jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Alessandro Striggio den eldre

Alessandro Striggio (1536/1537–1592) var en italiensk komponist, musiker og diplomat.
Striggio skrev en mengde madrigaler og scenemusikk, og knyttet begge sjangrene sammen i madrigalkomedien, en musikkform han var med å utvikle.


== Liv ==
Striggio kom fra en aristokratfamilie. Librettisten Alessandro Striggio den yngre var hans sønn.
Lite er kjent om Striggios tidlige leveår, men han oppholdt seg sannsynligvis i Firenze der han i 1560 knyttet de første kontaktene med mediciene. I 1567 sendte de ham til England med diplomatiske oppgaver. På 1560-tallet skrev han en rekke intermedier for mediciene; til deres bryllup, ved storfint besøk og andre festlige anledninger. Selv om han skrev mye for dem også senere, tyder mye på at han forlot Firenze. Striggio hadde kontakt med hoffet i  München og reiste sannsynligvis dit flere ganger. I 1589-årene ble han venn av Vincenzo Galilei, men det er uklart om han ble medlem av Florentiner Camerata.
På 1580-tallet pleiet Striggio omgang med Este-familien i Ferrara. Hoffet i Ferrara var et av tidens sentre for den italienske musikkutviklingen og her begynte Striggio å komponere i det som den gang var en moderne madrigalstil. Disse verkene regnes som tapt. I 1586 vendte han endelig tilbake til Mantova, men holdt ved like kontakten med Medici-familien og tok oppdrag for dem i det minste fram til 1589.


== Verk og mottakelse ==
Striggio komponerte både kirkemusikk og verdslig musikk, men det er ikke bevart annet enn vokalmusikk – til dels med instrumentalakkompagnement. Han gav ut sju madrigalbøker og madrigalkomedien Il cicalamento delle donne al bucato.
Det mest imponerende verket hans er den 40-stemmige motetten  Ecce beatam lucem.  Det finnes opptegnelser som viser at han under en diplomatreise til London enten oppførte dette verket eller en 40- hhv. 60-stemmige messe, og med det gav  Thomas Tallis inspirasjon til å skrive den kjente 40-stemmige motetten Spem in alium. Til forskjell fra Tallis gav Striggio detaljerte instrukser om at instrumentalstemmer skulle doble vokalstemmene. Ved en oppføring i 1568 ble vokalistene ledsaget av åtte blokkfløyter, altgamber og posauner pluss cembalo og basslutt. Motetten er skrevet for å bli oppført i venetiansk flerkorsteknikk: fire kor med henholdsvis seksten, ti, åtte og seks stemmer sto oppstilt romlig atskilt. Et annet verk med store dimensjoner er en 40-stemmig messe med en 60-stemmig Agnus Dei. Den var lenge ansett som tapt, men ble gjenoppdaget av musikkviteren  Davitt Moroney og identifisert som parodimessen til Striggios Missa sopra Ecco sì beato giorno. Moroney ledet en nyoppføring av verket  i 2007 under Proms i Royal Albert Hall.
Striggios musikk fikk stor utbredelse sent på 1500-tallet, spesielt i England der Alfonso Ferrabosco den eldre arbeidet for den italienske musikkstilen.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Davitt Moroney: «Alessandro Striggio’s Mass in Forty and Sixty Parts».  I Journal of the American Musicological Society bind. 60 nr. 1, s. 1–69 (2007)


== Eksterne lenker ==
(en) Fritt tilgjengelige noter av Alessandro Striggio den eldre i International Music Score Library Project
Ambohitsorohitra-palasset

Ambohitsorohitra-palasset er et presidentpalass i Antananarivo på Madagaskar. Det har kun en symbolsk rolle, og er ikke presidentens bosted.
I et kupp mellom presidentperiodene til Marc Ravalomanana og Andry Rajoelina 16. mars 2009 tok militæret over palasset. Det samme ble forsøkt i et feilslått kuppforsøk i november 2010.


