordinert til prest i 1945 for å virke i Norges Kristelige Ungdomsforbund. Som leder for Oslo Indremisjon ansatte han prester til å gjøre tjeneste i drabantbyene rundt Oslo før det kom en kirkelig struktur der. Han ble viseformann i det første Kirkerådet og var i samarbeid med andre organisasjonsledere medvirkende til at det ble opprettet et diakoniråd for Den norske kirke. I 1972 ble Grasmo utnevnt til domprost i Tønsberg. Denne tjenesten hadde han til 1979, da han gikk av. Som pensjonist bosatte han seg i Tønsberg, hvor han døde i 1986.


== Heder ==
St. Hallvard-medaljen (1967)
Ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden (1970)


== Referanser ==


== Kilder ==
Hvem Hva Hvor 1973 side 157
Norsk biografisk leksikon; Andreas Grasmo


== Eksterne lenker ==
Andreas Grasmo i Store norske leksikon (utdypning)
Chubut

Chubut kan sikte til:

Chubut, en provins i Argentina
Chubut, ei elv i provinsen Chubut
Glenn Strömberg

Glenn Peter Strömberg (født 5. januar 1960) er en svensk tidligere fotballspiller. Han var med å vinne UEFA-cupen med IFK Göteborg i 1982. Strömberg har i tillegg spilt for S.L. Benfica og Atalanta B.C.. Han ble kåret til årets spiller og vant dermed Guldbollen i 1985. På grunn av sin spillestill på midtbanen ble han gjerne kalt «Maratonmannen».
Strömberg er i dag ansatt som ekspertkommentator for Viasat og kommenterer Mesterliga- og Premier League-kamper.Selv om han var helt uten trenererfaring, ble han av mange ansett for å være folkets favoritt som etterfølger til Lars Lagerbäck som hovedtrener for Sveriges herrelandslag i fotball. I intervjuer gjort under VM i fotball 2006 uttrykte han glede over å være nevnt som kandidat og at dette var noe han ville vurdere dersom han ble forespurt.


== Meritter ==


=== IFK Göteborg ===
Allsvenskan: 1982
UEFA-cupen: 1981–82
Svenska Cupen: 1981–82


=== S.L. Benfica ===
Portugisisk eliteserie: 1982-83, 1983–84
Portugisisk Supercup: 1982–83
Taça Ibérica: 1983


=== Individuell ===
Guldbollen: 1985


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Glenn Strömberg – FIFA 
(en) Glenn Strömberg – UEFA 
(en) Glenn Strömberg – Transfermarkt 
(en) Glenn Strömberg – national-football-teams.com 
(en) Glenn Strömberg – FootballDatabase.eu 
(en) Glenn Strömberg – EU-Football.info 
(en) Glenn Strömberg – Fora De Jogo 
(en) Glenn Strömberg – PlaymakerStats.com 
(en) Glenn Strömberg – FBref 
Svenska Fotbollförbundet
ifkdb.se
Moïse Tshombe

Moïse Tshombe (født 10. november 1919 i Belgisk Kongo, død 29. juni 1969 i eksil i Algerie) var en kongolesisk politiker. Han var leder for Katangarebellene, valgt til president for utbryterregjeringen, og det forente Kongos regjeringssjef 1964-1965.


== Biografi ==
Tshombe gikk i misjonsskole, og var deretter forretningsmann i Élisabethville, som da lå i Belgias koloni Kongo. Da landet ble erklært selvstendig i 1960, utbrøt det anarki og mytteri, og belgierne, som stod for den statlige forvaltningen, flyktet landet på grunn av urolighetene. I denne situasjonen erklærte Tshombe provinsen Katanga som en selvstendig stat. Han ble valgt til Katangas president. Dette var opptakten til det som er kjent som Kongokrisen. I 1963 ble de kongolesiske styrkene nedkjempet av FN. Kongo ble deretter samlet med og Tshombe gikk i eksil. 
Året etter, i 1964, falt Cyrille Adoulas regjering, og president Joseph Kasavubu kalte på Tshombe for å danne regjering, bestående av de ulike stridende partene for å tvinge dem til samarbeid. Tshombe ledet da det partiet han hadde stiftet, CONACO, en sammenslutning av 49 partier. Landets økonomi hadde etter bruddet med Belgia gjennomgått en alvorlig krise og under Tshombe gikk Kongo bankerott. Med hjelp av fallskjermjegere fra Belgia og USA forsøkte Tshombe å slå ner de gjenværende opprørsgruppene  i landet, men dette var forgjeves. 
Etter et uredelig gjennomført valg i 1965 kom det på nytt til stridigheter mellom ulike fraksjoner i regjeringen. Tshombe kastet sin motstander Bomboko i fengsel, men presidenten svarte i oktober 1965 med å avsette Tshombe. Nok en gang gikk Tshombe i landflyktighet. Han reiste til Spania, men ble i 1967 kidnappet og ført til Algerie. Kongo krevde av Houari Boumédiènne at han skulle utleveres, slik at Tshombe kunne stilles for retten tiltalt for høyforræderi. Til tross for at Algeris høyesterett fattet beslutning om utlevering, forhindret Boumédiènne at så skjedde. Tshombe døde i Algerie i 1969.
Det var Tshombe som FNs generalsekretær, Dag Hammarskjöld, skulle treffe da det svenske Transair-flyet med FN-personell havarerte utenfor Ndola i Zambia den 17. september 1961.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Rolf Gustavsson, «Kongo. Från Lumumba till Mobutu», Världspolitikens dagsfrågor, nr. 8, 1972, Stockholm: Utrikespolitiska institutet, 1972
Anno 69, Malmö och Stockholm: Förlagshuset Norden och Svenska dagbladets AB, 1970, s. 144


