John Mayall

John Mayall OBE (født 29. november 1933 i Macclesfield, Cheshire, England) er en engelsk bluesmusiker og multiinstrumentalist, hovedinstrumentet er gitar men han spiller også munnspill, piano, keyboard, fløyte, harpe, trommer og perkusjon. Hans musikalske karriere strekker seg i overkant av 60 år.
Sammen med Alexis Corner regnes han som den britiske blues' far, og han var en av de første som utviklet denne stilen vekk fra opprinnelig blues i mer eksperimentell retning.Hans musikalske karriere strekker seg over mer enn femti år, med de største suksessene i 1960-årene. Han grunnla John Mayall & the Bluesbreakers, og han har påvirket mange musikeres karrierer, blant andre Eric Clapton, Jack Bruce, Peter Green, John McVie, Mick Fleetwood, Mick Taylor, Don "Sugarcane" Harris, Harvey Mandel, Larry Taylor, Aynsley Dunbar, Dick Heckstall-Smith og Coco Montoya.Det er vanskelig å finne et klart skille mellom innspillinger med John Mayall alene og de med John Mayall & the Bluesbreakers.


== Bakgrunn og virke ==
John Mayall var sønn av Murray Mayall, en gitarist og jazzmusikkentusiast. Fra en tidlig alder ble John tiltrukket av sounden til amerikanske bluesspillere som Lead Belly, Albert Ammons, Pinetop Smith og Eddie Lang.Mayall tilbrakte militærtjenesten på tre år i Korea, og under en permisjonsperiode kjøpte han sin første elektriske gitar. Fra 1955 gikk han på en kunsthøyskole, etterfulgt av læretiden, og fikk utdannelse som grafisk designer. Hans tidligere yrke kan man i ettertid se resultater av på utformingen av plateomslagene til mange av hans album.
Etter å ha spilt med flere band på fritiden valgte han i 1963 å satse på en musikker karriere på heltid og flyttet til London.
Siden slutten av 1960-årene har Mayall bodd i USA. En skogbrann ødela huset hans i Laurel Canyon i 1979, og gjorde alvorlig skade på hans musikalske samlinger og arkiver.
Mayall har vært gift to ganger og har 6 barn. Hans andre kone, Maggie Mayall, er en amerikansk bluessanger, låtskriver og perkusjonist. Hun har siden tidlig på 1980-årene deltatt i ledelsen av ektemannens karriere. Paret ble gift i 1982 og ble skilt i 2011.I 2005 ble Mayall utnevnt til offiser av Order of the British Empire (OBE) i Honours List. I 2016 ble Mayall innlemmet i Blues Hall of Fame.Mayalls selvbiografi, Blues From Laurel Canyon: My Life As A Bluesman, ble gitt ut i 2019.


== Karriere ==

På slutten av 1963 spilte Mayall med bandet sitt, som nå ble kalt The Bluesbreakers, på Marquee Club, 165 Oxford Street i London. Line-upen var Mayall, Peter Ward, John McVie på bass og gitarist Bernie Watson. De var med John Lee Hooker på hans britiske turné i 1964.
Bluesbreakers har hatt hyppige utskiftinger gjennom tidene og mange av medlemmene har fortsatt i andre kjente band eller som soloartister. Som Eric Clapton, Peter Green, John McVie, Mick Taylor og Jon Hiseman for å nevne noen.
John Mayall og Eric Clapton ‎spilte inn en singel, "Lonely Years", i 1966.
Samtidig med Bluesbreakers perioden gikk Mayall i studio for å spille inn et soloalbum, på kun en dag i mai 1967. Tidligere Artwoods trommeslager Keef Hartley bidro på halvparten av sporene, og alt annet ble spilt av Mayall. Albumet ble gitt ut i november med tittelen The Blues Alone.
I november 1970 ga Mayall ut et prosjekt som involverte mange av de mest fremtredende musikerne han hadde spilt med i løpet av de foregående årene. Dobbeltalbumet Back to the Roots er med Eric Clapton, Mick Taylor, Gerry McGee og Harvey Mandel på gitar, Sugarcane Harris på fiolin, Mandel på treblåsere; Stephen Thompson og Larry Taylor på bass; og Keef Hartley på trommer. Paul Lagos var blitt med Sugarcane og endte opp med å spille trommer på fem spor. Mayall skrev alle sangene og sang all vokalen, spilte munnspill, gitar, keyboard, trommer og perkusjon.På begynnelsen av 1970-tallet hadde Mayall flyttet til USA hvor han tilbrakte mesteparten av de neste 15 årene, og spilte inn med lokale musikere for forskjellige plateselskaper. I august 1971 produserte Mayall en jazzorientert sesjon for bluesmannen Albert King og dro noen måneder senere på turné med musikerne som hadde vært med i studio.
Et livealbum Jazz Blues Fusion ble gitt ut året etter, med Mayall på munnspill, gitar og piano, Blue Mitchell på trompet, Clifford Solomon og Ernie Watts på saksofoner, Larry Taylor på bass, Ron Selico på trommer og Freddy Robinson på gitar. Noen få medlemsendringer er det på utgivelsen av et lignende album i 1973, Live Moving On.
I løpet av det neste tiåret fortsatte Mayall å skifte musikere og bytte selskaper og ga ut en rekke album. På dette stadiet av karrieren var Mayalls musikk ganske forskjellig, fra elektrisk blues spilt av rockemusikere, inkludert jazz-, funk- eller popelementer og til og med kvinnelig vokal. Et bemerkelsesverdig unntak er The Last of the British Blues (1978), et live-album.
I 1982 ble Mayall gjenforent med Mick Taylor, John McVie og Colin Allen, tre musikere fra bandet på 1960-tallet, for en to år lang verdensturné hvor et live-album dukke opp et tiår senere.
I 1984 startet Mayall igjen å benytte navnet The Bluesbreakers på bandet sitt .
I anledning den førti år lange karrieren, inviterte Mayall musikere til innspilling av et album. Along for the Ride som ble utgitt i 2001, kreditert John Mayall and Friends med tjue navn oppført på forsiden av omslaget, inkludert noen Bluesbreakers, gamle og nye, og også Gary Moore, Jonny Lang, Steve Cropper, Steve Miller, Otis Rush, Billy Gibbons, Greg Rzab, Chris Rea, Jeff Healey og Shannon Curfman.

