jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Berenike Syra

Berenike Syra (gresk: Βερενίκη Σύρα, også kalt Ferneforos («medgiftbærer») og «den yngre»; født ca. 285 f.Kr., død 246 f.Kr. i Antiokia) var dronning av Selevkideriket som gift med Antiokos II Theos. Hun var datter av Ptolemaios II Filadelfos av Egypt og hans første hustru Arsinoe I.
I 261 f.Kr. ble hun gift med selevkidemonarken Antiokos II Theos som etter en avtale med Ptolemaios II skilte seg fra sin hustru Laodike I og overført etterfølgelsen og arveretten fra Laodikes barn og til Berenikes barn. 
Berenike fikk en sønn med Antiokos Theos, også kalt for Antiokos, i 251 f.Kr.
Den 28. januar 246 f.Kr., da Ptolemaios II døde, etterlot Antiokos II Theos sin hustru og dronning Berenike i Antiokia og reiste til sin første hustru Laodike, men han døde kort tid etter i juli. Mange mistenkte forgiftning. Berenike hevdet regentskapet for sin lille sønn Antiokos og erobret Soloia med sin hær. Imidlertid hadde Berenike sendt ut mordere som drepte både henne og den lille sønnen på slutten av sommeren det samme året. 
Berenikes bror, Ptolemaios III Euergetes, som hadde etterfulgt sin far, dro ut i september med en stor egyptisk hær for å hevne mordet på sin søster. Han invaderte Syria og utløste således den tredje syriske krig. I Antiokia tok han Laodike til fange og hun ble drept av opprørte byfolk, eller Ptolemaios fikk henne henrettet. 
Denne hendelsen og krigen ble også nevnt i kryptiske vendinger i Daniels bok i Den hebraiske Bibelen:

«Kongen i sør skal bli mektig, men en av høvdingene hans skal bli enda mektigere. Han skal herske med stor makt. Noen år senere skal de inngå en allianse, og datteren til kongen i sør kommer til kongen i nord for å bekrefte forliket. Men hennes kraft blir borte, og han kan heller ikke holde stand. På den tiden skal både hun og følget hennes, faren og mannen, overgis til døden.»


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
«Berenice Phernephorus», Livius.org
«Women in power 500 - C.E. 1»
St. Petersburg og Ladoga eparki

St. Petersburg og Ladoga eparki er et russisk-ortodokst eparki (bispedømme) med sete i St. Petersburg som ved siden av selve byen omfatter Leningrad oblast. Kazan-katedralen er eparkiets katedral, og Aleksandr Nevskij-klosteret eparkens sete.
St. Petersburg er et historisk sett viktig og derfor prestisjefylt bispesete. For eksempel var tre av fem russiske patriarker på 1900-tallet metropolitter av St. Petersburg før de ble valgt til patriark (Aleksij I, II og Pimen).


== Historie ==
Området rundt St. Petersburg (Ingermanland) lå før grunnleggelsen av byen i Novgorod eparki. 1721 avskaffet keiser Peter den store patriarkembetet og erstattet patriarken av Moskva med et bisperåd, den hellige synode. St. Petersburg var som rikets nye hovedstad også setet for synoden, og ble direkte underlagt denne. I 1742 ble St. Petersburg et eget bispesete, opprinnelig under tittelen St. Petersburg og Sjlisselburg eparki. Det ble i 1745 opphøyet til erkeeparki og i 1775 til metropolitaneparki.
Metropolitten av St. Petersburg ble, som fast medlem i den hellige synode og med sete i hovedstaden, til den russisk-ortodokse kirkens viktigste kirkelige embete i keiserrikets Russland. Han var bl.a. ansvarlig for alle troende som ikke var tilknyttet noe eparki, f.eks. i den vesteuropeiske og nordamerikanske diasporaen.
Til å begynne med omfattet eparkiet i tillegg til St. Petersburg by og omegn også Estland, Finland og i perioder Karelia og Novgorod-traktene. Estland ble i 1865 overført fra St. Petersburg til Rīga eparki. Finland ble skilt ut som Vyborg og Finland eparki i 1892.
På grunn av de mange endringene i både eparkiets omfang og byens navn skiftet eparkiet tittel flere ganger, bl.a. i 1803 til Novgorod, St. Petersburg, Estland og Finland eparki; i 1917 til Petrograd og Gdov eparki; og i 1943 til Leningrad og Novgorod eparki. Sitt nåværende navn førte eparkiet fra 1892 til 1914 og fikk det tilbake i 1991 (se listen over eparker av St. Petersburg for en komplett liste av titlene). Året før var Novgorod og Karelia blitt (gjen)utskilt fra eparkiet.


