Māhaprajñāpāramitōpadeśa

Māhaprajñāpāramitōpadeśa og mahāprajñāpāramitāśāstra (devanāgarī: महामहाभारतउपदेश; kinesisk: 大智度論, pinyin: Dà zhìdù lùn, Wade-Giles: Ta chih-tu lun) er to rekonstruerte titler på sanskrit som betyr henholdsvis «instruksjon til den store prajñāpāramitā» og «kommentar til den store prajñāpāramitā». Dette er rekonstruerte titler på en enorm kommentar til prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers.
Teksten er ikke bevart på sanskrit eller i noen annen indoarisk språkdrakt; den er også fraværende i den tibetanske buddhistiske kanon. Den er bare bevart i en kinesisk oversettelse på 100 bokruller og 90 kapitler. Oversettelsen pågikk fra sommeren 402 e.Kr. til 1. februar 406 e.Kr. i hagen Xiāo-yáo (逍遙園) og ble foretatt av den buddhistiske munken Kumārajīva fra Kucha.
Tradisjonelt tilskrives forfatterskapet den sørindiske munken Nāgārjuna (første eller andre århundre e.Kr.). Den tolker prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers i henhold til de standpunkter som er gitt i Nāgārjunas hovedverk mūlamadhyamakakārikā – en avhandling om middelveien.
Mahāprajñāpāramitāśāstra var en sentral tekst i utformingen av alle de større retninger innenfor kinesisk buddhisme: Østasiatisk madhyamaka, Zen, Tiāntái og Huāyán zōng. Den fungerte som et slags mahāyānabuddhistisk encyclopedia. Teksten var et oppslagsverk for østlig buddhistisk tenkning, og var rik på informasjon om de ulike filosofiske systemene som var rådende i India. I så måte hadde den en lignende status i Kina som Abhisamayālaṃkāra har hatt i tibetansk buddhisme.


== Tittelen ==

De rekonstruerte titlene på sanskrit er *mahāprajñāpāramitōpadeśa (महामहाभारतउपदेश) og *mahāprajñāpāramitāśāstra (महामहाभारतशास्त्र). Betegnelsen upadeśa forekommer i to biografier om Nāgārjuna. Teksten er organisert som en diskusjon i formatet spørsmål og svar; av denne grunn plasserte den sveitsisk-franske sinologen Paul Demiéville (1894–1979) den i genren upadeśa.Den kinesiske tittelen móhē bōrě bōluómì jīng shìlùn (摩訶般若波羅蜜經釋論) er muligens den eldste tittelen, og korresponderer med sanskrit mahāprajñāpāramitôpadeśaśāstra. Tittelen brukes i overskriften til forordet av den kinesiske buddhistmunken Sēngruì (僧睿, 371–438), som er gjengitt i Taishō Shinshū Daizokyō. Navnet finnes også i katalogen kāiyuán shìjiào lù (開元釋教録), «katalog over buddhismen i kāiyuán-æraen», som ble samlet av Zhì Shēng (智升) i året 730 e.Kr.Den vanligste kinesiske tittelen er dà zhìdù lùn (大智度論), «avhandling om den store visdommen som har trengt hinsides». I «samlede nedtegnelser om oversettelsen av Tripiṭaka» (chū sānzàng jìjí, 出三藏記集), som ble samlet av Sēngyòu (僧祐, 445–518) omkring år 515, brukes navneformen dàzhì shìlùn (大智釋論), «den forklarende avhandling om den store visdom». Denne navneformen er også påvist i manuskripter som ble oppdaget i oasebyen Dūnhuáng på begynnelsen av 1900-tallet. Andre varianter som ble brukt i Dūnhuáng er dàzhì lùn (大智論), «den store avhandling om visdom», dàzhì jīng lùn (大智度經論), «avhandling om den store sūtra av visdommens perfeksjon» og móhēyān shìlùn (摩訶衍釋論), «forklarende avhandling om mahāyāna».Fra Kina ankom eksegesen Korea, og ble en del av Tripitaka Koreana. Den koreanske tittelen på hangul er 대지도론 (McCune-Reischauer: dae jido ron, revidert romanisering av koreansk: tae chido ron). På japansk (hepburn) er tittelen dai chido ron, skrevet ダイチドロン med katakana og だいちどろん med hiragana. På vietnamesisk er tittelen Đại tríđộ luận.