For å feire sin 70-årsdag ble Mayall gjenforent med spesielle gjester Eric Clapton, Mick Taylor og Chris Barber under et innsamlingsshow. Denne "Unite for Unicef" konserten fant sted 19. juli 2003 på Liverpool Arena, og ble tatt opp på film for en DVD-utgivelse.
I 2005 ble Mayall utnevnt til en OBE i Honours List.John Mayall var en av de hundrevis av artister som fikk materiale ødelagt i universalbrannen i 2008.I november 2008 kunngjorde Mayall på sin nettside at han skulle oppløse Bluesbreakers, for å kutte ned på den store arbeidsmengden og gi seg selv frihet til å jobbe med andre musikere. Tre måneder senere ble det annonsert en solo-verdensturné, med: Rocky Athas på gitar, Greg Rzab på bass og Jay Davenport på trommer. Tom Canning, på orgel, ble med i bandet på turneen som startet i mars 2009. Et album, Tough, ble gitt ut i september 2009. Siden den gang har Mayall fortsatt å turnere med det samme backingbandet, minus Canning, som sluttet på grunn av andre prioriteringer.Albumet Howlin’ At the Moon kom i 2011 og Smokin’ Blues i 2012.
I 2013 signerte Mayall med produsent Eric Cornes plateselskap, Forty Below Records. De to har produsert 4 studioalbum sammen, A Special Life med trekkspiller C.J. Chenier (2014), Find a Way to Care (2015), Talk About That med to spor med Joe Walsh (2017) og Nobody Told Me med Joe Bonamassa, Larry McCray, Alex Lifeson, Todd Rundgren, Carolyn Wonderland og Steven Van Zand (2019).
I 2016 ble Mayall innlemmet i Blues Hall of Fame.
I 2018 fikk Mayall med et nytt medlem i bandet sitt, hans første kvinnelige hovedgitarist, Carolyn Wonderland.
Mayalls selvbiografi, Blues From Laurel Canyon: My Life As A Bluesman, skrevet sammen med forfatteren Joel McIver, ble utgitt av Omnibus Press i august 2019.John Mayall - The First Generation 1965 – 1974 er en deluxe-boks gitt ut i 5 000 eksemplarer i januar 2021. Den inneholder 35 CD-er, 2 innbundne bøker, signert foto, plakater og mye mer. Den inkluderer alle albumene fra 1965 - 1974, pluss uutgitte spor med Eric Clapton, Peter Green, Mick Taylor, Harvey Mandel, Blue Mitchell, John Mark og mange flere kjente musikere.I 2020 ga han ut singelen «I’m as Good as Gone» hvor også Buddy Miller var med. "Chills and Thrills" med Mike Campbell ble utgitt i 2021, begge disse singlene er fra albumet The Sun Is Shining Down som skal utgis 28. januar 2022. Med på albumet er også Melvin Taylor, Marcus King, Scarlet Rivera, Jake Shimabukuro og Carolyn Wonderland.
John Mayall er nominert til Grammy 2023 i klassen Best Traditional Blues Album for The Sun Is Shining Down.