== Se også ==
Liste over eparker av St. Petersburg
Hildur Þorgeirsdóttir

Hildur Þorgeirsdóttir (født 11. mars 1989 i Reykjavík) er en islandsk håndballspiller, som spiller for den tyske klubben HSG Blomberg-Lippe.Þorgeirsdóttir har også spilt landskamper for Island, hvor hun står bokført med 26 kamper og 12 mål. Þorgeirsdóttir deltok for Island i EM i 2012.


== Referanser ==
Liste over eparker av St. Petersburg

Denne listen omfatter eparkene, erkeeparkene og metropolittene av St. Petersburg fra eparkiets grunnleggelse i 1742 og frem til i dag. Listen viser også de mange endringene i eparkiets omfang og navn.

Epark Nikodim Skrebintskij av St. Petersburg og Sjlisselburg (1742–1745)
Erkeepark Theodosij Jankovskij av St. Petersburg og Sjlisselburg (1745–1750)
Erkeepark Silvestr Kuljabka av St. Petersburg og Sjlisselburg (1750–1761)
Erkeepark Beniamin Putsek-Grigorovitsj av St. Petersburg og Sjlisselburg (1761–1762)
Erkeepark Gabriil Kremenetskij av St. Petersburg og Sjlisselburg (1762–1770)
Erkeepark Gabriil Petrov-Sjaposjnikov av St. Petersburg og Reval (1770–1775),
deretter metropolitt av Novgorod og St. Petersburg (1775–1799)
Metropolitt Amvrosij Podobedov av St. Petersburg, Novgorod, Estland og Vyborg (1799–1800),
deretter metropolitt av Novgorod, St. Petersburg, Estland og Vyborg (1800–1803),
deretter metropolitt av Novgorod, St. Petersburg, Estland og Finland (1803–1818)
Metropolitt Mikhail Desnitskij av Novgorod, St. Petersburg, Estland og Finland (1818–1821)
Metropolitt Serafim Glagolevskij av Novgorod, St. Petersburg, Estland og Finland (1821–1843)
Metropolitt Antonij Pathalskij av Novgorod, St. Petersburg, Estland og Finland (1843–1848)
Metropolitt Nikanor Klementjevskij av Novgorod, St. Petersburg, Estland og Finland (1848–1856)
Metropolitt Grigorij Postinkov av Novgorod, St. Petersburg, Estland og Finland (1856–1860)
Metropolitt Isidor Nikolskij av Novgorod, St. Petersburg, Estland og Finland (1860–1865),
deretter metropolitt av Novgorod, St. Petersburg og Finland (1865–1892)
Metropolitt Palladij Rajev-Pisarev av St. Petersburg og Ladoga (1892–1898)
Metropolitt Antonij Vadkovskij av St. Petersburg og Ladoga (1898–1912)
Metropolitt Vladimir Bogojavlenskij av St. Petersburg og Ladoga (1912–1914),
deretter metropolitt av Petrograd og Ladoga (1914–1915)
Metropolitt Pitirim Oknov av Petrograd og Ladoga (1915–1917)
Metropolitt Beniamin Kazanskij av Petrograd og Gdov (1917–1922)Sedesvakans