== Referanser ==
Sem stasjon

Sem stasjon er en jernbanestasjon på tettstedet Sem i Tønsberg kommune i Vestfold fylke. Stasjonen ble åpnet i 1881 da Grevskapsbanen (Vestfoldbanen) sto ferdig. I 1971 ble trafikken fjernstyrt. Persontrafikken opphørte i 1980. 


== Historikk ==
Sem stasjon ble formelt åpnet 13. oktober 1881 av kong Oscar II, regulær trafikk startet 7. desember samme år. Ved åpningen hadde stasjonen stasjonsbygning, pakkhus og toalettbygning. 
Fra 1891 til 1894 ble stasjonsnavnet en tid skrevet Sæm. 1971 ble stasjonen fjernstyrt, i 1980 ble persontrafikken nedlagt. Den brukes i dag som kryssingsspor, og er tilknyttet industrispor.
Den 4. juni 2013 tok det fyr i gavlveggen slik at den forbigående togtrafikken på Vestfoldbanen ble midlertidig stoppet, siden flammene var såpass tett på toglinjene.


== Stasjonsmestre ==
1881–1908: Olaus Pedersen (f. 1840)
1908–1927: Karl M. Edvardsen (1863–1955)
1927–1937: Sigurd H. Plyhn (f. 1877)
1937–1947: Bjørn Boiesen (1882–1954)
1948–1951: Karl Johan Rying (f. 1894)
1951–1959: Helge Johnsen (f. 1899)
1960–?: Trygve Krogstad


== Referanser ==


== Litteratur ==
Thor Bjerke og Finn Holom (2004). Banedata 2004. Hamar/Oslo: Norsk Jernbaneklubb/Norsk Jernbanemuseum. s. 214–215. ISBN 82-90286-28-7. 
Aasmund Dahl, red. (1990). NSBs bygningsregistrering: Drammen distrikt: Vestfoldbanen. NSB Arkitektkontoret. s. 139–148. 


== Eksterne lenker ==
(no) Sem stasjon i Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase
(no) Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase: Vestfoldbanen
(no) Sem stasjon på Togkart
Flekkefjord Kajakklubb

Flekkefjord Kajakklubb (stiftet 1. november 1968) er et særidrettslag fra Flekkefjord.
Stiftelsen skjedde etter at faren til Olaf, Carl Søyland ville ut å padle og henvendte seg til Norges Padleforbund for å få kjøpt en plastkajakk. Han ville få en ekstra kajakk om han tok initiativet til å starte en klubb, noe Carl tente på, og inviterte til stiftelsemøte den 1. november 1968 i stua til familien Søyland. Et dusin interessert ungdom møtte opp og klubben ble stiftet med Carl Søyland som den første formannen i klubben. I løpet av kort tid var de 60–70 aktive medlemmer men hadde bare to kajakker, noe som medførte mye venting på tur i kajakken. I 2008 hadde alle (170–180) aktive hver sine kajakker.


== Kjente medlemmer ==
Einar Rasmussen 4 VM-gull i K2, K4 og K1 1000m.
Olaf Søyland 2 VM-gull i K2 og K4 1000m.
Ingeborg Rasmussen 1 VM-gull i K1 Maraton
Eirik Verås Larsen 5 VM-gull i K2 1000m. og Maraton K1 1000m. 2 OL-gull og 1 OL-sølv K1 1000m.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Lauve stasjon

Lauve stasjon er en jernbanestasjon i Larvik kommune i Vestfold, den ble åpnet som Tjødling stasjon i 1881 da Grevskapsbanen ble tatt i bruk.
Fra 1894 ble stasjonsnavnet skrevet Tjølling, fra 1919 Løve og 15. desember 1933 fikk den dagens navn. 1971 ble stasjonen fjernstyrt, 1978 ble persontrafikken nedlagt. Den brukes i dag som kryssingsspor, og har sidespor. 


== Litteratur ==
Thor Bjerke og Finn Holom (2004). Banedata 2004. Hamar/Oslo: Norsk Jernbaneklubb/Norsk Jernbanemuseum. s. 216–217. ISBN 82-90286-28-7. 
Aasmund Dahl, red. (1990). NSBs bygningsregistrering: Drammen distrikt: Vestfoldbanen. NSB Arkitektkontoret. s. 199–206. 