== Oversettelsen ==

Teksten er ikke bevart på sanskrit eller i noen annen indoarisk språkdrakt; den er også fraværende i den tibetanske buddhistiske kanon. Den er bare bevart i en kinesisk oversettelse på 100 bokruller og 90 kapitler. Oversettelsen pågikk fra sommeren 402 e.Kr. til 1. februar 406 e.Kr. i hagen Xiāo-yáo (逍遙園) og ble foretatt av den buddhistiske munken Kumārajīva fra Kucha sammen med sin elev Sēngruì (僧睿, 371–438).Ifølge de primære kilder, bestod den indiske originalen av 100 000 gāthās (linjer) eller 3 200 000 sanskrit-stavelser. Kumārajīva utelot mesteparten av teksten for å få plass for den innenfor rammene av 100 bokruller. De første 34 bokruller representerer en komplett oversettelse av første kapittel, mens bokrullene 35–100 er en forkortelse av kapitlene 2-90. En komplett oversettelse ville ha bestått av minst 1000 bokruller. Kumārajīvas elev Sēngruì «stoppet noen ganger med å skrive, og argumenterte for den rette oversettelse» og «sjekket hans oversettelse mot originalen hele dagen». Oversettelsen skjedde under Yao Xing (姚興, 366–416) av det senere Qin.


== Forfatterskapet ==

Māhaprajñāpāramitōpadeśa er en enorm kommentar til prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers. Den tolker den sistnevnte i henhold til de standpunkter som er gitt i Nāgārjunas hovedverk mūlamadhyamakakārikā – en grunnleggende avhandling om middelveien.Tradisjonelt tilskrives forfatterskapet den sørindiske munken Nāgārjuna, som skal ha levd i det første eller andre århundre e.Kr. Katalogen Lìdài sānbǎo jì (歷代三寶紀), som ble skrevet av Fèi Chángfáng (費長房) i året 597 e.Kr. omtaler Nāgārjuna som forfatter.Māhaprajñāpāramitōpadeśa forekommer likevel ikke i listen over verker i biografien Livet til bodhisattva Nāgārjuna (龍樹菩薩傳, lóng shù púsà chuán), som også ble oversatt av Kumārajīva. Teksten omtales heller ikke av de tibetanske historikerne Butön Rinchen Drup (བུ་སྟོན་རིན་ཆེན་གྲུབ་, 1290–1364) og Tāranātha (1575–1634).Det har vært en del diskusjoner om hvorvidt dette virkelig var Nāgārjunas verk. Den første som begynte å debattere dette var den japanske sinologen Ryūshō Hikata (1892–1991). Den neste var den belgiske katolske presten og indologen Étienne Paul Marie Lamotte (1903–1983). Fra 1944 til 1980 oversatte han omkring en tredjedel av teksten til fransk.Lamotte konkluderte med at forfatteren var en nordindisk buddhistmunk innenfor skolen sarvāstivāda, som senere konverterte til mahāyāna og madhyamaka-filosofien til Nāgārjuna. Teksten omtaler nemlig abhidharma (skolastiske avhandlinger) og vinaya (klosterregler) som tilhørte de nordindiske retningene sarvāstivāda eller mūlasarvāstivāda. Lamotte merket seg også indre bevis på at forfatteren var fra en region innenfor Kushriket.Ryūshō Hikata argumenterte for at kjernematerialet i teksten kunne tilegnes Nāgārjuna, men at teksten også inkluderte mange «tilføyelser eller innsatte setninger av Kumārajīva.» Den kinesiske buddhistmunken Yin Shun (印順導師, 1906–2005) argumenterte for at Nāgārjuna var den opprinnelige forfatteren, men at teksten i dag også er et produkt av redigeringene til Sēngruì (僧睿, 371–438).Diskusjonen har blitt komplisert av oppdagelser av fragmenter av teksten på det qiangiske språket tangutisk. Disse oppdagelser har fått enkelte til å argumentere for at forfatteren virkelig er Nāgārjuna.


== Betydning for kinesisk buddhisme ==

Māhaprajñāpāramitōpadeśa var en sentral tekst i utformingen av alle de større retninger innenfor kinesisk buddhisme. For det første var den sentral innenfor østasiatisk madhyamaka, også kalt sān lùn zōng (三論宗) eller «de tre avhandlingers skole».

