jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Jason Tunks

Jason Tunks (født 7. mai 1975 i London i Ontario) er en kanadisk tidligere friidrettsutøver som spesialiserte seg på diskoskast. Med 67,88 meter fra 1998 er han per 2012 innehaver av den kanadiske rekorden.
Han gikk på Sir Frederick Banting Secondary School i hjembyen, før han dro til Dallas og Southern Methodist University på idrettsstipend. Hans beste kulestøt er 19,06 fra 1997. I 10 år fra 1997 til han la opp i 2006 var han blant verdens 10 beste diskoskastere. Hans beste plassering fra de store internasjonale mesterskapene ble 6.-plass under OL i 2000 i Sydney. Han deltok også under OL i 1996 (33.-plass) og 2004 (15.-plass). Han deltok i fem VM i friidrett fra 1997 til 2005 med 8.-plass fra 2005 som beste plassering. Etter å ha trappet ned satsingen la han offisielt opp i 2011.Tunks eier og driver treningssetnteret Olympic Fitness i London, Ontario sammen med sin kone, den hollandske kulestøteren Lieja Tunks-Koeman. De har to barn. Tunks var tidligere gift med den amerikanske kulestøteren Teri Steer-Cantwell, nå gift med landsmannen og verdensmester i kulestøt, Christian Cantwell. I 2012 ble Jason Tunks introdusert til London (Ontario) Sports Hall of Fame.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Jason Tunks – Olympics.com 
(en) Jason Tunks – Olympic.org 
(en) Jason Tunks – Olympedia 
(en) Jason Tunks – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Jason Tunks – Commonwealth Games Federation 
(en) Jason Tunks – World Athletics 
(en) Jason Tunks – Track and Field Statistics 
(en) Profil på www.athleticscanada.com
Spodistes

Spodistes er en slekt av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae). De blir plassert i underfamilien hornbiller (Dynastinae).


== Utseende ==
Middelsstore (gjerne 20-40 millimeter), litt flate, brunlige biller. Særlig hannene kan minne om små versjoner av de store artene i slekten Dynastes, men er ikke i nær slekt med disse. Kroppen er avlang, kroppsbygningen temmelig spinkel til hornbiller å være. Kroppen er gjerne kledt med gulgrå bestøvning og ser matt ut. Hannene har et langt horn på hodet som danner en klype mot et nedoverbøyd horn på pronotum. Hos hunnene er pronotum dekket av store punktgroper. Beina er forholdsvis slanke.¨


== Utbredelse ==
Gruppen finnes bare i Mellom-Amerika og det nordvestligste Sør-Amerika, sørover til Ecuador. De fleste av artene er regnet som sjeldne.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
Familien skarabider, (Scarabaeidae) Latreille, 1806
Underfamilien hornbiller, Dynastinae MacLeay, 1819
Stammen Agaocephalini Burmeister, 1847
Slekten Spodistes Burmeister, 1847
Spodistes angulicollis Dechambre, 1992
Spodistes armstrongi Dechambre, 1994
Spodistes batesi Arrow, 1902
Spodistes beltianus Bates, 1889
Spodistes grandis Sternberg, 1903
Spodistes hopei Arrow, 1902
Spodistes mniszechi (Thomson, 1860)
Spodistes monzoni Warner, 1992


== Kilder ==
Dynastidae du monde- sjekkliste over artene Arkivert 5. august 2013 hos Wayback Machine.