Metropolitt Iosif Petrovykh av Leningrad (1926–1927)
Metropolitt Serafim Tsjitsjagov av Leningrad og Gdov (1928–1933)
Metropolitt Aleksij Simanskij av Leningrad (1933–1943),
deretter metropolitt av Leningrad og Novgorod (1943–1945)
Metropolitt Grigorij Tsjukov av Leningrad og Novgorod (1945–1955)
Metropolitt Elevtherij Vorontsov av Leningrad og Novgorod (1955–1957),
deretter metropolitt av Leningrad og Ladoga (1957–1959)
Metropolitt Pitirim Sviridov av Leningrad og Ladoga (1959–1960)
Metropolitt Gurij Jegorov av Leningrad og Ladoga (1960–1961)
Metropolitt Pimen Izvekov av Leningrad og Ladoga (1961–1963)
Metropolitt Nikodim Rotov av Leningrad og Ladoga (1963–1967),
deretter metropolitt av Leningrad og Novgorod (1967–1978)
Metropolitt Antonij Melnikov av Leningrad og Novgorod (1978–1986)
Metropolitt Aleksij Rüdiger av Leningrad og Novgorod (1986–1990)
Metropolitt Ioann Snytsjjov av Leningrad og Ladoga (1990–1991),
deretter metropolitt av St. Petersburg og Ladoga (1991–1995)
Metropolitt Vladimir Kotljarov av St. Petersburg og Ladoga (1995–)
Petropavlovsk og Kamtsjatka eparki

Petropavlovsk og Kamtsjatka eparki (russisk: Петропавловская и Камчатская епархия) er et russisk-ortodokst eparki (bispedømme) med sete i Petropavlovsk-Kamtsjatskij som omfatter Kamtsjatka. I tillegg til 42 menigheter hører to klostre med hhv. fem munker og én nonne til eparkiet.


== Historie ==
Eparkiet ble i 1840 skilt ut fra Irkutsk eparki for å betjene Russlands fjerne østen og Russisk Amerika. Det het opprinnelig Kamtsjatka, Kurilene og Aleutene eparki og hadde sitt sete i Novoarkhangelsk (dagens Sitka) i Alaska. Setet ble i 1852 flytta til Ajan, året etter til Jakutsk og i 1858 til Blagovesjtsjensk.
1870 skifta eparkiet navn til Kamtsjatka og Blagovesjtsjensk eparki, samtidig som to nye eparkier ble skilt ut fra dets enorme areal: Aleutene og Alaska eparki ble oppretta for de amerikanske delene av eparkiet, Jakutsk eparki for områdene i innlandet. Kamtsjatka eparki beholdt landskapet langs Russlands østkyst.
1899 ble Vladivostok eparki skilt ut fra de sørlige delene av eparkiet (som i dag tilsvarer hele metropolitandistriketet Vladivostok, altså også eparkiene Arsenjevsk og Nakhod). Samtidig ble navnet endra til Blagovesjtsjensk og Kamtsjatka eparki.
1916 ble eparkiet på nytt delt i to. Den nordlige delen het fra da av Kamtsjatka og Petropavlovsk eparki og fikk sitt sete i Petropavlovsk-Kamtsjatskij. Den sørlige delen fikk navnet Blagovesjtsjensk og Ytre Mandsjuria eparki og beholdt setet i Blagovesjtsjensk (dette  eparkiet inkluderte også arealene til dagens eparkier Amur, Birobidzjan, Khabarovsk og Sakhalin).
1922 ble eparkiet oppheva av de sovjetiske myndighetene. Den daværende eparken av  Kamtsjatka og Petropavlovsk, Nestor Anisimov, fortsatte imidlertid å føre tittelen sin frem til 1945 som epark av den russisk-ortodokse kirke i eksil.
Eparkiet ble gjenoppretta i 1993 under navnet Petropavlovsk og Kamtsjatka og med et areal som var blitt redusert til selve halvøya (resp. provinsen Kamtsjatka). Allerede i 1991 var nemlig Magadan eparki (inkl. dagens Anadyr eparki) blitt opretta av «fastlandsdelene» av det gamle Kamtsjatka-eparkiet.
Korsun eparki