Madhyamaka i Kina bygde på tre grunnleggende tekster: Den første var den allerede nevnte mūlamadhyamakakārikā – «en grunnleggende avhandling om middelveien» av Nāgārjuna. Den andre var avhandling om de 12 portene, en annen tekst som tilskrives Nāgārjuna. I likhet med māhaprajñāpāramitōpadeśa finnes denne teksten på kinesisk, men ikke på tibetansk og sanskrit. Den tredje teksten var de hundre versenes avhandling av Āryadeva (200–250).Det er verd å merke seg at alle disse tre tekstene også ble oversatt av Kumārajīva. Noen ganger blir māhaprajñāpāramitōpadeśa omtalt som en fjerde tekst, og skolen blir også omtalt som «de fire avhandlingers skole» eller sìlùn zōng (四論宗).Māhaprajñāpāramitōpadeśa var også sentral i dannelsen av kinesisk Ch'an-buddhisme og japansk Zen. Den synkronistiske skolen Tiāntái, som ble grunnlagt i året 575 e.Kr. under suidynastiet, hadde tre primære tekster: Lotussūtraen, mahāyāna mahāparanirvāṇasūtraen og māhaprajñāpāramitōpadeśa. Også Huāyán zōng, en annen synkronistisk skole som var sentrert omkring Avataṃsakasūtraen, hadde māhaprajñāpāramitōpadeśa som sentral tekst.Māhaprajñāpāramitōpadeśa fungerte som et slags mahāyānabuddhistisk encyclopedia. Teksten var et oppslagsverk for østlig buddhistisk tenkning, og var rik på informasjon om de ulike filosofiske systemene som var rådende i India. I så måte hadde den en lignende status i Kina som Abhisamayālaṃkāra har hatt i tibetansk buddhisme.


== Prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers ==

Det er bevart fire oversettelser av prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers i den kinesiske buddhistiske kanon:
«Prajñāpāramitāsūtraen som lovpriser lyset» i 27 kapitler og 10 bokruller, oversatt av Dharmarakṣa i året 286 e.Kr.
«Prajñāpāramitāsūtraen som utstråler lyset» i 90 kapitler og 20 bokruller, oversatt av Mokṣala i året 291 e.Kr.
«Den store prajñāpāramitāsūtraen» i 90 kapitler og 27 bokruller, oversatt av Kumārajīva i året 403 e.Kr.
«Den andre forsamlingens leksjon, den andre forsamlingens sekvens» i 85 kapitler og 79 bokruller (bokrull 401-478), oversatt av Xuán Zăng i årene 660–663 e.Kr.En sammenligning av disse fire kinesiske oversettelsene er gitt av Tokumyo Matsumoto.Det finnes to tibetanske oversettelser:
Śes rab kyi pha rol tu phyin pa stoṅ phrag ñi śu lṅa pa (ཤེས་རབ་ཀྱི་ཕ་རོལ་ཏུ་ཕྱིན་པ་སྟོང་ཕྲག་ཉི་ཤུ་ལྔ་པ), i 76 kapitler og 78 seksjoner (bampos) i tekstsamlingen Kangyur.
Śes rab kyi pha rol tu phyin pa stoṅ phrag ñi śu lṅa pa (ཤེས་རབ་ཀྱི་ཕ་རོལ་ཏུ་ཕྱིན་པ་སྟོང་ཕྲག་ཉི་ཤུ་ལྔ་པ), i 8 kapitler og 74 seksjoner (bampos) i tekstsamlingen Tengyur. Dette er en utgave som er redigert i henhold til klassifiseringen i Abhisamayālaṃkāra.Det finnes også en rekke manuskripter på sanskrit, som vi ikke kommer inn på her. Kumārajīva's oversettelse hadde tittelen móhē bānruòbōluómì jīng (摩訶般若波羅蜜經); både denne og māhaprajñāpāramitōpadeśa har 90 kapitler. Den sistnevnte henger således naturlig sammen som en eksegese til kapitlene i Kumārajīvas oversettelse, og begge tekstene kan ha hengt sammen som èn sammenhengende tekst.


