jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Niort

Niort er en by og kommune i departementet Deux-Sèvres i regionen Nouvelle-Aquitaine sørvest i Frankrike. Niort ligger ved elven Sèvre niortaise, og er hovedstad i departementet Deux-Sèvres, og er den tredje største kommunen i regionen Poitou-Charentes. Byen er et stort industrisamfunn og er kjent for å ha en av Europas største finérfabrikker, og rangert som Frankrikes fjerde største finanssentrum, etter Paris, Lille og Lyon. I Frankrike regnes byen også som landets sosialøkonomiske hovedstad, blant annet fordi de største forsikringsselskapene i landet har sitt hovedsete der.


== Befolkningsutvikling ==
Antall innbyggere i kommunen Niort


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Niort – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Kommunedata INSEE
Turistinformasjon Arkivert 6. februar 2009 hos Wayback Machine.
Dvergfuruvikler

Dvergfuruvikler, Corticivora piniana er en sommerfugl i gruppen av viklere (Tortricidae). Arten er svært sjelden og det er bare funnet ett eksemplar i Norge.


== Utseende ==
En ganske liten (vingespenn 8-10 millimeter) vikler.


== Levevis ==
Larvene lever i knopper av furu (Pinus sylvestris). Man antar at arten holder seg oppe i trekronene og ikke kommer til lys, derfor er den vanskelig å finne.


== Utbredelse ==
Arten er utbredt mest i Mellom-Europa, fra Italia i sør til Norge i nord og Ukraina i øst. Arten er regnet som sjelden overalt og blir stort sett bare funnet som enkeltindivider. Fra Norge kjennes det ett enkelt eksemplar, funnet i Røyken i Buskerud i 1985. Arten blir vurdert som Sårbar (VU) i Norsk rødliste for arter fra 2010, men det er stor usikkerhet i denne vurderingen da artens situasjon er så dårlig kjent.


== Systematisk inndeling ==

sommerfugler (Lepidoptera)
gruppe Heteroneura
gruppe Apoditrysia
gruppe / overfamilie viklere (Tortricoidea)
familie viklere (Tortricidae)
delgruppe Olethreutinae – 570 europeiske arter inklusiv underarter (varianter), hvorav mange i Norge.
slekt Corticivora 
dvergfuruvikler, Corticivora piniana (Herrich-Schäffer, 1851)


== Referanser ==


== Kilder ==
Aarvik, L., Berggren, K. og Hansen, L.O. (2000) Catalogus Lepidopterorum Norvegiae. Lepidopterologisk Arbeidsgruppe, Norsk entomologisk forening/Norsk Institutt for Skogforskning. 192 sider.ISBN 82-995095-1-3
Nettsiden Svenska Fjärilar, med bildegalleri: [1]
Fauna Europaea Web Service (2004) Fauna Europaea version 1.1, utbredelsesdatabase for europeiske dyr: [2]
Rødlistevurdering for dvergfuruvikler: [3]


== Eksterne lenker ==
(en) Corticivora piniana i Encyclopedia of Life 
(en) Corticivora piniana i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Corticivora piniana hos Artsdatabanken 
(sv) Corticivora piniana hos Dyntaxa 
(en) Corticivora piniana hos Fauna Europaea 
(en) Corticivora piniana hos NCBI 
(en) Kategori:Corticivora piniana – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
www.nhm.uio.no/fakta/zoologi/insekter/norlep/  Norges sommerfugler – Et norskspråklig nettsted om norske sommerfugler.
FK Aqtöbe

FK Aqtöbe (kasakhisk: Ақтөбе ФК) er en fotballklubb fra Kasakhstan, som ble grunnlagt i 1967 under navnet «Aktjubinez». Siden klubben har skiftet navn flere ganger, inntil den fikk sitt nåværende navn i 2005.
Klubben spilte mange år i den tredje beste ligaen i Sovjetunionen til Kasakhstan fikk sin egen liga.