Korsun eparki (fransk: Diocèse de Chersonèse, russisk: Корсунская епархия) er det russisk-ortodokse eparkiet (bispedømmet) for Frankrike og noen av nabolanda. Det har sitt sete i Paris, men er oppkalt etter datidens russiske navn på det historiske bispesetet Khersonesos på Krim.
Eparkiet har 10 menigheter i Frankrike, 17 i Italia, tre i Sveits og to hver i Spania og Portugal. Samtidig fins det flere russisk-ortodokse menigheter i disse land som er tilslutta andre bispedømmer: enten den russisk-ortodokse utenlandskirkes eparki Genève og Vest-Europa; eller eksarkatet for ortodokse menigheter av russisk tradisjon i Vest-Europa, som er underlagt den økumeniske patriark.


== Historie ==
Eparkiet Korsun gikk frem av den russisk-ortodokse menigheten i Paris, som fra 1931 hadde hørt til Konstantinopel-patriarkatets eksarkat for ortodokse menigheter av russisk tradisjon i Vest-Europa, men som i 1945 vendte tilbake til Moskva-patriarkatets overhøyhet. Ved grunnleggelsen av eparkiet i 1960 ble den daværende russisk-ortodokse eksarken av Vest-Europa, Nikolas Erjomin, innsatt som første epark av Korsun.


== Liste over eparker ==
Nikolas Erjomin (5. januar 1960 - 14. januar 1963)Sedisvakanse

Peter L’Huillier (12. september 1968 - 16. november 1979)Sedisvakanse

Valentin Misjtsjuk (27. oktober 1990 - 18. februar 1992)
Gurias Sjalimov (14. januar 1993 - 31. mars 1999)
Innocens Vasiljev (6. oktober 1999 - 24. desember 2010)
Nestor Sirotenko (24. desember 2010 - 28. desember 2018)
Johannes Rosjtsin (28. desember 2018 - 30. mai 2019)
Antonius Sevrjuk (siden 30. mai 2019)


== Eksterne lenker ==
Fransk hjemmeside
Russisk hjemmeside
Surozj eparki

Surozj eparki (engelsk: Diocese of Sourozh, russisk: Сурожская епархия) er det russisk-ortodokse eparkiet (bispedømmet) for De britiske øyer. Det har sitt sete i London, men er oppkalt etter datidens russiske navn på det historiske bispesetet Sudak på Krim.
Eparkiet har 41 menigheter i Storbritannia og sju i Irland. Samtidig fins det flere russisk-ortodokse menigheter i Storbritannia som er tilslutta andre bispedømmer: enten den russisk-ortodokse utenlandskirkes eparki Berlin, Tyskland og Storbritannia; eller eksarkatet for ortodokse menigheter av russisk tradisjon i Vest-Europa, som er underlagt den økumeniske patriark.
Den første eparken av Surozj var Anthony Bloom (fra 1962 til sin død i 2003). Etter en vakanse på fire år overtok Elisej Ganaba som ny epark i 2007. Elisej ble opphøyet til erkebiskop i 2010. I desember 2017 overtok Matthew Andreev som biskop.


== Referanser ==
Jernvatnet

Jernvatnet (nordsamisk: Ruovdejávri) er en regulert innsjø nordøst i Narvik kommune i Nordland fylke. Det opprinnelige Nedre Jernvatnet er demmet opp med flere dammer i vestenden, og har av den grunn flytt sammen med Øvre Jernvatnet til ett vatn.
Vatnet er overbefolket med røye, og på grunn av små strandsoner er det ikke noe stort potensial for ørret her.Nord for vatnet går Europavei 10. Her er også fredete tufter etter en fangeleir fra 2. verdenskrig.På sørsiden av vatnet er området regulert til vindmøllepark.


== Referanser ==
Betonelement-Prisen

Betonelement-Prisen er en dansk arkitekturpris som ble innstiftet i 1978. Prisen deles ut av Dansk Beton til en god og innovativ benyttelse av betongelementer i bygg. Med prisen følger et beløp på 75 000 kroner, en plakett til byggherren til innmuring samt en innrammet kopi av plaketten til arkitekten.
Fra 2009 har prismottakerne i tillegg fått en statuett som har navn etter Jørn Utzon og som er utviklet av Jørn Utzon i samarbeid med sønnen Jan Utzon.