== Struktur ==
Teksten kan deles inn i tre deler:
Kapitlene 1–6 (bokrull 1–40) er en forkynnelse som legges i munnen på Buddha for mennesker som har en overlegen kapasitet for åndelige bragder
Kapitlene 7–44 (bokrull 41–65) er en forkynnelse som legges i munnen på disippelen Subhūti, og som er ment for mennesker av middels kapasitet
Kapitlene 45–90 (bokrull 66–100) er ment for mennesker og devaer av en lav kapasitet


=== Seksjonene i første kapittel ===
Første kapittel består igjen av 51 seksjoner eller underkapitler i 34 bokruller. Det er en prolog (Nidāna) som begynner med den tradisjonelle trosbekjennelsen: Evaṃ mayā śrutam ekasmin samaye («Dette har jeg hørt en gang ...»). Deretter beviser den sin autensitet ved å omtale stedet hvor sūtra'en ble forkynt, hvem som forkynte den, og til hvem: «Dette har jeg hørt en gang. Bhagavat [Buddha] oppholdt seg i Rājagṛha på Gṛdrakūṭaparvata, sammen med en stor forsamling av 500 bhikṣus, bortsett fra Ānanda, med elleve utmerkede kvaliteter, sammen med 500 bhikṣuṇīs, 500 upāsakas og 500 upāsikās, og sammen med en umåtelig stor mengde med bodhisattva-mahāsattvas utstyrt med 28 kvaliteter og ledet av de 22 fremste av dem».


==== Første seksjon ====
Første seksjon dreier seg om de 20 årsaker til at Buddha forkynner Prajñāpāramitā.


==== Andre og tredje seksjon ====
De to neste seksjonene gir en forklaring av ordene «Dette har jeg hørt en gang» (Evaṃ mayā śrutam ekasmin samaye). Først gis en forklaring ord for ord (andre skesjon), og deretter gis en generell forklaring (tredje seksjon).


==== Fjerde seksjon ====
Denne gir en forklaring på ordet Bhagavat og andre epiteter som anvendes om Buddha. Seksjonen er også en avhandling om Buddha's allvitenhet.


==== Femte seksjon ====
Denne omhandler stedet for sūtraen: Boligene (vihāra) til Buddha, de hyppige oppholdene til Buddha i Rājagṛha og Śrāvastī og Buddhas forkjærlighet for Rājagṛha og Gṛdhrakūṭaparvata.


==== Sjette seksjon ====
Denne omhandler forsamlingen av bhikṣus og hva som menes med bhikṣu og saṃgha. De 11 kvaliteter til de bhikṣus som var nærværende omtales. Seksjonen forklarer hvorfor arhatene er tilstede, og grunnen til at Ānanda ikke er en arhat. Opprinnelsen til hans navn forklares.


==== Syvende seksjon ====
Denne omhandler forsamlingen av bhikṣuṇīs, upāsakas og upāsikas.


==== Åttende seksjon ====
Omtale av bodhisattva'en og hans rolle i forsamlingen. Definisjonen av ordet bodhisattva forklares, og det vises til skillet mellom bodhisattvaer som vender tilbake og de som ikke vender tilbake. Deretter forklares bodhisattvaer i henhold til abhidharma, og til slutt i henhold til mahāyāna.


==== Niende seksjon ====
Denne omtaler epitetet mahāsattva som anvendes om bodhisattvaen.


==== Tiende seksjon ====
Denne omhandler kvalitetene til en bodhisattva, fra nr 1 til 18.


==== Ellevte seksjon ====
Denne omhandler kvalitetene til en bodhisattva, fra nr 19 til 21.


==== Tolve seksjon ====
Denne omhandler kvalitetene til en bodhisattva, fra nr 22 til 24.


==== Trettende seksjon ====
Denne seksjonen omhandler kvalitetene 25–29 til en bodhisattva:
25: Et uendelig antall Buddha-land
26: Konsentrasjon på minnet om Buddhaene
27: Evnen til å invitere utallige Buddhaer
28: Evnen til å ødelegge ulike feilaktige oppfatninger
29: Et hundre tusen samādhisDen omhandler også de 22 primære bodhisattvaer.