== Eksterne lenker ==
(en) Spodistes i Encyclopedia of Life 
(en) Spodistes i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Spodistes hos NCBI 
(en) Kategori:Spodistes – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Spodistes – detaljert informasjon på Wikispecies 
(en) Spodistes – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Bilder av Spodistes mniszechi
Lysimakhos av Egypt

Lysimakhos (gresk: Λυσιμαχoς; levde på 200-tallet f.Kr.; død ca 221 f.Kr.) var andre sønn av Ptolemaios II Filadelfos av ptolemeiske kongedømme i Egypt, og hans første hustru Arsinoe, datter av Lysimakhos, konge av Trakia, vestlige Anatolia og til sist også Makedonia.
Lysimakhos er antagelig bevitnet i inskripsjon på en stele i Karnak som «bror av konger» og som strategos (hærfører). Det er uklart hvor han var hærfører, men om det er tilfelle var det antagelig i Øvre Egypt.Lysimakhos overlevde både sin bror Ptolemaios III Euergetes (246–221 f.Kr.) og sin nevø Ptolemaios IV Filopator (221–204 f.Kr.), men det er antatt at han var offer for de utrenskninger som ble gjort av Sosibios, minister og verge for Ptolemaios IV Filopator. Blant de andre ofrene var nevøen Magas, og Filopators mor Berenike II. Det skjedde antagelig ikke lenge etter 221 f.Kr. Det synes ikke som at han etterlot seg barn.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Polybios: Historier, xv. 25; Scholium ad Theocriti Idyllia, xvii. 128
Castor og Pollux-templet

Castor og Pollux-templet (oppført 484 f.kr.) ligger på Forum Romanum i Roma bygd til ære for Dioskurene, to greske tvillinger som romerne kalte Castor og Pollux. Forkledd som ryttere hadde de to hjulpet romerne med å slå latinerne i 496 f.Kr.  Romerne var under ledelse av Aulus Postumius Albus Regillensis og latinerne var ledet av den sjuende og det som skulle bli den siste kongen av Roma, Lucius Tarquinius Superbus.  Aulus Postumius fikk bygd dette templet ved Juturnakilden der tvillingene hadde stoppet for å gi hestene vann. Det ble oppført i terrakotta (brent leire) og tre av etruskerne, og stod etter noe forsinkelse klart i 484 f.Kr. Under den den romerske republikk (510–31 f.Kr.) likte man å tale utenfor templet og holdt Templum Castorum, som de kalte det, godt vedlike. Blant annet lå et nybygg med flott overbygg i stein klart i 117 f.Kr. innviet av  Lucius Cecilius Metellus Dalmaticus (160 f.Kr.–) som i 119 f.kr. var blitt romersk konsul.  Det opprinnelige templet ble delvis knust og murt inn i fundamentet til det nye.  
Under det romerske keiserriket fra 31 f.Kr. brant det i år 12 f.Kr. og Tiberius (42 f.Kr.–37 e.Kr) satte opp det tredje templet med marmor fra Carrara i år 6 e.Kr. og templet fikk  Korintisk søyleorden som man ser rester av i dag.  Tiberius navnga det etter seg og sin avdøde lillebror Drusus (38–9 f.Kr), litt i samme ånden som de to tvillingene Castor og Pollux.  Også i dette tredje templet brukte man de knuste restene av det andre (nå nedbrente) for å bygge fundamentet. Ifølge historikeren Edward Gibbon (1737–1794) hadde  Det romerske senatet  sine hemmelige møter her. Det sies  at templet var i fin stand i det 4. århundre. Siden er lite kjent, men her var et jordskjelv og leirras fra Palatinerhøyden i 847 som blant annet raserte Santa Maria Antiqua som ligger like ved. Materiale kan ha blitt brukt til andre byggverk i nærheten også. På 1400-tallet nevnes gaten Via trium columnarum og man antar at det da bare var de tre søyler igjen. Gjennom århundrene er mye gravd ut og flyttet bort, blant annet av Pirro Ligorio's rovgravinger 1546–49. 
Templet ble 1983–1987 studert av norske forskere ved Det norske institutt i Roma under ledelse av Siri Sande, såvel som eksperter fra de svenske og danske instituttene i Roma ledet av danske Jan Zahle.  Det finske laget hadde forut finstudert Juturnakilden og banet vei for det nye internordiske laget sponset av Carlsberg.  Efter å ha åpnet noen sjakter mellom kilden og templet høsten 1983 ble de første marmorblokkene løftet våren 1984. Man fant diverse mynter fra år 0. To år etter hadde man funnet en gullmynt, for templet ble brukt som sparebank rundt år 0.