== Sesonger ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) FC Aktobe – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Fanside
Armand Augustin Louis de Caulaincourt

Armand Augustin Louis de Caulaincourt (født 9. desember 1773 i Caulaincourt i departementet Aisne i Frankrike, død 19. februar 1827 i Paris) var en fransk general, politiker og diplomat. 


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Armand ble født inn i en adelig familie bosatt i Caulaincourt, Aisne, i den franske regionen Picardie. Han meldte seg til militæret i en alder av 15 år, uten å oppnå noen høy grad av suksess. 


=== Karriere ===
I 1792 ble han utnevnt til kaptein. Men selv etter ti års militære tjeneste, var hans fremskritt veldig treg sammenlignet med hans kollegaer. Han nådde til slutt graden oberst i hæren av Rhinen i 1799–1800. Etter freden i Lunéville i 1801 ble han sendt under dekke av å være Frankrikes ambassadør til St. Petersburg av Napoleon I av Frankrike, der hans rolle var mer som en spion enn diplomat. 
Da han kom tilbake til Frankrike ble han utnevnt til aide-de-camp for den første konsul. Etter etableringen av det franske riket mottok han en rekke æresbevisninger og han ble også tildelt tittelen hertug av Vicenza, Første Duc de Vicence, i 1808. 
Da Napoleon ville invadere Russland frarådet Caulaincourt sterkt mot denne idé. Han fulgte imidlertid med Napoleon på denne straffeekspedisjon mot Russland. Etter feilslaget og ettet Napoleons tilbakekomst til Frankrike ble han i begynnelsen av 1813 stormarskalk og sjef for det militære hushold. I november 1813 ble han utenriksminister. 
Som Frankrikes toppdiplomat undertegnet han våpenhvileavtalen i Pleswitz i juni 1813, og representerte Frankrike ved Prahakongressen i august 1813. Han representerte Frankrike også ved forhandlingene om Fountainbleautraktaten den 10. april 1814.
Etter Ludvig XVIII tilbakekomst til Frankrike levde han et stille liv i politisk stillhet.
Under Napoleons siste regjering under de hundre dagene var han atter utenriksminister, og forsøkte i dette embede å overbevise de europeiske makter om Napoleons fredsvilje. 
Etter Napoleons fall var han en av de som var proskriberte av det nye Bourbonregimet. Han ble imidlertid reddet av den russiske tsar som overtalte kong Ludvig XVIII om å ta bort hans navn fra proskriptionslistene.
Ett av Caulaincourts mest berømte memoarer, "Med Napoleon i Russland" var fryktet tapt i en årrekke, før den endelig ble avdekket etter den første verdenskrig. Etter mange år med omfattende restaurering av dokumentene ble de til slutt publisert for første gang i 1933.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Bohn, H.G. The History of the Restoration of Monarchy in France.  1854.
Caulaincourt, Armand-Augustin-Louis With Napoleon in Russia  translated by Jean Hanoteau  New York, Morrow 1935.
Fierro, Alfredo; Palluel-Guillard, André; Tulard, Jean – "Histoire et Dictionnaire du Consulat et de l'Empire”, Éditions Robert Laffont, ISBN 2-221-05858-5
Houssaye, H 1814 (Paris, 1888), and 1815 (Paris, 1893)
Tatischeff, Alexandre I et Napoleon (Paris, 1892)
Vandal, Albert Napoleon et Alexandre (Paris, 1891–1895)
Sanguo Zhi

Sanguo Zhi, eller Krøniken om De tre riker (kinesisk: 三國志 / 三国志, pinyin:: Sānguó Zhì, Wade-Giles: Sanguo Chih) er innen klassisk kinesisk historografi den offisielle og autoritative historiske teksten om perioden de tre rikers tid, og dekker Kinas historie fra år 189 til 280. Verket ble forfattet av Chen Shou mot slutten av 200-tallet. Verket forener de mindre historieverkene om de rivaliserende statene Wei, Shu og Wu i de tre rikers tid til en samlet tekst, og er hovedbasis for den senere, mer populære historiske romanen Romansen om de tre riker på 1300-tallet.
Krøniken om De tre riker består av 65 bind med i alt rundt 360 000 skrifttegn. Den er inndelt i tre bøker: Wei-boken (魏志, Wèi Zhì) på 30 bind, Shu-boken (蜀志, Shǔ Zhì) på 15, og Wu-boken (吳志, Wú Zhì) på 20. Hvert bind er utformet som en biografi om en viktig skikkelse, og bindets størrelse er en indikasjon på personens betydning.
Étaples krigskirkegård