== Referanser ==
Sabarimala

Sabarimala er et hinduistisk pilegrimsenter beliggende i De vestlige Ghatfjellene i distriktet Pathanamthitta i Kerala. Hvert år besøker anslagsvis 45–50 millioner tilhengere stedet, og det anses som den største årlige pilegrimsferden i verden.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
(en) Sabarimala temple complex – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Søre Bjøllåvatnet

Søre Bjøllåvatnet (lulesamisk: Vuolep Ruovdajávrre) er en innsjø i Saltfjellet-Svartisen nasjonalpark, helt nord i Rana kommune i Nordland. Innsjøen får tilsig fra Nordre Bjøllåvatnet og mange små bekker. Utløpet er i sør gjennom Bjøllåga til Ranelva.
Langs vestsiden av vatnet går hovedstien mellom Saltfjellstua og Midtistua, og videre nordover til Bjellåvasstua.


== Referanser ==
Behenisk fiksstjerne

Beheniske fiksstjerner er et utvalg av femten stjerner som anses spesielt nyttige for magiske anvendelser i middelalderens astrologi i Europa og den arabiske verden. Navnene kommer fra det arabiske bahman, «rot», som hver var ansett som en kilde til astrologisk kraft for en eller flere planeter. Hver av dem var også forbundet med en edelsten og en planet som ble brukt i ritualer for å trekke stjernens påvirkning (for eksempel inn i en amulett).


== Litteratur ==
Budge, E.A. Wallis (1930). Amulets and Superstitions. London, Oxford University Press. isbn 0486235734 [ 978-0486235738 ]


== Eksterne lenker ==
Hermes Trismegistus on the Fifteen Fixed Stars
Magical scripts
Ramúne Pekarskyté

Ramúne Pekarskyté (født 5. oktober 1980 i Pasvalys) er en islandsk håndballspiller, som spiller for Levanger Håndballklubb.Pekarskyté har også spilt landskamper for Island, hvor hun står bokført med 6 kamper og 6 mål. Pekarskyté deltok for Island i EM i 2012.


== Referanser ==
Dröfn Haraldsdóttir

Dröfn Haraldsdóttir (født 8. april 1991 i Reykjavík) er en islandsk håndballspiller, som spiller for HK Kópavogs, hvor hun er målvakt.Haraldsdóttir har også spilt fem landskamper for Island, og hun deltok også i EM i 2012.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
«Leikmenn - Fullt nafn: Dröfn Haraldsdóttir», profil fra HK Kópavogs hjemmeside (is)
Harpa Sif Eyjólfsdóttir

Harpa Sif Eyjólfsdóttir (født 9. mai 1987) er en islandsk tidligere håndballspiller.Eyjólfsdóttir har i sin karriere spilt 44 landskamper for Island, og hun står bokført med 62 mål. Eyjólfsdóttir deltok for Island i VM i 2011.Eyjólfsdóttir har lagt en videre håndballkarriere på is, på grunn av en kneskade. Hun er assistenttrener for Spårvägens jentelag, og har uttalt et ønske om å inneha en rolle innen håndball i framtiden.


== Referanser ==
Abe Lenstra

Abe Lenstra (født 27. november 1920 i Heerenveen, død 2. september 1985) var en nederlandsk fotballspiller og et nasjonalikon på 1950-tallet. Han var også en fotballegende i Friesland.
Lenstra spile på flere lokale klubber, blant dem SC Enschede, Enschedese Boys, PH: DOS '19, WSV, DOS Kampen og vv LTC.
Gjennombruddet kom da han spilte på VV Heerenveen. Der ble han også valgt ut til det nederlandske landslaget. Han var med på å dominere den nord-nederlandske serien, men da Nederland innførte profesjonell fotball i 1954, dro Lenstra til SC Enschede, som da var et større lag. I 1958 var Abe Lenstra med på å spille den først og siste Eredivisie-finalen, mot DOS Utrecht, og tapte. Næremere dette kom ikke Lenstra det å vinne serien. To år senere dro Lenstra til rivalen Enschede Boys, der han ble til 1963, da han la opp.
Abe Lenstra fikk SC Heerenveen kjent, og han er svært nært knyttet til laget, som av og til blir kalt «Abeveen». Lenstra fikk i 1977 diagnosen hjerneblødning, og ble sittende i rullestol. Han døde i 1985, et par dager før Heerenveens nye hjemmebane med hans navn ble åpnet. Herenveens hjemmebane heter fortsatt Abe Lenstra Stadion.