== Eksterne lenker ==
(no) Lauve stasjon i Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase
(no) Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase: Vestfoldbanen
(no) Lauve stasjon på Togkart
Universitetet i Hargeisa

Universitetet i Hargeisa er et offentlig universitet som ligger i hovedstaden til Somaliland, Hargeisa. Universitetet har i overkant av 2600 studenter. Universitetet ble grunnlagt i 27. september 2000.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
University of Hargeisa Besøkt 5. mai 2021.
Tragédie lyrique

Tragédie lyrique (eller tragédie en musique) var en sjanger innen fransk opera som var populær fra sent 1600-tall og til den franske revolusjonen mot slutten av 1700-tallet.
Som opphavsmann regnes den fransk-italienske komponisten Jean-Baptiste Lully. På 1670-tallet skapte han i samarbeid med librettisten Philippe Quinault en form som besto av elementer fra ballet-de-cour, pastorale og maskinteateret. Under oppføring av en tragédie lyrique-operaer var flere kunstformer i sving: musikk, dikt, ballett, kostymer og scenebilder. Denne prangende operasjangeren for hoff og adel skiller seg fra den borgerlige drame lyrique som oppsto i forkant av den franske revolusjonen.
Verkene var strukturert rundt en musikalsk ouverture, en prolog og fem akter. Lully etablerte en overtyreform som ble kalt fransk overtyre og som besto av en hurtig mellomdel innrammet av staselige, nærmest pompøse deler med punkterte rytmer. I prologen ble den regjerende kongen lovpriset og det kunne spilles på dagsaktuelle politiske spørsmål. 
Mot slutten av 1700-tallet måtte tragédie lyrique vike plass for den stadig viktigere opéra comique, men fikk en etterfølger med seria-sjangeren grand opéra.

Et utvalg komponister som skrev tragédie lyrique-operaer


== Litteratur ==
John Warrack og Ewan West: The Oxford Dictionary of Opera,  Oxford University Press 1992, ISBN 0-19-869164-5
Michele Calella: Das Ensemble in der Tragédie lyrique des späten Ancien régime (= Schriften zur Musikwissenschaft aus Münster. Bind. 14). Verlag der Musikalienhandlung Wagner, Eisenach 2000, ISBN 3-88979-086-0


== Eksterne lenker ==
Jean-Philippe Rameau: diskografi
Sarah Aaronsohn

Sarah Aaronsohn (født 5. januar 1890 i Zikhron Ya'akov, død 9. oktober 1917 samme sted) var et medlem av Nili, en jødisk spionring som arbeidet på britisk side under første verdenskrig. Hun var også søster av den kjente botanikeren Aaron Aaronsohn. Hun er noen ganger referert som «Nilis heroinne».


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Aaronsohn ble født og døde i Zikhron Ya'akov i dagens Israel, men som på den tiden var en del av Det osmanske rike. Hun bodde en kort tid i Istanbul fram til desember 1915, da hun vendte tilbake til Zikhron Ya'akov for å unnslippe et ulykkelig ekteskap.


=== Beslutningen om spionasje ===
På vei fra Istanbul til Haifa ble Aaronsohn personlig vitne til armenernes lidelser under første verdenskrig. I testamentet beskriver hun hundrevis av menn, kvinner og barn, som var syke armenere, bli transportert med tog, og en massakre av inntil 5000 armenere bundet til en pyramide av torner og brent levende. Etter reisen til Haifa skal enhver hentydninger til armenere ha sendt henne inn i hysteriske anfall. Ifølge Chaim Herzog bestemte Aaronsohn seg for å bistå britiske styrker etter det hun hadde vært vitne til i Anatolia.