Étaples krigskirkegård (Étaples Military Cemetery) er en Commonwealth War Graves Commission kirkegård i Étaples i det nordlige Frankrike. Kirkegården huser 11500 graver fra både første- og andre verdenskrig.


== Historie ==
Étaples var sentrum for mye alliert aktivitet under første verdenskrig på grunn av den korte avstanden til fronten og jernbaneforbindelsene til både de nordlige og den sørlige delene av vestfronten. De allierte hadde 16 sykehus, en rekonvalesensleir samt flere transittleirer for britiske og samvelde-tropper i tillegg hadde den franske hæren en leir. Av de mer enn 11500 gravene ved kirkegården er over 10000 fra første verdenskrig.Den omfattende militære infrastrukturen (Étaples kunne huse rundt 100 000 tropper) gjorde byen til et svært viktig mål for tyske bombefly og byen ble bombet omfattende. På grunn av rollen som transittleir og påkjenningen av bombeangrepene ble byen gitt Croix de Guerre i 1920.
Bare 119 graver ved kirkegården stammer fra andre verdenskrig. Dette er fordi de allierte militærsykehusene i Étaples var kun operative fra januar 1940 frem til den britiske tilbaketrekkingen fra kontinentet i juni 1940. Etter krigen ble en del graver flyttet til denne kirkegården fra mindre gravplasser i Frankrike.


== Kirkegården ==

Kirkegården ble planlagt av Sir Edwin Lutyens og er den største CWGC kirkegården i Frankrike. Soldatene som er gravlagt her er fra Storbritannia, Canada, Australia, New Zealand, Sør-Afrika, India og Tyskland. CWGC har kun offentliggjort tallene på britiske samvelde og tyske gravlagte. Arkivene viser også til et mindre antall graver fra andre nasjonaliteter.
Totalt har kirkegården 10792 samveldegraver, hvorav 73 er uidentifiserte. Det er også 658 tyske graver.


=== Vandalisme ===
I mars 2003 utførte vandaler som protesterte mot den amerikansk-ledede invasjonen av Irak. De vandaliserte gravene ved å male anti-britiske og anti-amerikanske slagord på deler av kirkegården. Denne aksjonen ble fordømt i Storbritannia, USA, Australia og i Frankrike. Den franske nasjonalforsamlingen fordømte aksjonen og president Jacques Chirac skrev til Dronningen og uttrykte dyp beklagelse.


== Referanser ==
Henrik Haugstøl

Henrik Haugstøl (født 13. februar 1898 på Kongsberg, død 17. september 1969) var en norsk journalist og forfatter. Han anvendte også pseudonymet Mons Minus. Henrik Haugstøl er særlig kjent for sine kulturhistoriske skildringer av gamle Kristiania, som han i 1950 fikk Oslo formannskaps litteraturpris for.
Haugstøl begynte sitt arbeide som journalist i avisen Varden i 1914. Han arbeidet siden i flere aviser. Han var redaksjonssekretær i Christianssands Tidende, og en periode disponent og landets yngste redaktør i avisen Grenmar i Porsgrunn. Han kom til Oslo som leder for Bergens Aftenblad, Stavangerens og Adresseavisens felles Oslokontor. Fra 1923 til 1927 drev han eget pressebyrå i Oslo. I 1933 ble han ansatt i Aftenposten, hvor han arbeidet som journalist og kulturmedarbeider inntil han ble pensjonist.I 1945 ga han ut boken Per skriver til far på Rosén forlag, med illustrasjoner av Gösta Hammarlund. Haugstøl brukte pseudonymet Mons Minus da han ga ut denne boken, som hadde form av en samling brev som en liten gutt skrev til sin far for å fortelle om sine opplevelser, først på bondegårdsferie med moren, deretter på besøk i Bergen.