== Litteratur ==
Siri Sande (1996). «Castor og Pollux-templet på Forum Romanum». I H.P. L'Oranges fotspor. Forskning ved Det norske institutt i Roma: 98–111. 


== Referanser ==
Anton Grønningsæter

Anton Martin Grønningsæter (født 2. juli 1880 i Hjørundfjord, død 20. juni 1968 i Kristiansand) var en norskfødt industrimann. Han er kjent for sin innsats med nikkelproduksjon Norge, Canada og USA.


== Virke ==
Grønningsæter utdannet seg til kjemiingeniør ved Trondhjems Tekniske Læreanstalt. Han studerte videre ved Bergakademiet i Freiberg i Sachsen, der han  i 1903 ble bergkandidat.I 1905 reiste Grønningsæter til USA. Han arbeidet først for International Nickel Corporation i Bayonne i New Jersey, men dro senere i 1905 til Canada og nikkelgruvene i Sudbury i Ontario. I 1907 ble han ingeniør ved Deloro Mining and Reduction Company i Deloro i Ontario.Grønningsæter ble statsborger i USA. I 1909 vendte han tilbake til Norge for å engasjere seg i nikkelproduksjon der. Kristiansands Nikkelraffineringsverk ble startet i 1910, med Evje Nikkelverk som leverandør av malm. Selskapet leverte nikkel, som ble viktig i produksjonen av krigsmateriell under første verdenskrig.Fra 1913 til 1919 satt Grønningsæter i Kristiansand bystyre. Der var han særlig engasjert i spørsmålet om elektrisitetsforsyning, som også var viktig for framtidig industriutbygging. Han ble i 1914 medlem av bystyrets elektrisitetskomité. Senere samme år ble han styremedlem i Kristiansands elektrisitetsverk.Den økonomiske ledelsen av Kristiansands Nikkelraffineringsverk endte i en finansskandale, der Grønningsæter ikke var direkte involvert, men som satte en stopper for mulighetene til å skaffe nye investorer i nikkelindustrien. I 1919 reiste Grønningsæter tilbake til Canada og British America Nickel Corporation. Etter at dette selskapet gikk konkurs i 1924, arbeidet han i USA, blant annet ved Victor Hybinettes forsøksverk i Wilmington i Delaware. I 1925 var han ved Michigan Smelting & Refining Co. I 1927 var han igjen i Canada, denne gang tilknyttet Falconbridge Nickel Mines, som også etablerte seg i Norge. Han ble også engasjert i å få i gang igjen nikkelproduksjonen i Kristiansand, da Falconbridge-konsernet etablerte fabrikk i byen.Under andre verdenskrig oppholdt Grønningsæter seg i Canada og USA. Han arbeidet for å øke kanadisk nikkelproduksjon, ikke minst med tanke på krigsindustrien. I 1944 ble han medlem av en norsk industrikomité i New York, hovedsakelig bestående av ingeniører, og nedsatt av den norske regjeringen i London.


== Utmerkelser ==
Grønningsæter var ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden og mottok Haakon VIIs Frihetskors. I 1937 fikk han Sam Eydes ærespris fra Polyteknisk Forening for sitt arbeid med nikkelindustrien i Norge. Grønningsæter ble i 1937  innvalgt i Det Norske Videnskaps-Akademi i 1958 i Norges Tekniske Vitenskapsakademi.