== Eksterne lenker ==
(en) Moise Tshombe – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Moïse Tshombe på Internet Movie Database
La Rioja (andre betydninger)

La Rioja kan referere til:

La Rioja, en autonom region i Spania
La Rioja (provins), en provins i Argentina
La Rioja (Argentina), en by i Argentina


== Se også ==
Rioja, en spansk vinregion
Kleiveren

Kleiveren (også skrevet Kleivern og Klevervannet) er et vann i Høyjord sogn i Sandefjord kommune i Vestfold. Det ligger 101 meter over havet og har et areal på 0,13 km².Kleiveren er utstyrt med badestrand, brygge, stupebrett, toalett tilrettelagt for funksjonshemmede, bilparkering og stier rundt hele badevannet. Kleiveren er rikt på tryte/abbor, men inneholder også annen fisk, som ørret, sik og ål.


== Referanser ==
Vārttikakāra

Vārttikakāra (devanagari: वार्त्तिककार, IPA: [ʋɑːrttikəkɑːrə]) er sanskrit og betyr «kommentator». Innenfor indisk lingvistikk og filosofi er dette tittelen på en person som skrev en kommentar (vārttika) til et verk om grammatikk eller filosofi. Vārttik- er avledet av ordet vṛtti, som enten betyr «å snu (vṛt) en formulering til en parafrase» eller «prosedyre», «lærdom». Hensikten med en vārttika er å endre det som ikke er sagt (anukta) eller det uklart formulerte (durukta) til klar tale (ukta).


== Kjente Vārttikakāras ==
Sureśvara fra den filosofiske skolen Advaita Vedanta skrev bl.a. kommentarene Bŗhadāraņyakopanişad-bhāşya-vārttika og Taittirīya-vārttika
Kātyāyana var en sanskrit-grammatiker som skrev en kommentar til Aṣṭādhyāyi av Pāṇini
San Juan (Puerto Rico)

San Juan (fra spansk San Juan Bautista, Johannes Døperen) er hovedstad på den karibiske øya Puerto Rico, som er et ytre territorium og en samveldestat til USA. Byen har 434 374 innbyggere etter den siste folketellingen i 2000. San Juan er den eldste byen som blir styrt av Amerikas forente stater, den nest eldste er St. Augustine i Florida. San Juan er også den nest eldste byen i Amerika som ble grunnlagt av europeere, etter  Santo Domingo i Den dominikanske republikk. 
San Juan er idag et viktig transportknutepunkt i Karibia for gods, flytrafikk og sjøfart og har en blomstrende cruisetrafikk. Samtidig er San Juan øyas industrielle, finansielle og kulturelle sentrum. Den er hovedstad og sentrum i ett storbyområde som omfatter Bayamón, Carolina, Guaynabo, Cataño, Toa Baja och Trujillo Alto. Hele dette området utgjør en befolkning på ca. to millioner innbyggere. Dette innebærer att omtrent halvparten av Puerto Ricos befolkning bor og arbeider innenfor dette storby-området. San Juan betjenes av Luis Muñoz Marín internasjonale lufthavn.


== Historie ==
San Juan ble grunnlagt  i 1508 av den spanske conquistadoren Juan Ponce de León, på ordre av den spanske kong Ferdinand. Han ble den første utnevnte guvernøren av Puerto Rico etter kongelig dekret. Den opprinnelige bosetningen hans ligger i dag i nabokommunen til San Juan, Guaynabo, på stedet Caparra. Her står fortsatt grunnmuren av festningsverker og steinhuset som han fikk bygget til sin kone og fire barn.