== Bibliografi ==
Fra tippoldefars by – Christiania – kulturhistorie (1942)
De gode, gamle dager – kulturhistorie (1943)
Det spøker på Rylle – barnebok (1944)
Det var engang – (1944)
I diligencens glade tid – kulturhistorie (1944)
Per skriver til far – barnebok (1945)
Harald, prins av Norge – sakprosa (1947)
Krøniken om en kro : Tostrupkjelleren gjennom 50 år – sakprosa (1948)
Huset i Akersgaden – sakprosa (1949)
Eidsvold på nært hold 1814 – sakprosa (1964)I tillegg skrev Haugstøl på oppdrag et betydelig antall bedriftshistorier.


== Referanser ==
Argenteuil

Argenteuil (aʁʒɑ̃tœj) er en kommune i de nordvestlige forstedene til Paris i Frankrike. Den ligger rundt 12 kilometer fra sentrum av Paris. Argenteuil er et subprefektur i departementet Val-d'Oise, og sentrum for arrondissementet Argenteuil.

Argenteuil er den nest mest folkerike kommunen i Paris' forsteder (etter Boulogne-Billancourt) og den mest folkerike i departementet Val-d'Oise, selv om hovedbyen i departementet er Pontoise.


== Navnet ==
Navnet Argenteuil blir første gang nevnt i et kongelig charter fra 697 som Argentoialum, fra en latinsk/gallisk rot argento som betyr «sølv», «sølvaktig» eller «skinnende», kanskje med henvisning til den glitrende overflaten på elva Seine, som Argenteuil ligger ved bredden av, og fra den keltiske endelsen -ialo som betyr «lysning, åpning i skogen» eller «sted med –».


== Historie ==
Argenteuil ble grunnlagt som et kloster på 600-tallet. Klosteret ble ødelagt under den franske revolusjon.
Argenteuil var kjent for den hvite aspargesen og druene som ble dyrket der. Ordet Argenteuil er på menyer synonymt med hvit asparges. Stedet, som i dag en forstad til Paris, var tidligere kjent som et landlig tilfluktssted for parisere. Flere malere har gjort Argenteuil berømt, herunder Claude Monet, Jean-Étienne Delacroix, Auguste Renoir, Edouard Manet, Alfred Sisley og Georges Braque.


== Befolkningsutvikling ==
Antall innbyggere i kommunen Argenteuil


== Kjente malerier fra Argenteuil ==

		
		
		


== Personer fra Argenteuil ==
Georges Braque – billedhugger, en av kubismens grunnleggere
Ingrid Chauvin – fransk skuespillerinne


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Argenteuil – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Kommunedata INSEE
Jin Shu

Jin Shu (kinesisk: 晋书, pinyin: Jìn Shū, «Jinboken») er et kinesisk historisk verk på 130 bind som beskriver Jin-dynastiet (265–420) og Sekstenkongerikene (304-439). Det tar fatt der Chen Shous Sanguo Zhi slutter. 
Verket ble til relativt lang tid etter Jin-dynastiets tid var omme. Det ble sammenstilt av historikeren Fang Xuanling (579–648), som var statsminister på sin tid. Enkelte kapitler ble forfattet av keiser Tang Taizong. Boken var ferdig i år 648. 