=== Spionringen ===
Sarah Aaronsohn, hennes brødre Aaron og Alexander, og en bekjent av dem, Avshalom Feinberg, dannet og ledet Nili. Sarah Aaronsohn ledet operasjonene og viderebrakte informasjonen til britiske agenter utenfor Israels grenser. Da Aaron Aaronsohn ikke var der, utførte hun spionasjeoperasjoner i Palestina. Noen ganger reiste hun gjennom osmanske områder og samlet informasjon ansett som nyttige for britene, og hun overbragte dem selv til britene i Egypt. I 1917 manet Alexander Aaronsohn henne om å bli værende i det britiskkontrollerte Egypt, da han ventet fiendtlige handlinger fra osmanske myndigheter. Hun vendte uansett tilbake til Zichron Yaakov og fortsatte aktiviteten for spionasjeringen.


=== Avsløring og død ===
I september 1917 fanget osmanene hennes brevdue med en melding til britene, og de lyktes med å dekryptere koden. I oktober samme år omringet osmanene Zichron Yaakov, og arresterte en rekke personer, blant disse Sarah Aaronsohn. Etter fire dager med tortur, lyktes hun i å skyte seg selv med en pistol gjemt på hennes oppholdssted. Hun unngikk på denne måten videre tortur, og beskyttet sine samarbeidspartnere.I sitt siste brev uttrykket hun håp om at hennes aktivitet i Nili skulle framskynde realiseringen av en jødisk nasjonalstat i Israels land.


== Se også ==
Balfourerklæringen i 1917
Sionisme


== Referanser ==
NM i terrengløp 2012

NM i terrengløp 2012 er en del av NM i friidrett 2012, men ble arrangert som to egne stevner; NM i kort løype og stafetter ble arrangert 14. april – 15. april 2012 i Kvam kommune, arrangert av Strandebarm IL, mens NM i lang løype ble arrangeret på Ås 29. september av Ås IL.


=== Kvinner, kort løype (2 km) ===


=== Kvinner, stafett ===


=== Kvinner, lang løype (6 km) ===


=== Menn, kort løype (3 km) ===


=== Menn, stafett ===


=== Menn, lang løype (10 km) ===


== Resultater, junior (18-19 år) ==


=== Kvinner, kort løype (2 km) ===


=== Kvinner, lang løype (4 km) ===


=== Menn, kort løype (2 km) ===


=== Menn, lang løype (6 km) ===


== Eksterne lenker ==
kort løype og stafetter, Strandebarm
lang løype, Ås Arkivert 1. oktober 2018 hos Wayback Machine.
[1]
[2]
Sverre Strand (idrettsleder)

Sverre Strand (født 16. april 1883 i Kristiania, død 11. mars 1964) var en norsk fotballspiller og idrettsleder. Han vokste opp på Nordstrand og representerte Grane. I 1902 deltok han på Granes vinnerlag i det første norgesmesterskapet i fotball. Han var tapende finalist i 1903. Hans posisjon på banen var høyre half.
I forkant av den første skoleturneringen i fotball, som ble vunnet av hans gamle skole Oslo handelsgymnasium, grunnla han i 1903 Mercantile Ski- og Fotballklubb sammen med Hans Chr. Endrerud og Einar Maartmann. Da hans egen klubb Grane gikk i oppløsning i 1905–1906, meldte han selv overgang til Mercantile. Han dømte finalen i norgesmesterskapet i 1906.
Fra 1905 til 1906 var Strand president i Norges Fotballforbund. Han deltok dessuten på stiftelsesmøtet til Kristiania og Omegns Fodboldkreds i september 1905 og var medlem av stiftelseskomiteen som skulle utarbeide kretsens lover.Strand var utdannet ved Oslo Handelsgymnasium og teknisk aftenskole. Han arbeidet som bilsakkyndig i Oslo og Aker, og i perioden 1927–1952 var han statens bilsakkyndige. Han ble i 1916 første leder av Norsk Motorcyckle-Club (senere Norsk Motor Klubb).