== Kultur ==
La Fortaleza og San Juan National Historic Site i San Juan er en del av UNESCOs verdensarv.


== Referanser ==
Hector McNeil

Hector McNeil (født 10. mars 1907, død 11. oktober 1955) var en britisk politiker.
McNeil var utdannet ved Woodside School og senere ved University of Glasgow, utdannet som ingeniør og arbeidet som journalist for en skotsk nasjonal avis. Han var medlem av Glasgow Town Council fra 1932 til 1938. Han ledet senere Glasgow Trades Council.
Etter valget i 1945 ble McNeil junior minister i utenriksdepartementet. Gjennom sin posisjon i utenriksdepartementet, ble han tildelt rollen som visepresident i FNs generalforsamling i 1947 og han var leder av den britiske delegasjonen til FNs økonomiske kommisjon for Europa i 1948. Det ble senere avslørt at hans sekretær på den tiden, Guy Burgess, var en sovende sovjetisk agent, men McNeil personlig kom aldri under noen mistanke om kommunistisk virksomhet.
Han var statssekretær for Skottland fra februar 1950 til oktober 1951 i regjeringen til Clement Attlee. McNeil døde kort tid etter å ha beholde sin plass ved valget i 1955.
Hector McNeil Memorial Baths var et svømmebasseng i byen Greenock som ble oppkalt til ære for McNeil. Grunnsteinen ble lagt av McNeils kone den 9. oktober 1963. Badene ble revet i 2002 etter at Greenock Waterfront Leisure Centre åpnet.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Hector McNeil hos Hansards parlamentsdebatter
Spesialhopprenn i Bischofshofen

Dette er en oversikt over spesialhopprenn for senior i Paul Außerleitner-bakken i Bischofshofen. Listen inneholder alle hoppukerenn i Bischofshofen, samt storbakkerennene i VM 1999.
Rennet i Bischofshofen er avslutningsrennet i den tysk-østerrikske hoppuka, og arrangeres vanligvis på helligtrekongersdag (trettendedagen), 6. januar. Da hoppukerennet i Innsbruck i 2008 måtte avlyses på grunn av sterk vind, ble rennet flyttet til Bischofshofen, der det ble holdt to renn.
Storbakken i Bischofshofen ble bygd i 1947 og hadde da navnet Hochkönig-bakken. Etter at den lokale hopperen Paul Außerleitner falt stygt i bakken 5. januar 1952 og døde fire dager senere, ble hoppbakken oppkalt etter ham. Bakken er kjent for å ha et langt, relativt slakt, naturlig tilløp. Ombygginger og utvidelser i årenes løp har gjort at den i dag ikke er fullt så mye av en naturbakke som den var tidligere.
Da ski-VM 1999 ble arrangert i Ramsau am Dachstein, gikk storbakkerennet og lagkonkurransen i spesielt hopp i Paul Außerleitner-bakken i Bischofshofen.


== Hoppuka ==
Merk at Øst- og Vest-Tyskland hadde samme flagg fram til 1. oktober 1959. Det østtyske flagget gikk ut av bruk da de to tyske statene igjen ble samlet 3. oktober 1990.


== VM ==


== Se også ==
Hoppuka
Liste over hoppukevinnere
Spesialhopprenn i Oberstdorf
Spesialhopprenn i Garmisch-Partenkirchen
Spesialhopprenn i Innsbruck


== Kilder ==
Skisprungschanzen-Archiv: Bischofshofen (engelsk, besøkt 30. desember 2010)
FIS: Resultater (besøkt 30. desember 2010)
Edgar Faure

Edgar Faure (født 18. august 1908 i Béziers, død 30. mars 1988 i Paris) var en fransk politiker og historiker. Han representerte det liberale partiet Parti radical. 
Faure var en av landets mest fremtredende politikere i etterkrigstiden og var medlem av nasjonalforsamlingen 1946–1958 og 1967–1980. I periodene 1958–1967 og 1980–1988 var han medlem av senatet. Han satt i flere regjeringer mellom 1950 og 1973, og var blant annet statsminister 1952 og 1955–1956 samt utenriksminister i 1955.
Faure har publiserte flere bøker. I perioden 1978–1988 var han medlem av det franske akademi.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Pierre Jeambrun, Les sept visages d'Edgar Faure, Jas, 1998
Raymond Krakovitch, Edgar Faure, Le virtuose de la politique, Économica, 2006 ISBN 271785178X
Patrice Lestrohan, L'Edgar, Le Cherche-Midi éditeur, 2007
Bernard Favre, Edgar Faure, l'enragé du Bien Public, documentaire TV, 2007
Yves Marek, Edgar Faure, l'optimiste, la documentation française, 2010
Rodolphe Oppenheimer-Faure et Luc Corlouer, Edgar Faure, secrets d'État, secrets de famille, éditions Ramsay, 2014


== Eksterne lenker ==
(en) Edgar Faure – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Edgar Faure på Internet Movie Database 
(sv) Edgar Faure i Svensk Filmdatabas 
(en) Edgar Faure hos Europaparlamentet
Intempo

Intempo er en skyskraper under oppføring i Benidorm i Spania. Den består av to tårn på 189 meter forent i en felles struktur, og den vil bli den femte høyeste bygningen i Spania.
Bygningene har 47 etasjer (pluss fem tekniske og 3 kjellere) og vil inneholde 269 boliger. Tårnene vil bestå av to tvillingtårn som slås sammen i toppen. De vil bli bygd av betong og får glansede fasader. Skyskraperen er en hyllest til ofrene for bombingen den 11. mars 2004 i Madrid.
Bygningen er designet av Pérez-Guerras Arquitectos og Ingenieros, det samme teamet som tegnet bygningen Neguri Gane. Tårnene vil ha boliger, og når de er ferdig bygd skal dette bli det høyeste boligtårnet i Europa. 
Konstruksjonen har begynt på Playa de Poniente og vil koste 96 millioner euro. Den vil bli ferdigstilt rundt 2012.


== Eksterne lenker ==
Informasjon om bygningen hos Emporis
Bernardo Accolti

Bernardo Accolti (født 1465, død 1536) var en italiensk dikter. Accolti vant fremgang og beundring fremfor alt gjennom sin evne som improvisatør. Han ble en ettertraktet dikter av personer som pave Leo X og kardinal Pietro Bembo.


== Referanser ==
Bobby Farrell

Roberto Alfonso «Bobby» Farrell (født 6. oktober 1949 på Aruba, død 30. desember 2010 i St. Petersburg) var en artist, danser og sanger kjent som sanger i pop- og disco-bandet Boney M., som hadde sin storhetstid på 1970-tallet.Farrell forlot Aruba 15 år gammel for å bli sjømann. Han kom seg en del rundt i verden, og bodde blant annet i Norge og i Nederland før han bosatte seg i Tyskland. Der ble han oppdaget av plateprodusenten Frank Farian, og gitt en rolle i etableringen av det nye bandet Boney M., som den mannlige frontfiguren i bandet. I ettertiden er det blitt kjent at Frank Farian stod bak den mannlige vokalen på platene, og at Farrell stort sett lipsyncet på konsertene.Farrell ble funnet død på sitt hotellrom i St. Petersburg, etter å ha opptrådt med sitt band kvelden før.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Bobby Farrell – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Bobby Farrell på Discogs 
(en) Bobby Farrell på MusicBrainz 
(en) Bobby Farrell på Last.fm 
Bobby Farrell på Myspace
Medaljen for norske finlandsfrivillige 1940

Medaljen for norske finlandsfrivillige 1940 er en medalje utdelt av Den norske Finlandskomitéen til nordmenn, som meldte seg som frivillige til tjeneste på finsk side i vinterkrigen. Medaljen omtales også som deltagermedaljen for de norske frivillige i Finland under vinterkrigen, men må ikke forveksles med den offisielle, finske Vinterkrigens minnemedalje, som også ble tildelt utenlandsfrivillige.


== Bakgrunn ==
Den norske Finlandskomitéen ble etablert i desember 1939. Året etter fikk den produsert en medalje som belønning til dem som hadde meldt seg til tjeneste, med den intensjon at alle frivillige som tjenestegjorde i Finland skulle få medaljen. På grunn av at Norge var kommet med i andre verdenskrig lot ikke utdelingen seg gjennomføre som planlagt.


== Utforming ==

Medaljen er i bronse og har en diameter på 29 mm. Den har som motiv på avers Finlands løve omgitt av omskriften «FOR : NORGE : MED : FINLAND : 1940 :». Reversen har en valknute, kalt «Olavsknute», med heraldiske roser i løkkene, og med omskriften «NORSKE : FRIVILLIGE : 1940 :». Medaljen ble laget av gullsmedfirmaet J. Tostrup i Oslo.
Medaljen er opphengt i et sløyfeformet bånd der båndet er norske og finske flaggfarger slik at den horisontale delen av sløyfen er rød-hvit-mørk blå-hvit-rød og den midtre vertikale delen hvit-lys blå-hvit.


== Mottakere ==
Blant kjente mottakere av medaljen er Max Manus og Leif Larsen, kjent som «Shetlands-Larsen».


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Norjalaisten vapaaehtoisten muistomitali (Talvisota), nettside med bilde av medaljen.