== Eksterne lenker ==
Jeg bare sitter her og kjeder meg

«Jeg bare sitter her og kjeder meg» er en coverlåt med den norske humortrioen Prima Vera, opprinnelig utgitt som B-side til singelen Du er eit svin under artistnavnet Noregs Punklag i august/september 1977.Den havnet også på debutalbumet Prima Vera som ble utgitt 20. september 1977. Jonas Fjeld Band spilte inn kompet 19. august 1977. Vokal ble lagt på 20.-21. august 1977.Originalen heter «I'm a Boy» og ble utgitt på singel med The Who i august 1966. Gruppens gitarist Pete Townshend skrev sangen. Original-tekstens jeg er en gutt som har tre eldre søstre. Han preges av at familien kun ville ha jenter i søskenflokken.
Jahn Teigen synger Prima Veras versjon og tekstens jeg heter Kim og er lei av sine omgivelser. Kim er forresten Herodes Falsk sitt egentlige fornavn.
Det skulle ikke være noen tvil om hvorfor.

«Jeg bare sitter her og kjeder meg» ble også utgitt september 2000 på Rest of the best vol 2,5.


== Referanser ==
Defense Superior Service Medal

Defense Superior Service Medal er en militær fortjenstmedalje fra USA. Den tildeles for ypperlig fortjenstfull innsats i ansvarsfull stilling som gjelder forsvarets fellesinnsats. Medaljen ble innstiftet 6. februar 1976 av president Gerald Ford. Medaljen tildeles av USAs forsvarsminister.


== Forholdet til andre utmerkelser ==
Defense Superior Service Medal befinner seg på et trinn under gruppen av de høyeste fortjenstmedaljene i USAs forsvar, den felles Defense Distinguished Service Medal, de ulike forsvarsgrenenes Army Distinguished Service Medal, Navy Distinguished Service Medal, Air Force Distinguished Service Medal og Coast Guard Distinguished Service Medal, samt Homeland Security Distinguished Service Medal, som har erstattet Transportation Distinguished Service Medal, og som også tildeles personell i kystvakten. Utmerkelsen Silver Star, som tildeles for mot på slagmarken, rangerer også foran Defense Superior Service Medal, som anses å ligger på nivå med Legion of Merit, dog likevel rangerende foran denne.


== Utforming ==
Defense Superior Service Medal er i utforming lik Defense Distinguished Service Medal, bortsett fra i materialvalget, innskrift og enkelte mindre detaljer. Defense Distinguished Service Medal er i gullfarget metall, mens Defense Superior Service Medal er i sølvfarget metall. Defense Superior Service Medal har på advers en amerikansk ørn med USAs skjold på brystet, samt tre piler i klørne. Ørnen er i sølv og er satt på et blått pentagon, et symbol for USAs fem forsvarsgrener og formen på bygningen som huser landets forsvarsdepartement. Motivet er omgitt av en krans bestående av laurbær- og olivengrener i nedre del og tretten stjerner i øvre del. På revers står over fire linjer innskriften «FROM / THE SECRETARY / OF DEFENSE / TO» etterfulgt av plass til å påføre mottagerens navn. På baksiden av kransen står i øvre del innskriften «FOR SUPERIOR  SERVICE» i en bue. Medaljen er utformet ved Institute of Heraldry, der Mildred Orloff var ansvarlig for design og Lewis J. King utførte modelleringen.
Medaljebåndet har en smal rød midtstripe med bredere hvite kanter, og uten for dette lyse blå striper, samt kantstriper i gult ytterst. Gjentatte tildelinger til samme person markeres med eikeløv i bronse eller sølv på båndet.


== Tildeling ==
Medaljen tildeles for ypperlig innsats i ansvarsfull stilling som gjelder fellesoppgaver utført under Forsvarsdepartementet, Den militære sjefsnemnd, samt spesialiserte enheter og andre fellesenheter i USAs forsvar. Innsatsen som belønnes ligger på nivå med det som kreves for tildeling av Legion of Merit


== Kilder ==
Frank Foster og Lawrence Borts: Military Medals of the United States, Fountain Inn: MOA Press, 2010, s. 38 og 93
Kerrigan, Evans E.: Guidebook of U.S. Medals: A Complete Guide to the Decorations and Awards of the United States from 1782 to Present, Noroton Heights, CN: Medallic Publishing Co., 1994, s. 35–36