== Referanser ==
Tommy Flowers

Thomas «Tommy» Harold Flowers (født 22. desember 1905 i London, død 28. oktober 1998 samme sted) var en britisk ingeniør. Under andre verdenskrig designet og bygget Flowers Colossus, verdens første programmerbare elektroniske computer, for å hjelpe britene med å løse tyske koder.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Flowers ble født i London i 1905 og var sønn av en murer. Han gikk i lære som maskiningeniør, og ble deretter ingeniør i elektriske fag ved University of London. 


=== Karriere ===
I 1926 ble han med i telekommunikasjonsdelen av postvesenet, og fra 1930 var han forsker ved Dollis Hill i London. I 1935 giftet han seg med Eileen Margaret Green. Samme år begynte han å utforske bruken av elektroniske telefonsentraler, og innen 1939 mente han at det var mulig å gjøre dette helt elektrisk.


==== «Kodeknekker» ====
I 1941 ble han overført av sin sjef til Alan Turings prosjekt i Bletchley Park med å knekke tyskernes Enigma-kode. Flowers oppdrag som var å lage en dekoder ble det aldri noe av, men Turing ble imponert og sendte Flowers til Max Newman som arbeidet med William Tutte med å dekode den mer kompliserte Lorenz SZ40/42-koden. Flowers designet og bygget da Colossus, en programmerbar elektrisk dekrypteringsmaskin som var klar i slutten av 1943. Colossus var fem ganger raskere og gjorde færre feil enn Newmans "Heath Robinson", et alternativt elektromekanisk system.I 1944 laget Flowers Colossus 2, som var enda raskere og lettere å bruke, og i løpet av krigen ble ti slike bygd. Maskinene hjalp til med å finne viktig informasjon før D-dagen, men etter krigen ble alle de ti maskinene plukket fra hverandre.
Flowers ble utnevnt til medlem (MBE) av Order of the British Empire i 1943. Han fikk også 1000 pund for jobben med Colossus. Han delte pengene med sine ansatte og satt til slutt igjen med mindre enn det han investerte av egne penger i prosjektet. Først i 1970 ble arbeidet med Colossus allment kjent.


=== Etterkrigsårene ===
Etter krigen gikk Flowers tilbake til postvesenet, og i 1950 lanserte han en fullelektronisk telefonsentral. Han ønsket å bygge flere programmerbare datamaskiner, men fordi slike offisielt ikke eksisterte og ingen banker hadde tro på prinsippet, fikk han ikke lån. I 1964 ble han leder for utviklingen i Standard Telephones and Cables Limited. Han pensjonerte seg i 1969. 
I 1977 ble Flowers æresdoktor ved Newcastle University.


== Referanser ==
Albert E. Olsen

Albert E. Olsen (forkortet AEO) var et konsern og en landsdekkende kjede av maskin- og industrivarehus.
Albert E. Olsen leverer drift og vedlikeholdsprodukter til profesjonelle kunder i privat og offentlig sektor. Blant annet føres bekledning og fottøy, elektriske artikler, håndverktøy, løfte- og frakteutstyr, maskiner, kjemikalier, stiger/stillaser, sveise- og gassutstyr, verneutstyr og varer innen hydraulikk, renhold og lås/beslag.
Albert E. Olsen ble i 1902 grunnlagt av maskinist Albert E. Olsen i Trondheim. Han ble etterfulgt av sine sønner. I dag eies konsernet av fjerde generasjon.
Albert E. Olsens ekspansjon begynte for alvor da avdeling ble åpnet i Mosjøen (1956). Deretter fulgte Harstad (1968), Kristiansund (1981), Tromsø og Alta (1985), Oslo (1991), Kirkenes (1993), Bodø (1995), Stord (1997), Florø (2001), Orkanger (2005), og Bergen (2011).Firmaet gikk konkurs i august 2019. Etter konkursen kjøpte TESS opp AEOs varelager og driftstilbehør.