== Referanser ==
Isdammen

Isdammen er et oppdemt vann i Adventdalen på Svalbard og hovedvannkilden for Longyearbyen. Dammen ligger like ved tettstedet og nær Adventelvas utløp i Adventfjorden. Den er rundt 2,5 km lang og 0,6 km bred, med et areal på 1,4 km². Høyeste vannstand er 3,3 meter over havet og maks. magasinvolum er 2,7 mill. kubikkmeter.Reservoaret ble skapt som drikkevannskilde allerede før andre verdenskrig. Isdammen besto opprinnelig av et større (Store Isdam) og flere mindre vann (Isdammane) som ble oppdemmet ved bygging av en 3-4 meter høy og nesten 2,5 kilometer lang demning over utløpet av Endalselva, like før samløpet med Adventelva. Demningen fungerer også som vei videre oppover Adventdalen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
«Isdammen». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Endalselva

Endalselva er ei elv i Nordenskiöld Land på Spitsbergen, Svalbard. Den er ei sideelv til Adventelva som den løper sammen med rundt to kilometer øst for Longyearbyen. Elva har utspring fra Bogerbreen innerst i Endalen. Den er rundt 12 kilometer lang, med et nedbørfelt på 36 km² og en middelvannføring på 1,3 m³/s.  Like før utløpet er elva demmet opp med en nesten 2,5 kilometer lang demning som danner Isdammen, Longyearbyens hovedvannkilde.


== Referanser ==
Hofteleddsdysplasi (menneske)

Hofteleddsdysplasi er en tilstand i hofteleddet hvor leddhodet på lårbenet ligger utenfor leddskålen på hoftebenet. Tilstanden kan enten være en medfødt misdannelse eller tilegnet i oppveksten.


== Årsak ==
Hofteleddsdysplasi gir uttrykk for at det er et arvelig komponent og finnes ofte hos flere i samme familie som medvirkende til utviklingen. Det er hyppigst hos barn som er født i seteleie og mest vanlighos jenter. Dersom ikke skaden rettes opp kan barnet få gangvansker og tidlig slitasjegikt.


== Forekomst ==
Det er cirka en prosent av alle nyfødte som får mistanke om hofteleddsdysplasi.


== Behandling ==
Ved tidlig oppdagelse er behandlingen enkel. Barnet behandles med en bred pute (Frekas pute) i fire måneder. Selve puten legges utenpå bleien for å presse lårbenet utover sånn at leddhodet kommer i kontakt med leddskålen slik at leddet får gro seg til. Om ikke diagnosen blir stilt i nyfødtperioden er behandling vanskeligere. Leddhodet må bringes i korrekt leie ved hjelp av strekk,eller i sjeldne tilfeller ved hjelp av operasjon. En sendiagnosering kan medfødre en komplisert og langvarig behandling.


== Referanser ==
Endalen

Endalen er en rundt syv kilometer lang sidedal til Adventdalen på Spitsbergen, Svalbard. Den er en u-dal, med bratte sider og flat bunn. Den munner ut i Adventdalen mellom Bayfjellnosa og Lindholmhøgda, rundt fire kilometer øst for Longyearbyen. Øverst i dalen ligger Bogerbreen, som er kilde for Endalselva som renner gjennom dalen.  Breen har en mektig morene med ganske brede smelteelver, som så vidt kan forseres.

Om lag to kilometer innover fra Adventdalen ligger den nå nedlagte Gruve 5, på østsida av Endalen.
Navnet betyr «Dal nr. 1» og ble først brukt av det amerikanske selskapet Arctic Coal Co., som drev kullgruver i Longyeardalen, og som i 1916 ble overtatt av Store Norske.I 1933 flyttet Store Norske et hus fra Todalen og over til Endalen, det ble brukt for anleggs- og fangstformål.Endalen er et snøscooterfritt område. Man kan gå til fots eller på ski over til Colesdalen herfra, stien går langs den vestre fjellsida av dalen mens østsiden er full av rasblokker og vanskelig å forsere. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Endalen Stadnamn i norske polarområde, Norsk polarinstitutt
Dom Miguelodden

Dom Miguelodden er et lite nes på sørsiden i Nordenskiöld Land på Spitsbergen på Svalbard. Neset ligger på nordsiden av Van Mijenfjorden mellom Kaldbukta og Blåhuken i vest, og Svensksundhamna i øst.