== Eksterne lenker ==
Defense Superior Service Medal, Institute of Heraldry
Gjesteopptreden (sang)

«Gjesteopptreden» er en coverlåt opprinnelig utgitt 20. september 1977 på debutalbumet Prima Vera.Originalen er skrevet av Sammy Fain. Tom Mathisen introduserer Odd Børre. Denne innspillingen, hvor Børre bidrar med scat-sang på sangen «Secret Love», er lånt fra LP-platen Club 68. Børre er også avbildet nederst til venstre på albumomslaget til Prima Vera hvor det står påskrevet «Bonus Odd «Soul» Børre».

Odd Børre beviser nok en gang at soul-musikken stammer fra Jessheim.

«Gjesteopptreden» ble også utgitt i januar 1994 på Absolute Prima Vera (spor 20).


== Referanser ==
Philippe Joseph Benjamin Buchez

Philippe Joseph Benjamin Buchez (31. mars 1796 – 11. august 1865), oftere kalt Philippe Buchez, var en fransk historiker, forfatter, sosiolog og politiker.


== Liv og virke ==
Buchez var grunnleggeren av den franske avisen L'Atelier, og han tjente en kort stund, i 1848, som president for den konstituerende nasjonalforsamlingen, som da hadde sine møter i Palais Bourbon i Paris. Han avsluttet sin generelle utdannelse i Paris, og deretter brukte han litt tid på studier innenfor naturvitenskap og medisin.
I 1821, samarbeidet han med Amand Bazard, Jacques-Thomas Flotard, og andre i en hemmelig forening, La Charbonnerie, modellert etter den italienske organisasjonen Carbonari, med det formål å lansere en væpnet oppstand mot den franske regjeringen. Denne organisasjonen spredte seg raskt over store deler av Frankrike og de gjorde flere mislykkede forsøk på å forme en revolusjon mot nasjonens ledelse. Men alle forsøkene på et væpnet opprør kulminerte alltid ut i ingenting.
I 1825 tok Buchez eksamen innen medisin, og snart publiserte han verket Etudes de théologie, de philosophie et d'histoire (Studier i teologi, filosofi og historie). Omtrent samtidig ble han medlem av Saint-Simonian Society, ledet av Bazard, Barthélemy Prosper Enfantin og Olinde Rodrigues. Dette samfunnet var basert på ideene til Henri de Saint-Simon, en tidlig sosialistisk teoretiker.) Buchez forlot senere denne organisasjonen på grunn av deres mange religiøse ideer.
For å støtte hans prinsipper grunnla han et tidsskrift som fikk navnet L'Européen. Han skrev flere bøker på egen hånd i tillegg til at han var med-forfatter i diverse litterære verker innen mange forskjellige områder.
Delvis på grunn av ryktet han ervervet av disse publikasjonene, men mer på grunn av hans nære forbindelse med aviser og hemmelige samfunner ble han fiendtlig innstilt til regjeringen i Louis-Philippe, Men etter revolusjonen i 1848 ble han tildelt rollen som president av den franske konstituerende forsamlingen. Han satt som Frankrikes president i mai 1848, da ble erstattet av Dominique François Jean Arago.
Etter oppløsningen av den konstituerte forsamlingen ble han ikke gjenvalgt i noen politiske forsamlinger. Han havnet deretter tilbake til hans private liv, og han gjenopptok sine studier. Hans senere publikasjoner var svært tallrike og hadde et stort utvalg av emner som både var medisinske, historiske, politiske, filosofisk innhold.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Cuvillier, Armand (1954): Un journal d'ouvriers : «L'atelier» (1840-1850), Éditions  Ouvrières, Paris.
Notice  de l'Université de l'Ohio sur «L'Atelier»


== Eksterne lenker ==
(en) Philippe Buchez – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Sexturisme