== Album ==


=== Studioalbum ===
Blues Breakers with Eric Clapton (med the Bluesbreakers), 1966
A Hard Road (med the Bluesbreakers), 1967
Crusade (med the Bluesbreakers), 1967
The Blues Alone, 1967
Bare Wires (med the Bluesbreakers), 1968
Blues from Laurel Canyon, 1968
Empty Rooms, 1970
USA Union, 1970
Back to the Roots, 1971
Memories, 1971
Ten Years Are Gone, 1973
The Latest Edition, 1974
New Year, New Band, New Company, 1975
Notice to Appear, 1975
A Banquet in Blues, 1976
A Hard Core Package, 1977
Bottom Line, 1979
No More Interviews, 1980
Road Show Blues, 1981
Return of the Bluesbreakers (med the Bluesbreakers), 1985
Chicago Line (med the Bluesbreakers), 1988
A Sense of Place (med the Bluesbreakers), 1990
Cross Country Blues (med the Bluesbreakers), 1992
Wake Up Call (med the Bluesbreakers), 1993
Spinning Coin (med the Bluesbreakers), 1995
Blues for the Lost Days (med the Bluesbreakers), 1997
Padlock on the Blues (med the Bluesbreakers og John Lee Hooker), 1999
Along for the Ride (John Mayall & Friends), 2001
Stories (med the Bluesbreakers), 2002
Tough, 2009
A Special Life, 2014
Find a Way to Care, 2015
Talk About That, 2017
Nobody Told Me, 2019
The Sun Is Shining Down, 2022


=== Livealbum ===
John Mayall Plays John Mayall (med the Bluesbreakers), 1965
The Diary of a Band, Vol. 1, 1968
The Diary of a Band, Vol. 2, 1968
The Turning Point, 1969
Live in Europe, 1971
Jazz Blues Fusion, 1972
Moving On, 1972
Lots of People, 1977
Primal Solos, 1977
The Last of the British Blues, 1978
Behind the Iron Curtain (med the Bluesbreakers), 1985
The Power of the Blues (med the Bluesbreakers), 1987
The 1982 Reunion Concert (med the Bluesbreakers), 1992
Rock the Blues Tonight, 1999
Live at the Marquee 1969, 1999
Time Capsule, 2000
UK Tour 2K, 2001
Boogie Woogie Man, 2001
Rolling with the Blues, 2002
No Days Off (med the Bluesbreakers), 2003
70th Birthday Concert (med the Bluesbreakers and Friends), 2003
Live: 1969, 2004
Live from Austin, TX, 2007
In the Shadow of Legends (med the Bluesbreakers), 2011
Live in London, 2011
Historic Live Shows, Vol. 1, 2012
Historic Live Shows, Vol. 2, 2012
Historic Live Shows, Vol. 3, 2012
Blues Alive NYC 1976, 2015
Live in 1967 (med the Bluesbreakers), 2015
Live in 1967, Vol. 2 (med the Bluesbreakers), 2016
Three for the Road, 2018


=== Samlingsalbum ===
Looking Back, 1969
The World of John Mayall, Vol. 1, 1970
The World of John Mayall, Vol. 2, 1971
Thru the Years, 1971
Beyond the Turning Point, 1971
Down the Line, 1972
The Best of John Mayall, 1973
Blues Roots, 1978
The John Mayall Story, Vol. 1, 1983
The John Mayall Story, Vol. 2, 1983
The Collection, 1986
Archives to Eighties (med Eric Clapton og Mick Taylor), 1988
1966–1972, 1990
London Blues: 1964–1969, 1992
Room to Move: 1969–1974, 1992
Stormy Monday, 1994
As It All Began: 1964–69 (med the Bluesbreakers), 1998
Drivin' On: The ABC Years (1975–1982), 1998
Silver Tones: The Best Of (med the Bluesbreakers), 1998
The Masters: Soundtrack to the Film Turning Point, 1999
Steppin' Out: An Introduction to John Mayall, 2001
Rockin' the Roadshow, 2003
Essentially John Mayall, 2006
Live at the BBC (med the Bluesbreakers), 2007
So Many Roads: An Anthology (1964–1974), 2010
The First Generation 1965–1974, 2021


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) John Mayall – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) John Mayall på Internet Movie Database 
(sv) John Mayall i Svensk Filmdatabas 
(en) John Mayall på AllMovie 
(en) John Mayall hos The Movie Database 
(en) John Mayall på Discogs 
(en) John Mayall på MusicBrainz 
(en) John Mayall på Songkick 
(en) John Mayall på AllMusic