==== Fjortende seksjon ====
Denne seksjonen er et spill i åtte av ti akter:
1: Buddha går inn i Samādhirājasamādhi. Han reiser seg fra den og smiler for første gang med hele kroppen (sarvakāya). Lysstråler kommer ut fra hans fotsåler og andre deler av kroppen. Han lyser opp kosmos av 3 millioner verdener (trisāhasra mahāssāhasralokadhātu) i ti retninger; de vesener som berøres av han, blir stabilisert i bodhi.
2: Buddha smiler for andre gang med alle porene i huden (sarvaromakūpa); lys kommer frem som opplyser kosmos av 3 millioner verdener og universer i ti retninger; de vesener som berøres av han, blir stabilisert i bodhi.
3: Buddha, opplyser 3 millioner verdener og universer i ti retninger ved å bruke sine vanlige egenskaper (prakṛtiprabhā).
4: Buddha strekker ut sin tunge og dekker 3 millioner verdener med den; han smiler for tredje gang og lysstråler utgår fra tungen. I hver av dem kommer det til syne lotuser som sitter på bilder av Buddhaer som forkynner de seks pāramitās.
5: Buddha går inn i siṃhavikrīḍitasamādhi og ryster de 3 millioner verdener på seks måter. Det gis en beskrivelse av den seksfoldige rystelse av jorden. Oppmykningen av jorden gjør dets vesener lykkelige. Vesener som er kastet ut i de verste skjebner i de 3 millioner verdener blir gjenfødt blant mennesker eller guder i kāmadhātu. De vender seg mot Buddha for å hylle ham. Den samme scene gjenskapes i universet i de ti retninger. I de 3 millioner verdener blir svake, syke og krøplinger helberedet. Alle vesener fylles med broderlig velvilje; de praktiserer dydene, sølibat og erfarer stor glede og jubel i den fantastiske visdom.
6: Buddha manifesterer sine overnaturlige kvaliteter i de 3 millioner verdener.
7: Buddha viser sin ordinære kropp (prakṛtyātmabhāva) overfor beboerne i de 3 millioner verdener som kommer til ham med blomster, og kaster disse til Buddha. Blomstene danner en belvedere (kūṭāgāra) i luften, og kranser og buketter henger fra den. De 3 millioner verdener i de ti retninger antar en gylden farge, og hvert enkelt vesen har inntrykk av at Buddha snakker til ham spesielt og individuelt.
8: Buddha smiler for fjerde gang, og i lyset av hans smil, blir vesener fra alle de 3 millioner verdener i de ti retninger klar over hverandres eksistens.


==== Femtende seksjon ====
Denne seksjon omtaler niende og tiende akt:


=== Teksten i den kinesiske buddhistiske kanon ===
Nedenfor er vist tekstens, kapitlenes og bokrullenes plassering i henholdsvis Taishō Shinshū Daizokyō (大正新脩大藏經) og Tripiṭaka Koreana (고려 대장경). I den førstnevnte befinner den seg i bind 25 og er tekst nr 1509. I den sistnevnte er den tekst nr 549 og befinner seg i bind 431 (作)–458 (正). I Zhonghua Dazangjing befinner den seg i bind 25 som tekst nr 597, men dette er ikke vist i tabellen nedenfor.