Sexturisme er reiser med det formål å kjøpe seg eller tiltvinge seg seksuelle tjenester fra prostituerte eller mindreårige for penger. Målet for reisene varierer avhengig av hvilke land den reisende kommer til. For europeiske reisende er sørøstlige Asia vanlige reisemål. Årsaken er at relativt rike europeere er i stand til å utnytte det eksterne landets fattigdom på grovt vis. Seksuelt utnyttelse av barn på kommersielt vis forekommer i flere land, med mulig unntak av de nordiske landene. Pedofile og sexturister reiser til land med den hensikt å seksuelt utnytte barn, noe som gjør barn til en del av sexturismen. 
Verdens turistorganisasjon, et særskilt kontor under Forente nasjoner, definerer sexturisme som «reiser organisert fra innenfor turistsektoren, eller fra utsiden av denne sektoren, men benytter dens strukturer og nettverk, med det hovedmål å utføre et kommersiell seksuell forhold av turisten med beboere ved bestemmelsessted.»Menneskerettighetsorganisasjoner har advart om at sexturisme bidrar til menneskehandel og barneprostitusjon. Forente nasjoner motsetter seg sexturisme av grunner som helse, sosiale og kulturelle konsekvenser for både turistenes hjemland og bestemmelsesstedene, særlig i situasjoner som utnytter kjønn, alder, sosiale og økonomiske ulikheter i sexindustriens bestemmelsessteder.


== Referanser ==
Prima Vera (album)

Prima Vera er det selvtitulerte debutalbumet til musikk- og humorgruppen Prima Vera. Det ble innspilt i Roger Arnhof Lydstudio 19.- 21. august 1977 og utgitt 20. september samme år. Jonas Fjeld Band var musikere. All musikken ble innspilt den første dagen, vokal ble gjort andre dagen og den siste dagen ble brukt til miksing. Ifølge linernotes til samleplaten Absolute Prima Vera ble det fortært en god del alkohol, men det var selvsagt fordi det var så bra for stemmebåndene. Albumet lå på VG-lista i to uker med 18. plass som beste plassering.
Albumet ble tilgjengelig på CD for første gang i desember 2021 som en del av samleboksen De gærne har det godt... i boks!.


== Sporliste ==
Side 1:

«Åtte dagers uke» («Eight Days A Week») 2:54
«Kåre Hitmaker» («The Last Farewell») 2:20
«Jeg har en vind» 2:10
«Du får drag igjen» («Puttin’ on the Ritz») 1:57
«Jeg bare sitter her og kjeder meg» («I’m a Boy») 2:05
«Gjesteopptreden» 0:35
«Jeg undres» («I Wonder Who's Kissing Her Now») 2:00
«Gjesteopptreden II» 2:47Side 2:

«Elvis» («Living Next Door to Alice»/«If You Think You Know How To Love Me»/«Lay Back in the Arms of Someone») 2:30
«Gjør skolen til en fest» («Swinging on a Star») 1:23
«Oh boy» 1:45
«Dagsrevy sang» 1:20
«Mamma» («Donna») 2:13
«Arne Belinda» («Anna Lovinda») (er ikke på albumet og står dermed oppført som «Sensurert» på plateetiketten)
«Så fint å være idiot» («How Sweet to Be an Idiot») 3:12
«Du er eit svin» («God Save The Queen») 1:20
«Evert Tabbe» 3:04Alle tekstene skrevet av Prima Vera.


== Medvirkende ==


=== Prima Vera ===
Tom Mathisen
Jahn Teigen
Herodes Falsk


=== Øvrige ===
Jonas Fjeld – gitar, Piano
Steve Cooling – gitar
Tom Metall - trommer
Bob Hadaway – bass
Helge Grøslie - rockepiano på Oh boy
Tore Syvertsen - produsent
Egil Eide - tekniker
Bjørn Lillehagen - tekniker
Ragnar Newbridge - tekniker
Eivind Aaeng - fotograf
Trond Bredesen - tegninger
Lisbeth Larsen - fotomodell
Thor Sigbjørn Greni - fotomodell
Knut Bryn - kostyme
Vera Design - coverdesign


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Prima Vera på Discogs