Ved Blåhuken Lykt som står her, ligger et gravfelt som er fra før 1946.
I september 1946 oppførte bygningsarbeidere fra Sveagruva en fyrlykt på neset, som en av tre lykter til hjelp for skipstrafikken på fjorden. Blåhuken lykt var i drift fra 18. september samme år.Like vest for Dom Miguelodden ligger Blåhukhytta som eies av Store Norske Spitsbergen Kulkompani. Den ble bygd som en hvilehytte for hundekjørere mellom Svea og Camp Bell-hytta. I 1965 ble det for første gang boret et hull etter olje i området av selskapet Amoseas/Caltex. Hullet var tørt.Neset har navn etter fyrst Dom Miguel av Bragança.Anlegget inngikk i grenseområdet mellom det som utgjorde Fangstfelt 6 (Braganzafeltet) og Fangstfelt 7 (Lågneset). Området ble brukt i norsk pelsdyrfangst i tiden før andre verdenskrig.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Dom Miguelodden Stadnamn i norske polarområde, Norsk polarinstitutt
Dom Miguelodden, kulturminnets beskrivelse i Riksantikvarens kulturminnedatabase.
Township Rollers FC

Township Rollers Football Club er en fotballklubb fra Gaborone i Botswana og som er kjent som Mapalastina. Klubben ble stiftet i 1961 og har et bittert rivaleri med naboklubben Gaborone United.


== Meritter ==
Botswana Premier League: 16
1979, 1980, 1982, 1983, 1984, 1985, 1987, 1995, 2005, 2010, 2011, 2013–14, 2015–16, 2016-17, 2017-18, 2018-19Coca Cola Cup Winners: 5
1993, 1994, 1996, 2005, 2010.Orange Kabelano Charity Cup: 4
2002, 2004, 2006.Mascom Top 8 Cup: 1
2012.


== Kontinentale turneringer ==
CAF Champions League: 1 gang2011 - Diskvalifisert fra innledende rundeAfrican Cup of Champions Clubs: 6 ganger1981 - Første runde
1983 - Innledende runde
1984 - Innledende runde
1985 - Første runde
1988 - Innledende runde
1996 - Innledende rundeCAF Confederation Cup: 1 gang2006 - Andre rundeCAF Cup Winners' Cup: 4 ganger1980 - Første runde
1994 - Innledende runde
1995 - Første runde
1997 - Innledende runde
Heradsbygd stasjon

Heradsbygd stasjon va en jernbanestasjon på Solørbanen ved Heradsbygd i Elverum. Stasjonen ble åpnet da Solørbanen sto ferdig i 1910. Frem til 1921 ble den skrevet Heradsbygden. 1965 ble den nedgradert til stoppested som bare var betjent til 1967. Deretter hadde den status som holdeplass, persontrafikken ble nedlagt 1994.


== Litteratur ==
Bjerke, Thor og Holom, Finn (2004). Banedata 2004. Hamar / Oslo: Norsk Jernbaneklubb / Norsk Jernbanemuseum. s. 70. ISBN 82-90286-28-7. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
Dahl, Aasmund, red. (1992). NSBs bygningsregistrering: Oslo distrikt: Solørbanen. NSB Arkitektkontoret. s. 171–183. 


== Eksterne lenker ==
(no) Heradsbygd stasjon i Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase
(no) Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase: Solørbanen
Jømna stasjon

Jømna stasjon var en jernbanestasjon på Solørbanen ved Jømna i Elverum. Stasjonen ble åpnet da Solørbanen sto ferdig i 1910. 1977 ble den nedgradert til stoppested som bare var betjent til 1982. Fra 1990 hadde den status som holdeplass, persontrafikken ble nedlagt 1994. Stasjonens vanntårn er bevart og vernet.