== Referanser ==
Gainsborough

Gainsborough er en by i distriktet West Lindsey i Lincolnshire i England. Den er lokalisert 29 km nordvest for hovedbyen Lincoln, og ligger ved elven Trent som renner gjennom byen. I eldre tider var Gainsborough en viktig havn med handelen nedstrøms til Hull. Gainsborough er den engelske havnebyen som ligger lengst inn i landet, hele 90 kilometer fra Nordsjøen, og det var tidligere en viktig havn for handelen nedstrøms elven til Hull. Ved folketellingen i 2011 hadde byen en befolkning på 20 842 innbyggere.I angelsaksisk tid var Gainsborough en av hovedstedene til kongedømmet Mercia. Under Danelagen ble byen av betydning for de danske høvdingene da den lå nær festningen ved Torksey. Domesday Book (1086) nedtegnet at Gainsborough var utelukkende et samfunn av bønder, husmenn, og tjenere av Geoffrey de Guerche, en befolkning på rundt 80 mennesker, og hvor 70 prosent var av norrøn opprinnelse. Et ukentlig marked ble gitt ved charter i 1204.
Gainsborough fikk et eneste storstilt angrep massiv bombing fra Nazi-Tyskland under den andre verdenskrig. Natten til den 10. mai 1941 ble høyeksplosive bomber sluppet, men de fleste rammet utenfor byen og førte kun til mindre skader. Derimot slapp et enkelt bombefly i april 1942 en samling bomber over bykjernen, noe som førte til omfattende skader og tapet av sju liv.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Gainsborough, Lincolnshire – kategori av bilder, video eller lyd på Commons  Gainsborough hos Wikivoyage

Byrådet
Byens historie Arkivert 23. juni 2018 hos Wayback Machine.
Byens kirke Arkivert 27. juni 2009 hos Wayback Machine.
Offisielle nettsted for Gainsborough Old Hall, informasjon, hendelser og historie
Gainsborough (andre betydninger)

Gainsborough kan vise til:

Gainsborough – en by i Lincolnshire i England


== Personer ==
Thomas Gainsborough – en engelsk maler
Aerith Gainsborough – en fiktiv figur fra Final Fantasy VII
Oslo og Akershus Bandyregion

Oslo og Akershus Bandyregion (stiftet 2. juni 2004) er en administrativ enhet innenfor Norges Bandyforbund. Bandyregionen organiserer idrettene bandy, innebandy og landhockey i fylkene Akershus og Oslo. Oslo og Akershus bandyregion er en sammenslutning av Oslo Bandykrets (stiftet 1922) og Akershus Bandykrets (stiftet 1929).


== Historie ==
Kristiania Ishockeykrets ble stiftet 15. mai 1922 og skiftet navn til Oslo Bandykrets 20. november 1929. 
Akershus Bandykrets ble stiftet 29. november 1929 av klubbene Grane, Hasle, Njård og Stabæk. Snarøen ble med åtte dager etter stiftelsen. Fra 1975 til 1992 het kretsen Asker og Bærum Bandykrets.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Fixing a Hole

«Fixing a Hole» er en sang av The Beatles som ble skrevet av Paul McCartney, men offisielt kreditert Lennon/McCartney. Sangen ble først utgitt 1. juni 1967 på gruppens åttende britiske album Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band. Samme album ble utgitt dagen etter i USA..


== Bakgrunn ==
Det har blitt påstått at «Fixing a Hole» handler om heroin, men McCartney tilbakeviser dette. Han er også uenig i at den handler om at han renoverer sin farm i Skottland. Teksten er mer myntet på personer som liksom vet andres beste, og som ikke overlater til personen selv å finne ut hva som er best. Kort sagt: «pass dine egne saker og la meg tenke selv».


== Innspilling ==
9. februar 1967 var Abbey Road Studios opptatt, og derfor måtte gruppen innta Regent Sound Studios i stedet. Noe annet som var spesielt, var at McCartney hadde med seg en gjest til studio. Det var en som hadde ringt på hos McCartney og presentert seg som Jesus Kristus. McCartney sa det var greit han var med til studio dersom han var stille under innspilling. Det ønske ble etterkommet, og siden har han ikke sett denne personen. De gjorde tre tagninger med cembalo (George Martin), bass og vokal (McCartney) og trommer (Ringo Starr). Deretter la George Harrison på sologitar. Til slutt kor fra Harrison og John Lennon.21. februar 1967 var de tilbake i Abbey Road Studios. Her forsøkte de en tagning til som opprinnelig skulle mikses sammen med opptaket fra Regent Sound Studios. Dette ble droppet og i stedet ble det beste opptaket overført til en annen firesporsteip, slik at de kunne legge mer vokal og kor. Antageligvis spilte Harrison inn sologitaren sin en gang til siden to gitarer høres.


== Musikere og instrumenter ==
Paul McCartney: bass, vokal
John Lennon: kor
George Harrison: sologitarer, kor
Ringo Starr: trommer, maracas
George Martin: cembalo


== Konserter ==
Paul McCartney har spilt «Fixing a Hole» på konserter. Første gang var 10. desember 1992 på TV-showet Up Close. Opptaket er fra Ed Sullivan Theatre i New York City og fremføres med fullt band. Et annet opptak finnes på DVD'n The Space Within Us (utgitt 2006) hvor sangen fremføres kun med McCartneys piano og vokal.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Sangteksten (presentert på The Beatles' offisielle webside.
Drame lyrique

Drame lyrique («lyrisk drama») er en fransk operaform fra hovedsakelig 1700- og 1800-tallet. Et karakteristisk trekk ved sjangeren er at den ytre operadramatikken er sterkt neddempet til fordel for framstillingen av hovedfigurenes sjelekvaler.
Til forskjell fra  grand opéraog opéra comique var drame lyrique ikke knyttet til et parisisk operahus med samme navn og derfor langt mindre skarpt avgrenset som musikkform. Likevel var det en viss forbindelse med Théâtre-Lyrique Impérial (dagens Théâtre de la Ville) som åpnet i 1862.


== Historie ==
Enkelte melodramaer og sentimentalistiske operaer på 1700-tallet fikk etter Jean-Jacques Rousseaus Pygmalion (1770) beskrivelsen drame lyrique eller scène lyrique. Jean Frédéric Edelmann og Étienne-Nicolas Méhul brukte betegnelsen. Drame lyrique skiller seg fra den pompøse hoff-genren tragédie lyrique og har sammenheng med den framvoksende borgerklassens interesse for individets sjelstilstander i tiden rundt den franske revolusjonen. I likhet med den beslektede opéra comique var drame lyrique ofte knyttet sammen med ballettdans.
Som navn på en musikkform ble drame lyrique først relevant etter 1860, etter at konkurransen mellom grand opéra og opéra comique – sjangre som dominerte det parisiske operalivet etter rundt 1830 – var begynt å svekkes. Drame lyrique skiller seg fra Richard Wagners massive musikkdrama og den mer krasse dramatikken i  verismo-operaen, men hentet også elementer fra dem. Impulser til framveksten av denne sjangerformen kom blant annet fra  Giuseppe Verdi (f.eks. La traviata, 1853).
De narsissistiske heltene i  Faust (1859) av Charles Gounod, Mignon (1866) av Ambroise Thomas og Werther av Jules Massenet (1892) er karakteristisk for drame lyrique. Claude Debussy gjorde med Pelléas et Mélisande (1902) sjangeren til en impresjonistisk kunstform og erstattet sentimentaliteten med en psykoanalytisk kjølighet.  Giacomo Puccini integrerte trekk fra drame lyrique i sine operaer, mens avantgardistene på begynnelsen av 1900-tallet avviste sjangeren.


== Noen drame lyrique-operaer ==


== Litteratur ==
John Warrack og Ewan West: The Oxford Dictionary of Opera,  Oxford University Press 1992, ISBN 0-19-869164-5
Sieghart Döhring, Sabine Henze-Döhring: Oper und Musikdrama im 19. Jahrhundert (= Handbuch der musikalischen Gattungen. Bind. 13), Laaber, Laaber 2016. ISBN 978-3-89007-136-7
Roland Mancini et Jean-Jacques Rouveroux, Guide de l'opéra, Fayard, coll. Les Indispensables de la musique, Paris, 1995 ISBN 2-213-59567-4