== Landslaget ==
Lenstra var en prinsippfast spiller, og nektet å spille om han ikke fikk spille på den posisjonen han foretrakk. Dette kan delvis forklare hvorfor han fikk det relativt beskjedne antallet landskamper, 47, i forhold til sin status. Da Lenstra spilte for landslaget, var han ofte i tospann med Faas Wilkes. Lenstra spilte for Nederland i deres første kamp mot Vest-Tyskland etter den andre verdenskrig. Lenstra scoret begge målene til Nederland, og Nederland vant 2–1.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Abe Lenstra – Olympedia 
(en) Abe Lenstra – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Abe Lenstra – Transfermarkt 
(en) Abe Lenstra – national-football-teams.com 
(en) Abe Lenstra – FootballDatabase.eu 
(en) Abe Lenstra – EU-Football.info 
Stadium
Abe Lenstra (1920-1985) - Van Us Abe tot nationaal idool - Friesgenootschap
Elsa Askeland

Elsa Askeland (født 16. januar 1923, død 23. april 2012 på Frognerhjemmet) var en norsk journalist og oversetter.  Hun startet i 1950 som journalist i VG, mest med stoff om hus og hjem, og en del bokanmeldelser.  Fra 1964 brakte hun også lørdagsnummerets portrettintervju, med Pedro som illustratør.  Utover 1970-tallet gikk hun over til å skrive mer fra næringsliv og politikk. Hun skrev for avisen frem til 1989. 
Hun var gift med journalist Leif Borthen (1911–1979) som hadde vært journalist i VG fra 1952.  Fra 1961 bodde ekteparet på San Vicente på Ibiza der de bygget seg et hus i Port de ses Caletes.  Hun utga flere reiseskildringer og rapporterte også herfra for VG.  Ekteparet oversatte en rekke bøker av kriminalforfatteren Rex Stout.


== Utgivelser og oversettelser ==
Pedro, Årsrevy. Redaktør: Elsa Askeland, Leif Borthen, Thor Hedberg og Pedro (1956)
Elsa Askeland og Leif Borthen (1974). Matveien gjennom Europa. Aschehoug.  [Illustrert av Pedro]
Kitty Kelley, Sinatra, His Way (1987). Oversettelse.


== Referanser ==
Mircea Grabovski

Mircea Grabovski (noen ganger skrevet Grabowski eller Grabovschi; født 22. desember 1952 i Sighişoara, Romania) er en rumensk tidligere håndballspiller.
Grabovski, som spilte for det meste for Dinamo București, var en del av Romanias herrelandslag som vant gull under VM i 1974 i Øst-Tyskland og sølv under Sommer-OL 1976 i Montréal.
Han spilte 199 landskamper for Romania og lagde 544 mål.I 2009 ble han dekorert med nasjonalordenen «Meritul Sportiv Clasa a II-a», og samme år ble han «æresborger» av Sighișoara.Etter at han la opp ble han blant annet nummer to i Romanias nasjonalmesterskap i bridge.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Mircea Grabovski – Olympedia 
(en) Mircea Grabovski – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Mircea Grabovski – databaseOlympics.com (arkivert) 
(ro) Mircea Grabovski – Romanias olympiske komité
Ole Aleksander Filibom-bom-bom

Ole Aleksander Filibom-bom-bom er hovedperson i en serie barnebøker den norske forfatteren Anne-Cath. Vestly, utgitt i fem bøker fra 1953 til 1958. Bøkene er illustrert av Vestlys ektemann Johan Vestly. Ole Aleksander Filibom-bom-bom er også tittelen på den første av bøkene. 
Bøkene var Vestlys debut som forfatter. Alle bøkene hadde først blitt sendt som opplesninger i Barnetimen for de minste, hvor Vestly var en av pionerene, sammen med Thorbjørn Egner og Alf Prøysen.Ole Aleksander-bøkene foregår i et svært tydelig bymiljø, noe som var uvanlig datidens barnelitteratur. «Bybarnets hverdag og relasjonene mellom barn og voksne i middelklassefamilien er tema fra første bok på 1950-tallet.»  Serien er preget av bylivet, særlig av det moderne bylivet: heis, søppelbilene, rulletrappa, t-banen, og Vestly «levendegjør storbybarna fantasiverden, den som tross alt blomstrer i portrom og park».Ole Aleksander er fire og et halvt år i begynnelsen av den første boken. I løpet av bokserien får han en søster, og familien flytter fra byblokk til drabantby. Da Vestly i Ole Aleksander på farten skrev om hvordan barn ble til og at det ble født en søster, fikk hun både kritikk og anonyme utskjellinger.Det er laget en film basert på fortellingene som heter Ole Aleksander Filibom-bom-bom (1998).


== Bokliste ==
1953 – Ole Aleksander Filibom-bom-bom
1954 – Ole Aleksander på farten
1955 – Ole Aleksander får skjorte
1956 – Ole Aleksander og bestemor til værs
1958 – Ole Aleksander på flyttefotKapitler fra bøkene har også vært utgitt som lettlestbøker
1971 – Ole Aleksander hjemme og ute
1971 – Ole Aleksander og den slemme gutten
1971 – Ole Aleksander på skolen
1971 – Ole Aleksander på sirkus
1971 – Ole Aleksander og julepresangene
2002 – Ole Aleksander på skolen
2002 – Ole Aleksander flytter


== Referanser ==
We Can Do It!

«We Can Do It!» er en amerikansk propagandaplakat fra andre verdenskrig, laget av J. Howard Miller i 1943 for Westinghouse Electric med det formål å inspirere arbeidere til høyere arbeidsmoral. Det er antatt at bildet er basert på et svart-hvitt nyhetsbilde av en kvinne som jobbet på en fabrikk i Michigan, Geraldine Doyle.
Under krigen ble plakaten brukt internt for Westinghouse, og ble bare vist i februar 1943. Bildet ble ikke brukt for rekruttering, men til inspirasjon for de allerede ansatte kvinnene.Plakaten ble ikke velkjent under andre verdenskrig, men den ble gjenoppdaget tidlig på 1980-tallet og gjenprodusert i flere former, blant annet under navnene «We Can Do It!» eller «Rosie the Riveter». Bildet ble brukt for å fremme feminisme og andre politiske problemstillinger på 80-tallet. Bildet var på forsiden av Smithsonian i 1994 og kom som amerikansk frimerke i 1999. I 2008 ble den en del av valgkampanjene til flere amerikanske politikere, og i 2010 ble bildet omarbeidet av en kunstner for å feire at Julia Gillard ble Australias første kvinnelige statsminister. Bildet er et av de ti meste etterspurte bildene fra National Archives and Records Administration.


== Referanser ==
Aust-Agder hjelpepleieskole

Aust-Agder hjelpepleieskole var en yrkesfaglig videregående skole som ble opprettet i Grimstad 6. mai 1963. Skolen holdt i begynnelsen til i Egra, men flyttet senere til Soltun hvor den holdt til i 5 år. I 1976 flyttet skolen inn i egen, nybygd skole med internat som lå i Dybedalsveien 11-13. Skolen endret navn i 1990 til Frivoll videregående skole.


== Arkiv ==
Arkivet etter Aust-Agder hjelpepleierskole befinner seg på Kuben i Arendal. 


== Eksterne lenker ==
(no) Arkiv etter Aust-Agder hjelpepleieskole på Arkivportalen