== Litteratur ==
Bjerke, Thor og Holom, Finn (2004). Banedata 2004. Hamar / Oslo: Norsk Jernbaneklubb / Norsk Jernbanemuseum. s. 70. ISBN 82-90286-28-7. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
Dahl, Aasmund, red. (1992). NSBs bygningsregistrering: Oslo distrikt: Solørbanen. NSB Arkitektkontoret. s. 159–168. 


== Eksterne lenker ==
(no) Jømna stasjon i Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase
(no) Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase: Solørbanen
Bolterdalen

Bolterdalen, i mellomkrigstiden kalt Tredalen, er en rundt åtte kilometer lang sidedal til Adventdalen på Spitsbergen, Svalbard. Den er en u-dal, med bratte sider og flat bunn. Den munner ut i Adventdalen mellom Breinosa og Bolternosa, rundt ti kilometer øst for Longyearbyen. Øverst i dalen ligger Bolterskaret og Scott Turnerbreen, som er kilde for Bolterelva som renner gjennom dalen.

På østsida av Bolterdalen ligger Gruve 7 på Gruve 7-fjellet (Breinosa), hvor også EISCAT og Kjell Henriksen-observatoriet er lokalisert.
Navnet kommer fra det engelske ordet «bolt», som betyr «løpe vekk», etter at en av William Martin Conways hester løp vekk her under hans ekspedisjon i 1896. Derimot brukte Arctic Coal Company navnene Endalen, Todalen, og Tredalen om de første sørlige sidedalene innover Adventdalen.
I Bolterdalen (Tredalen) ble det i mellomkrigstiden oppført et hus  av en ansatt på Adventdalens kullfelt, til bruk for å ta imot turister. Den såkalte «Tredalshytta» ligger ved utløpet av Bolterdalen i Adventdalen. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Bolterdalen Stadnamn i norske polarområde, Norsk polarinstitutt
Todalselva (Svalbard)

Todalselva er ei elv i Nordenskiöld Land på Spitsbergen, Svalbard. Den er ei sideelv til Adventelva som den løper sammen med rundt seks kilometer øst for Longyearbyen. Elva har sitt utspring ved Gangskaret innerst i Todalen. Den er rundt 13 kilometer lang.


== Eksterne lenker ==
Todalselva Stadnamn i norske polarområde, Norsk polarinstitutt
Verksteds-Arbeideren

Verksteds-Arbeideren var en bedriftsavis utgitt av Norges Kommunistiske Parti for jernbanearbeidere i Drammen. Den kom ut fra 1924 til 1928.Midt på 1920-tallet omorganiserte NKP partiet. Mens medlemmene tidligere hadde vært organisert i stedslag, satset man nå på å bygge opp grunnorganisasjoner på de mest sentrale arbeidsplassene. Disse «bedriftscellene» ga mange steder ut egne aviser. Verksteds-Arbeideren var den første bedriftsavisen partiet dro i gang, og den første i Norden.Den skilte seg etter hvert ut fra NKPs andre bedriftsaviser, ved at den engasjerte seg i fraksjonsstridene i partiet. I 1928 skrev den om Hornsruds regjering i positive ordelag og støttet partimedlemmene Olav Scheflo, Emil Stang d.y. og Jeanette Olsen som hadde forlatt partiet. Det endte med at Verksteds-Arbeideren brøt med NKP.På slutten av 1920-tallet var NKP i sterk tilbakegang, noe som også preget aktiviteten i bedriftslagene og bidro til at mange av bedriftsavisene forsvant. Samtidig konkurrerte bedriftsavisene med den vanlige avisdriften i NKP om de høyst begrensede ressursene i partiet. Tidlig på 1930-tallet ble det imidlertid gjort nye anstrengelser for å gi ut slike aviser, og rundt 1932 hadde partiet trolig om lag 30 bedriftsaviser.