== Noter ==


== Referanser ==


== Kilder ==


=== Bøker ===
Arakawa, Shintarō 荒川慎太郎 (2003). Tangut Fragments preserved in the University of Tokyo: The Tangut Version of the Mahāprajñāpāramitôpadeśa 東京大学所蔵西夏文断片について : 西夏語訳『大智度論』断片. Kyoto University Linguistic Research 22 : side 379–387. 
Bagchi, Prabodh Chandra (1927). Le Canon bouddhique en Chine - Les Traducteurs et les traductions (Tome I). Librairie Orientaliste Paul Geuthner, 1927. ASIN B003D87KM2. 
Chou, Po-kan (2000). The Translation of the Dazhidulun: Buddhist Evolution in China in the Early Fifth Century. Univesity of Chicago, 2000. 
Chou, Po-kan (2004). The Problem of the Authorship of the Mahāprajñāpāramitopadeśa: A Re-examination. BIBLID1012-8514(2004)34 p.281-327 2004.10.19收稿，2004.12.21通過刊登. 
Cordier, Palmyr (1915). Catalogue du Fonds Tibétain de la Bibliothèque Nationale. Paris, 1915, tomb III. s. 276. 
Demiéville, Paul (1973). «Sur Étienne Lamotte, Le traité de la grande vertu de sagesse de Nāgârjuna, tome II». Choix d'études bouddhiques (1929–1970). Leiden: E. J. Brill, side 470–490. 
Dutt, Nalinaksha (1934). The Pañcaviṃśatisāhasrikā-Prajñāpāramitā, ed. with critical notes and introduction. Calcutta Oriental Series, no. 28, London, 1934. 
Emmanuel, Steven M. (2015). A Companion to Buddhist Philosophy. John Wiley & Sons, 23. november 2015. s. 116. ISBN 9781119144663. ISBN 1119144663. 
Hikata, Ryusho (1958). Suvikrāntavikrāmi-Paripṛcchā Prajñāpāramitā-Sūtra: Ed. with an Introductory Essay. Fukuoka: Kyushu University, 1958. 
Kantor, Hans-Rudolf (2014). «Philosophical Aspects of Sixth-Century Chinese Buddhist Debates on “Mind and Consciousness"».  I Chen-kuo Lin; Michael Radich. A Distant Mirror Articulating Indic Ideas in Sixth and Seventh Century Chinese Buddhism (PDF). Hamburg Buddhist Studies, Hamburg University Press 2014. s. 337–395. ISBN 978-3-943423-19-8. 
Lalou, Marcelle (1929). La version tibétaine des Prajñapāramitā. Journal asiatique, July-Sept., 1929. s. 87–102. 
Lamotte, Étienne Paul Marie (1944). Le traité de la grande vertu de sagesse de Nāgārjuna (Mahāprajñāpāramitāśāstra), Vol. 1, Chap. I-XV. Bibliothèque du Muséon, 18. Louvain, University of Lovain, Institut orientaliste, 1944. 
Lamotte, Étienne Paul Marie (1949). Le traité de la grande vertu de sagesse de Nāgārjuna (Mahāprajñāpāramitāśāstra), Vol. 2, Chap. XVI-XXX. Bibliothèque du Muséon, 18. Louvain, University of Lovain, Institut orientaliste, 20. januar 1949. 
Lamotte, Étienne Paul Marie (1970). Le traité de la grande vertu de sagesse de Nāgārjuna (Mahāprajñāpāramitāśāstra), Vol. 3. Publications de l'Institut orientaliste de Louvain 2, Louvain, Institute orientaliste, 17. mai 1970. 
Lamotte, Étienne Paul Marie (1976). Le traité de la grande vertu de sagesse de Nāgārjuna (Mahāprajñāpāramitāśāstra), Vol. 4, Chap. XLII (suite)-XLVIII. Publications de l'Institut orientaliste de Louvain 12, Louvain, Institute orientaliste, 1976. 
Lamotte, Étienne Paul Marie (1980). Le traité de la grande vertu de sagesse de Nāgārjuna (Mahāprajñāpāramitāśāstra), vol. 5, Chap. XLIX-LII, et chap. XX. Publications de l'Institut orientaliste de Louvain 12, Louvain, Institute orientaliste, 1980. ISBN 978-90-429-2334-8. 
Lamotte, Étienne Paul Marie (1973). Der Verfasser des Upadeśa und seine Quellen. Göttingen: Vandenhoeck and Ruprecht, 1973. 
Lee, Youngjin. Traditional Commentaries on the Larger Prajñāpāramitā. 
Liu, Ming-Wood (1994). Madhyamaka thought in China. E.J. Brill, 1994. s. 27. ISBN 9004099840. 
Matsumoto, Tokumyo (1932). Die Prajñāpāramitā-Literatur (Bonner orientalische Studien, Heft 1). Stuttgart, 1932. s. 38–41. 
Ramanan, Krishniah Venkata, Dr. (1966). Nāgārjuna's Philosophy as presented in Mahā-prajñāpāramitā-śāstra. Charles E. Tuttle Company of Rutland, Vermont and Tokyo, 1966; 2. opplag 1975, 3. opplag 1978, 4. opplag 1987, 5. opplag 1993, 6. opplag 1998, 7. opplag 2002. ISBN 81-208-0214-4. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
Saigusa, Mitsuyoshi (1969). Studien zum Mahaprajnaparamita (upadesa) sastra: Inaugural-Dissertation. Hokuseido Press, 1969. 
Stcherbatsky, Th.; Obermiller, E. (1929). Abhisamayālaṃkāra-Prajñāpāramitā-Upadeśa-Śāstra, the work of bodhisattva Maitreya. Fasc. I: Introduction, Sanskrit Text and Tibetan Translation. Biblioteca Buddhica, no. XXIII, Leningrad, 1929. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
Takeda, Kohgaku 武田浩学 (2000). The Authorship of the Mahāprajñāpāramitāśāstra 『大智度論』の著者はやはり龍樹ではなかったのか: その独自の般舟三昧理解から羅什著者說の不成立を論ずる. Journal of the International College for Advanced Buddhist Studies 3 : side 211–244. 
Zürcher, Erik (2006). The Buddhist Conquest of China. Sinica Leidensia (Book 11), Brill, 3. utgave, 31. desember 2006. ISBN 978-9004156043. 9004156046. 


=== Nettsteder ===
Chödrön, Gelongma Karma Migme (2001). Maha Prajnaparamita Sastra. www.wisdomlib.org, 2001 (full oversettelse av Lamotte's seks bind til engelsk). 
Lancaster, Lewis R. (2004). K 549 (XIV:493) (T. 1509) Mahāprajñāpāramitāśāstra Ta chih tu lun. The Korean Buddhist Canon: A Descriptive Catalogue, 2004. 
Muller, Albert Charles (1993). 大智度論, Basic Meaning: Mahāprajñāpāramitā-śāstra. Digital Dictionary of Buddhism (電子佛教辭典), 1. september 1993, oppdatert 13. oktober 2018. 
Muller, Albert Charles (2013). 摩訶般若波羅蜜經釋論, Basic Meaning: Mahāprajñāpāramitā-śāstra. Digital Dictionary of Buddhism (電子佛教辭典), 14. mai 2013, oppdatert 16. juni 2013. 
Muller, Albert Charles (1997). 摩訶般若波羅蜜經, Basic Meaning: Mohe boruo boluomi jing. Digital Dictionary of Buddhism (電子佛教辭典), 15. september 1997, oppdatert 26. juni 2018. 
Ray, Reginald A. (1999). Buddhist Saints in India, A Study in Buddhist Values and Orientations. Oxford University Press, revidert utgave, 30. september 1999. ISBN 978-0195134834. ISBN 0195134834. 
Stanley, D. Phillip (2005). ཤེས་རབ་ཀྱི་ཕ་རོལ་ཏུ་ཕྱིན་པ་སྟོང་ཕྲག་ཉི་ཤུ་ལྔ་པ (D.10) Catalog Record. The Tibetan and Himalayan Library, 2005. 
Stanley, D. Phillip (2005). ཤེས་རབ་ཀྱི་ཕ་རོལ་ཏུ་ཕྱིན་པ་སྟོང་ཕྲག་ཉི་ཤུ་ལྔ་པ (D.3817) Catalog Record. The Tibetan and Himalayan Library, 2005. 
Taishō Shinshū Daizōkyō. Taisho Tripitaka Vol. T07, No. 220 大般若波羅蜜多經. Bokrull 401-600, Chinese Buddhist Electronic Text Association. Archived from the original on 3. november 2013. Besøkt 19. mars 2020. CS1-vedlikehold: Uheldig URL (link)
Taishō Shinshū Daizōkyō. Taisho Tripitaka Vol. T08, No. 0221 放光般若經. Bokrull 1-20, Chinese Buddhist Electronic Text Association. Archived from the original on 8. september 2019. Besøkt 18. mars 2020. CS1-vedlikehold: Uheldig URL (link)
Taishō Shinshū Daizōkyō. Taisho Tripitaka Vol. T08, No. 0222 光讃經. Bokrull 1-10, Chinese Buddhist Electronic Text Association. Archived from the original on 8. september 2019. Besøkt 18. mars 2020. CS1-vedlikehold: Uheldig URL (link)
Taishō Shinshū Daizōkyō. Taisho Tripitaka Vol. T08, No. 0223 摩訶般若波羅蜜經. Bokrull 1-27, Chinese Buddhist Electronic Text Association. Archived from the original on 8. september 2019. Besøkt 18. mars 2020. CS1-vedlikehold: Uheldig URL (link)
Taishō Shinshū Daizōkyō. Taisho Tripitaka Vol. T25, No. 1509 長阿含經. Bokrull 1-100, Chinese Buddhist Electronic Text Association. Archived from the original on 4. september 2019. Besøkt 15. mars 2020. CS1-vedlikehold: Uheldig URL (link)*
Wittern, Christian (2002). T08N0220 [2] 大般若波羅蜜多經 da4 ban1 ruo4 bo1 luo2 mi4 duo1 jing1 だいはんにゃはらみたきょう [二會第二會序 er4 hui4 di4 er4 hui4 xu4]. Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 7, tekst nr 220 [2], WWW Database of Chinese Buddhist texts, versjon 2A, 2. desember 2002. 
Wittern, Christian (2002). Texts in the Zhonghua Dazangjing by Nr: 1 - 99 (bind 1, tekst nr 1). WWW Database of Chinese Buddhist texts, versjon 2A, 2. desember 2002. 
Wittern, Christian (2002). T08N0221 放光般若經 fang4 guang1 ban1 ruo4 jing1 ほうこうはんにゃきょう. Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 8, tekst nr 221, WWW Database of Chinese Buddhist texts, versjon 2A, 2. desember 2002. 
Wittern, Christian (2002). Texts in the Zhonghua Dazangjing by Nr: 1 - 99 (bind 7, tekst nr 2). WWW Database of Chinese Buddhist texts, versjon 2A, 2. desember 2002. 
Wittern, Christian (2002). T08N0222 光讃經 guang1 zan4 jing1 こうさんきょう. Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 8, tekst nr 222, WWW Database of Chinese Buddhist texts, versjon 2A, 2. desember 2002. 
Wittern, Christian (2002). Texts in the Zhonghua Dazangjing by Nr: 1 - 99 (bind 7, tekst nr 4). WWW Database of Chinese Buddhist texts, versjon 2A, 2. desember 2002. 
Wittern, Christian (2003). T08N0223 摩訶般若波羅蜜經 mo2 he1 ban1 ruo4 bo1 luo2 mi4 jing1 まかはんにゃはらみつきょう. Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 8, tekst nr 223, WWW Database of Chinese Buddhist texts, versjon 2A, 2. desember 2002. 
Wittern, Christian (2002). Texts in the Zhonghua Dazangjing by Nr: 1 - 99 (bind 7, tekst nr 3). WWW Database of Chinese Buddhist texts, versjon 2A, 2. desember 2002. 
Wittern, Christian (2002). T25N1509 大智度論 da4 zhi4 du4 lun4 だいちどろん. Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 25, tekst nr 1509, WWW Database of Chinese Buddhist texts, versjon 2A, 2. desember 2002. 
Wittern, Christian (2002). Texts in the Zhonghua Dazangjing by Nr: 500 - 599 (bind 25, tekst nr 597). WWW Database of Chinese Buddhist texts, versjon 2A, 2. desember 2002. 
Wittern, Christian (2002). T49N2034 歴代三寶紀 li4 dai4 san1 bao3 ji4 れきだいさんぼうき. Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 49, tekst nr 2034, WWW Database of Chinese Buddhist texts, versjon 2A, 2. desember 2002. 
Wittern, Christian (2002). T50N2047 龍樹菩薩傳 long2 shu4 pu2 sa4 zhuan4 りゆうじゅぼさつでん. Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 50, tekst nr 2047, WWW Database of Chinese Buddhist texts, versjon 2A, 2. desember 2002. 
Wittern, Christian (2002). T50N2058 付法藏因縁傳 fu4 fa3 zang4 yin1 yuan2 chuan2 ふほうぞういんねんでん. Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 50, tekst nr 2058, WWW Database of Chinese Buddhist texts, versjon 2A, 2. desember 2002. 
Wittern, Christian (2002). T55N2145 出三藏記集 chu1 san1 zang4 ji4 ji2 しゅつさんぞうきしゅう. Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 55, tekst nr 2145, WWW Database of Chinese Buddhist texts, versjon 2A, 2. desember 2002. 
Wittern, Christian (2002). T55N2154 開元釋教録 kai1 yuan2 shi4 jiao4 lu4 かいげんしゃっきょうろく. Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 55, tekst nr 2154, WWW Database of Chinese Buddhist texts, versjon 2A, 2. desember 2002.