== Referanser ==
Bolterelva

Bolterelva er ei elv i Nordenskiöld Land på Spitsbergen, Svalbard. Den er ei sideelv til Adventelva som den løper sammen med rundt ni kilometer øst for Longyearbyen. Elva har sitt utspring fra Scott Turnerbreen innerst i Bolterdalen. Ei betydelig sideelv er elva fra Rieperbreen på østsida av Bolterdalen. Bolterelva er rundt åtte kilometer lang og har navn etter dalen den renner gjennom.


== Referanser ==
Akseløya lykt

Akseløya lykt, tidvis også kalt Akseløya fyr, er et fyrtårn på Birkelandodden helt nord på Akseløya ved innløpet til Van Mijenfjorden på midtre Spitsbergen. Fyret er et rødt firkantett toppbygg montert på en hvit gittermast / bjelkemast ved strandkanten. Det lyser med et blink av hvitt lys hvert femte sekund.I september 1946 oppførte bygningsarbeidere fra Sveagruva denne lykta i tilknytning til Bellsund fyr lengre vest, og Akeløya lykt sto ferdig 20. september: Det ble også anlagt fyrlykter til hjelp for skipstrafikken i Van Mijenfjorden på Dom Miguelodden, og Blåhuken.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Birkelandodden Stadnamn i norske polarområde, Norsk polarinstitutt
Wolframs-Eschenbach

Wolframs-Eschenbach (til 1917 Obereschenbach) er en by i Tyskland i delstaten Bayern i Landkreis Ansbach.
Den tysk ridder og poet Wolfram von Eschenbach ble født i Wolframs-Eschenbach.


== Distrikter ==
Wolframs-Eschenbach har 10 distrikter:


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Wolframs-Eschenbach – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Wolframs-Eschenbach – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Himmelstorm

Himmelstorm er en science fiction-antologi redigert av Bing & Bringsværd og utgitt som nummer 215 av Lanterne-bøkene under vignetten Lanterne science fiction av Gyldendal Norsk Forlag i 1974. Antologien presenterer tre betydningsfulle forfattere i genren: Robert A. Heinlein, A. E. van Vogt og James Blish. Tittelen er inspirert av kallenavnet «himmelstormerne» som ble gitt tre medlemmer av «Verein für Raumschiffahrt» («Foreningen for romskipsfart»), en tysk amatørromrakettorganisasjon som var aktiv i perioden 1927–1933. Peter Haars har laget omslaget.


== Innhold ==
Robert A. Heinlein: «Bite seg selv i halen» («By his Bootstraps»)
A. E. van Vogt: «Samarbeid - ellers!» («Co-operate - or Else»)
A. E. van Vogt: «Ungen fra Carsons planet» («The Second Solution»)
A. E. van Vogt: «En kamp på liv og død» («The Rull»)
James Blish: «Et samvittighetsspørsmål» («A Case of Conscience»)


== Referanser ==
Dit.no

Dit.no er en nettjeneste lansert av NRK, Statens vegvesen og Ruter i mars 2013 som konkurrerer med Google Transit, Eniro og andre aktører om å tilby kollektiv- og trafikkinformasjon.
Slagordet er «En ny tjeneste som samler rute- og trafikkinformasjon fra hele landet – for hele landet.»
Tjenesten hadde per 25. februar 2013 ikke full dekning i hele landet. Det er det heller ingen andre tjenester som har. Eierskapet til og forvaltningen av de underliggende datasettene er et politisk sensitivt tema, og  flere organisasjoner har uttalt seg kritisk til NRKs engasjement, blant annet Medietilsynet og Konkurransetilsynet.I oktober 2013, før prosjektet forlot betastatus, trakk NRK seg som samarbeidspartner. NRK hadde da brukt «mellom fire og åtte egne ansatte» i en fireårsperiode og «vel elleve millioner kroner i investeringer, blant annet på innleide konsulenter».


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted