jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Det demokratiske enhetspartiet (2011)

Det demokratiske partiet (hangul: 민주당, hanja: 民主黨, revidert romanisering: Minju-dang, romanisering: Minju-tang) var et liberalt og sentrumsnært politisk parti i Sør-Korea. Partiet ble etablert i sin daværende form under navnet Det demokratiske enhetspartiet (민주통합당) «Minjutonghab-dang», den 16. desember 2011, da Det demokratiske partiet og Borgerintegrasjonspartiet ble slått sammen med tanke på parlamentsvalget og presidentvalget i 2012. Det offisielle navnet ble vedtatt på landsmøtet den 15. januar 2012, samtidig som tidligere statsminister Han Myeong-sook ble valgt til partileder.
Etter parlamentsvalget i 2012 trakk Han Myeong-sook seg som partileder etter 89 dager i posisjonen. Hun gjorde det for å ta ansvaret for at partiet ikke nådde sine ambisjoner, om å sammen med Det forente framskrittspartiet å bli den største blokken i nasjonalforsamlingen. Tidligere statsminister Lee Hae-chan ble deretter valgt til partileder.
Partiet var en fortsettelse av flere sentrumspartier i Sør-Korea, deriblant Uri-partiet, som igjen brøt ut fra Millenniets demokratiske parti. Uri-partiet var tidligere president Roh Moo-hyuns parti. I 2007 slo Uri-partiet seg sammen med Det forente nye demokratiske partiet og tok dette navnet som nytt partinavn. I forkant av parlamentsvalget i 2008 slo dette og andre sentrumspartier seg sammen til Det demokratiske partiet. De liberale sentrumspartiene har tradisjonelt hatt rollen som opposisjonspartier, og har sterke bånd til Føderasjonen av koreanske fagforeninger.
Partiet byttet navn fra Det demokratiske enhetspartiet til Det demokratiske partiet i 2013. Partiet ble absorbert av Den nye politiske alliansen for demokrati den 26. mars 2014, og  denne alliansen ble til Det demokratiske partiet i 2015.


== Historie ==


== Se også ==
Politiske partier i Sør-Korea
Valg i Sør-Korea


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Pylonstasjon

En pylonstasjon er en type undergrunnsstasjon på stort dyp, som består av tre separate haller, som skilles fra hverandre av en rad kraftige pyloner med passasjer mellom seg. Sentralhallen er knyttet til stasjonens utgang gjennom (rulle)trapper eller heiser, mens stasjonens plattformer ligger i sidehallene.
Siden de tre hallene er adskilte, kan de arkitektonisk utformes uavhengig av hverandre. I sovjetiske 1960-tallsstasjoner merkes dette tydelig, der sidehallene ofte ble laget langt enklere enn sentralhallen.
Pylonstasjoner kan være å foretrekke når de geologiske forholdene er vanskelige, fordi en pylonstasjon er meget god til å motstå press fra den overliggende jorda. En ulempe ved pylonstationer er at de relativt smale passasjene mellom hallene kan begrense passasjerflyten.


== Londontypen ==
Pylonstasjonen er den tidligste typen av dype undergrunnsstasjoner. En variant er den såkalte «Londontypen», der sentralhallen har blitt redusert til å bare være et lite forrom, som fører til rulletrapper eller heis. I landene i det tidligere Sovjetunionen er det bare en slik stasjon igjen, Arsenalna i Kyivs metro. I Moskva-metroen var det tre slike stasjoner, men de ble bygget om senere: Lubjanka og Chistije Prudi er nå vanlige pylonstasjoner og Paveletskaja på ringlinjen er nå en pilarstasjon.


== Eksempler ==
I Moskvas metro er Oktiabrskaja og Kijevskaja på ringlinjen samt Smolenskaja på Arbatsko-Pokrovskajalinjen noen typiske eksempler på pylonstasjoner.
I St. Petersburgs metro er Plosjtjad Lenina, Pusjkinskaja, Narvskaja, Gorkovskaja og Moskovskije Vorota særpregede pylonstasjoner.


== Se også ==
Dyptliggende enkelthvelvstasjon
Dyptliggende pilarstasjon
A.C. Houens legat

A.C. Houens legat var et legat som utdelte midler til norske kunstnere. Legatet ble innstiftet av den norske forretningsmannen og mesénen Anton Christian Houen. Det hersker en viss uklarhet om noen av tildelingene knyttet til dette fondet, blant annet om hvorvidt maleren Astri Welhaven Heiberg mottok Houens legat i 1920-årene.
Legatet ble opprettet i 1885 under navnet «A.C. Houens Legat for norske Kunstnere og Videnskabsmænd». Det var en utvidet fortsettelse av «De norske Kunstneres Reise- og Uddannelses-Fond», som ble opprettet av Anton Christian Houen i 1878.Legatets statutter utelukket ikke gjentatte tildelinger til samme kunstner; Ragnvald Hjerlow, Harald Dal og Arne Lofthus er blant kunstnere som har mottatt legatet flere ganger. Legatet utdelte stipender etter søknad, som kunne være vedlagt anbefalinger fra andre kunstnere. Da musikeren og komponisten Eyvind Alnæs søkte om stipend i 1892, var søknaden hans blant annet vedlagt en anbefaling fra Edvard Grieg der det blant annet stod: 
Hr. Alnæs har vist mig nogle af ham komponerede Sange, der viser et så afgjort Talent ... Jeg anbefaler ham derfor på det Varmeste til enhver offentlig Understøttelse, hvormed dette Formål kan fremmes.

Alnæs fikk innvilget søknaden, og anvendte legatet til å dra til Leipzig for videre studier.Legatet ble mot slutten av 1900-tallet slått sammen med Conrad Mohrs legat og heter i dag (per 2017) Houens og Mohrs legat for kunstnere.


== Mottagere (utvalg) ==
1890: Ragnvald Hjerlow – kunstmaler
1891: Ragnvald Hjerlow (2. gangs tildeling)
1892: Eyvind Alnæs – komponist, organist og kordirigent
1892: Gabriel Finne – forfatter 
1895: Harald Sohlberg
1896: Harald Sohlberg
1897: Halfdan Egedius
1899: Emanuel Vigeland – billedkunstner
1900: Hjalmar Borgstrøm – komponist
1906: Ingebrigt Vik – billedhugger
1907: Arne Lofthus – kunstmaler
1910: Per Reidarson – komponist og fiolinist
1911: Nikolai Astrup – kunstmaler
1912: Arne Lofthus (2. gangs tildeling)
1917: Kristofer Lange – arkitekt
1927: Aksel Bøhler - operasanger
1934: Laila Aavatsmark – pianist
1934: Carl Gustav Sparre Olsen – fiolinist
1936(?): Finn Audun Oftedal – pianist og dirigent
1945: Olaf Christiansen – kunstmaler
1947: Marit Isene – operasanger
1955: Ottar Helge Johannessen – grafiker og maler
1960: Harald Peterssen – kunstmaler
1962: Trond Øyen – fiolinist
1964: Frank Frantzen – kunstmaler og grafiker
1968: Jørleif Uthaug – billedhugger og maler
(årstall uvisst) Lasse Kolstad – skuespiller
1983: Ingrid Austlid Rise – gullsmed og formgiver


== Referanser ==


== Litteratur ==
Nicolaysen, N. (1894). Norske Stiftelser : Samling af Fundatser, Testamenter og Gavebreve, samt historisk-statistiske Efterretninger, vedkommende milde Stiftelser i Kongeriget Norge. 5. Christiania: Chr. Tønsbergs Forlag. s. 753–756.  [e-bok fra bokhylla.no]
Avtovo (St. Petersburgs metro)

Avtovo (russisk:  А́втово) er en undergrunnsstasjon på Kirovsko-Vyborgskaja-linjen i St. Petersburgs metro. Stasjonen ble utformet av arkitektene Jevgenij Levinson og Andrej Grusjke, og er en av stasjonene på den opprinnelige linjestrekningen som åpnet 15. november 1955. Ulik de andre stasjonene på linjen, er Avtovo en  overflatenær pilarstasjon.
I hovedhallen er det 46 betongsøyler. Av disse er 30 kledd med marmorplater, og 16 med ornamenterte glassplater produsert ved Lomonosov-fabrikken. Den indre overflaten på glassplatene har en fasettert topografi, med en vinkel på 80 grader mellom planene. Dette gjør at alt lys reflekteres i glassplatene, før det når betongen, noe som gir en illusjon av at hele søylen består av glass. Ideen kom fra G. Z. Gershuni, professor i teoretisk fysikk ved Perms statlige universitet. Opprinnelig var det planlagt at alle søylene skulle kles med glass, men tidspress gjorde at det ikke lot seg gjennomføre. Da stasjonen ble åpnet var det planlagt at marmorkledningen etterhvert skulle erstattes med glass, men dette ble aldri gjort. Veggene er kledd med hvit marmor og nordsiden er utsmykket med ornamentale ventilasjonsrister. Belysningen i hallen kommer fra lysekroner.

Temaet for stasjonen er beleiringen av Leningrad under andre verdenskrig, og ved enden av perrongen er det en mosaikk av V.A. Voronetskiy og A.K. Sokolov dedikert til dette temaet.
Stasjonens inngangsvestibyle ligger på Prospekt Statsjek, og er et stort neoklassisk bygg med kuppeltak.


== Eksterne lenker ==
(en) Avtovo metrostation – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Mellomplattform

En mellomplattform, eller midtplattform, er en perrong som ligger mellom to jernbanespor og betjener dem begge. De to sporene ligger typisk på samme linje og er beregnet til tog i hver sin retning. Anleggskostnadene ved én mellomplattform er vanligvis lavere enn for to sideplattformer.
Harald Dal

Harald Dal (født 26. juni 1902 i Trondheim, død 4. juni 1972 på Nesodden) var en norsk kunstmaler. Etter en lengre utdannelse både i Norge og utlandet, debuterte han som maler på en utstilling i Kunstnerforbundet i Oslo i 1927.
Harald Dal virket vesentlig som landskapsmaler og portrettmaler. Han mottok en rekke stipender og priser, og foretok en rekke utenlandsreiser for å utvikle seg som kunstner. Han arbeidet langsomt og metodisk, og har derfor etterlatt seg en begrenset kunstnerisk produksjon. Han hadde et nært vennskap og samarbeid med Ingeborg Refling Hagen og hennes krets, og var en av kunstnerne som stod for utsmykningen av Stein skole i Nes på Hadeland, som nå er museum. Blant annet har han malt en scene fra de gamle norrøne sagaene i gangen på skolen.
Maleriet «De eligerede menn» regnes som Dals hovedverk. Bildet ble malt i perioden 1949-57 for opphenging i Oslo rådhus, og forestiller de tolv mennene som utgjorde det halvt folkevalgte organet i Christianias i tiden før formannskapslovene i 1837. Kunstnerens siste store oppgave ble utført for Det kongelige slott i Oslo i årene 1955-1960, og forestiller Kong Haakon den VIIs edsavleggelse. Dals maleri av Johan Falkberget fra 1954 ble i 1979 brukt som grunnlag for et frimerke i anledning Falkbergets 100-årsjubileum.
Forfatteren og kunsthistorikeren Øistein Parmann utga i 1975 en bok om Harald Dal i bokserien Kunst og Kultur.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Om Harald Dal i Norsk biografisk leksikon (NBL
Dragsund

Dragsund kan vise til

Dragsund (Herøy), bygd i Herøy kommune
Dragsund (tettsted), tettsted i Herøy kommune
Dragsundet, også Dragsund, vik i Frogn kommune
Dragsundet (Skodje), sund i Skodje


== Se også ==
Dragsund St. Johannes Broderforening
Craig Gardner

Craig Gardner (født 25. november 1986) er en engelsk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er førstelagstrener for Birmingham City FC.Craig Gardner er den eldre broren til Aston Villa-spilleren Gary Gardner


== Klubbkarriere ==
Gardnet ble født i Solihull, hans første klubb var Aston Villa. I 2010 dro han til Birmingham City. I 2011 dro han til Sunderland. 1. Juli 2014 komer han til West Bromwich Albion
Den 20. mai 2014 meldte han overgang fra Sunderland AFC til West Bromwich Albion FC, hvor han skrev under på en treårskontrakt.


== Internasjonalt ==
Gardner har fjorten kamper og to mål for U21 landslaget.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Craig Gardner – Transfermarkt 
(en) Craig Gardner – Transfermarkt (manager) 
(en) Craig Gardner – Soccerbase.com 
(en) Craig Gardner – FootballDatabase.eu 
(en) Craig Gardner – Soccerway 
(en) Craig Gardner – FBref 
(es) Craig Gardner – as.com
Saunders Island

Saunders Island kan vise til:

Saunders Island (Falklandsøyene)
Saunders Island (Sør-Sandwichøyene)
HELP Forsikring

HELP Forsikring AS er et forsikringsselskap i Norge som spesialiserer seg på advokatforsikring. Selskapet har kontorer i Oslo, Stockholm og København og har 250 ansatte.
HELP Forsikring endret navn fra Forbrukerforsikring (etablert 2000) i 2005 da selskapet fikk konsesjon som forsikringsselskap og Johan Dolven tok over som daglig leder. Han leder i dag selskapet sammen med Kristin Hjelmeseth (økonomidirektør), Tore Strandbakken (juridisk direktør), Sven G. Henriksen (salgsdirektør), Odd Egil Ørslien (direktør forretningsutvikling) og Dag Are Børresen (kommunikasjonsdirektør). Selskapet er heleid av tyske ARAG siden 2013.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Selskapets hjemmeside
https://w2.brreg.no/enhet/sok/detalj.jsp?orgnr=981877888
Erling Christophersen

Erling Christophersen (født 17. april 1898, død 9. november 1994) var en norsk botaniker, geograf og diplomat (USA), kjent som leder for Tristan da Cunha-ekspedisjonen i 1937-38.Etter examen artium 1916 tok han befalsskole og studerte litt ved Universitetet i Oslo, før han gikk til Yale University i Connecticut og mottok en Ph.D. i 1924 for avhandlingen om surheten i Sylene. Han fortsatte som forsker og ble i 1924 med på Tanager-ekspedisjonen til Neckerøya på Hawaii, i regi av United States Fish and Wildlife Service.  Han var professor i botanikk ved University of Hawaii 1929-32, før han returnerte hjem og blant annet ledet Botanisk museum (Oslo) 1933-47. Etter turen i 1937 til Tristan da Cunha fikk han flere planter oppkalt etter seg, som Lophurella christopherseni.  Christophersen var kulturattaché ved ambassaden i Washington 1947–51 og kulturråd der 1962–64. Etter han forlot universitetet i opprettet han i 1947 den amerikanske sommerskolen. For Utenriksdepartementet var han direktør for Kontoret for kulturelt samkvem med utlandet 1951–61 og 1965–68.
Han var en av ildsjelene bak Senter for Teknologi og Menneskelige Verdier som ble etablert ved Nobelinstituttet i 1989,
en ide han først lanserte ved et møte i Det Norske Videnskaps-Akademi 1948.Hans far var generalkonsulen Mads Wiel Christophersen (1871–1955), hans farfar var trelastmagnaten Christian Christophersen.  Morfaren var h.r.advokaten Christian Homann Schweigaard.


== Premier og verv ==
Norsk Botanisk Forening formann 1941-45, første redaktør for forenings tidsskrift Blyttia
Det Norske Videnskaps-Akademi, innvalgt 1944
St. Olavs Orden, ridderkors i første 1961
Æreslegionen ridder,
Kroneordenen (Belgia), kommandør
Royal Geographic Society og American Geographical Society, medlem
Norge-Amerika Foreningen æresmedlem 1978
Fridtjof Nansen-Stiftelsen på Polhøgda, styreformann 1958-72


== Utgivelser ==
Erling Christophersen (1924). Soil reaction and plant distribution in the Sylene National Park, Norway (Ph.D.-avhandling). Yale University. 
Erling Christophersen og Bernice P. Bishop (1931). Vascular plants of the Leeward Islands, Hawaii. Honolulu.  [Skriftserie som også omfattet "Vegetation of Pacific equatorial islands" (1927), "Vascular plants of Johnston and Wake Islands" (1931), "Plants of Gough Islands" (1934), "Flowering plants of Samoa" (1935)]
Erling Christophersen (1937). Blomster fra fjord og fjell. A. W. Brøggers forlag.  [Illustrert av Maria Vigeland]
Erling Christophersen (1938). Tristan da Cunha, den ensomme øy (norsk). Aschehoug. 
Erling Christophersen (1943). Norske medisinplanter. Aschehoug. 
Erling Christophersen (1945). Norske villblomster. Aschehoug. 


== Referanser ==
Allianse for framtidshåp

Allianse for framtidshåp (hangul: 미래희망연대, hanja: 未來希望連帶, rr: Miraehimangyeondae, mr: Miraehimangyeondae) var et konservativt politisk parti i Sør-Korea. Partiet ble etablert av personer som støttet tidligere partileder i Det store nasjonalpartiet Park Geun-hye da hun i 2007 ble vraket som partiets presidentkandidat. Partiet stilte til valg i Parlamentsvalget i Sør-Korea 2008 og fikk 14 mandater og 13,1 prosent av stemmene. I tillegg ble det valgt inn 12 uavhengige som støttet alliansen.
Siden parlamentsvalget i 2008 har partiet mistet alle sine seks direktevalgte representanter. I 2010 ble det foreslått å melde partiet inn i Det store nasjonalpartiet.
Park Geun-hye har selv fått en ny karriere i det konservative nasjonalpartiet etter at partileder Hong Jun-pyo kastet inn håndkleet 9. desember 2011 etter flere skandaler. Partiet opprettet 17. desember en havarikommisjon under ledelse av Park. Hennes viktigste oppgave er å forbrede partiet på det kommende parlaments- og presidentvalget henholdsvis 11. april og 19. desember 2012. Parks eget parti, som opprinnelig ble etablert i 2008 av Park-tilhengere til venstre i nasjonalpartiets politiske spekter, innfusjoneres i Det store nasjonalpartiet 2. februar 2012, i god tid før parlamentsvalget i april, samtidig som dette endrer navn til Saenuri-partiet. Partiets parlamentsrepresentanter følger med over til det større partiet.


== Se også ==
Politiske partier i Sør-Korea
Valg i Sør-Korea


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Wilhelm Archipelago

Wilhelm Archipelago er en øygruppe utenfor vestkysten av Antarktishalvøya. Den består av en myriade av øyer, de største er Booth Island og Hovgaard Island. Arkipelet strekker seg fra Bismarckstredet sørvestover til Southwind Passage og ligger mellom Det antarktiske arkipel og Biscoe Islands. Den vestlige delen av øygruppen ble oppdaget av John Biscoe i 1832, mens en tysk ekspedisjon i 1873/74 under ledelse av Eduard Dallmann kartla øyene og navnga den etter Wilhelm I, daværende keiser av Tyskland og konge av Preussen.


== Geografi ==
Wilhelm Archipelago består av alle øyene utenfor kysten av Graham Land som ligger sør for Bismarckstredet og nord for Southwind Passage, helt til Lumus Rock i vest. Fra sør til nord omfatter øygruppen Wauwermans Islands, Dannebrog Islands, Myriad Islands, Booth Island, Hovgaard Island, Vedel Islands, Petermann Island, Roca Islands, Cruls Islands, Anagram Islands, Argentine Islands, Jalour Islands, Betbeder Islands og flere spredte øyer.


== Kilder ==
Composite Gazetteer of Antarctica Den vitenskapelige komite for antarktisforskning (SCAR). Katalognr. 16044
Barry Whiteside

Barry Whiteside er en fijiansk økonom, som fra mai 2011 til mai 2017 var sentralbanksjef i Fijis sentralbank (Reserve Bank of Fiji).Han overtok etter Sada Reddy 5. mai 2011, etter å ha vært fungerende sentralbanksjef siden 9. desember 2010. Han ble utnevnt for en treårsperiode. I 2014 ble han utnevnt for en ny treårsperiode.Whiteside begynte å jobbe i sentralbanken siden 1976, og startet som Assistant Research Officer i forskningsavdelingen, en avdeling han ble leder for i 1991. I 1998 ble han Chief Manager i avdelingen for Financial Markets (finansmarkedene), en avdeling som hadde ansvaret for forvaltning av Fijis valutareserver, og i 2002 ble han Chief Manager i avdelingen for Currency and Corporate Services (valuta- og næringslivstjenester). Etter dette gikk han over til avdelingen som har ansvar for overvåkning av finansnæringen (Financial Institutions). Han ble utnevnt til visesentralbanksjef i 2009 etter å ha vært fungerende visesentralbanksjef i halve 2008 og det meste av 2009.Som utdanning har han en Bachelor of Arts-grad innen økonomi og administrasjon fra University of the South Pacific, og han har i tillegg en Master of Arts-grad innen økonomi fra Simon Frazer University i Canada.Da hans andre periode utløp i mai 2017 overtok Ariff Ali stillingen som sentralbanksjef.


== Referanser ==
Sør-Koreas nasjonalforsamling (bygning)

Sør-Koreas nasjonalforsamling (hangul: 국회의사당, romanisert: Gukhoe-uisadang)
er en bygning i bydelen Yeouido i Seoul i Sør-Korea. Bygningen huser Sør-Koreas nasjonalforsamling og ble tatt i bruk i 1975. Før dette ble Japanese General Government Building i Seoul benyttet som lokaler for nasjonalforsamlingen, men fordi bygningen minnet om Japans kolonisering av Korea ble den revet mellom 1995 og 1996 etter å ha huset det sørkoreanske nasjonalmuseet noen år.


== Se også ==
Sør-Koreas nasjonalforsamling
Blue House


== Eksterne lenker ==
(en) Sør-Koreas nasjonalforsamling
Didrik Arnesen

Didrik Arnesen (1948–1989) var en norsk jurist og advokat som døde i en flyulykke. Arnesen drev med skuespill i sine yngre dager og ble for mange kjent fra rollen som «Nøtterø» i filmene om Stompa. Han var forøvrig den eneste som medvirket i alle fire filmene. Han omkom i en flyulykke (Partnair-ulykken) utenfor den danske byen Hirtshals i 1989.
Arnesen tok juridisk embedseksamen i 1975 og begynte å arbeide for Wilh. Wilhelmsen i 1978. Han ble avdelingssjef for juridisk avdeling i samme firma i 1985 og fikk samme år sin advokatbevilling.Arnesen ble i 1974 gift med Tove Sørsdahl (f. 1952). De fikk to barn, født i 1976 og 1983. Han var bosatt i Bærum.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Didrik Arnesen på Internet Movie Database 
(en) Didrik Arnesen hos The Movie Database
Olav S. Stokke

Olav Sigurd Stokke (født 4. mai 1934) er en norsk forsker med utviklingsbistand som spesialområde. Han er seniorforsker ved Norsk utenrikspolitisk institutt (NUPI), der han har arbeidet siden 1960-tallet.Olav Stokke er utdannet mag.art. i statsvitenskap (1960) og var forskningsstipendiat ved NUPI fra 1962-65. Fra 1965-72 var han ansatt som forsker ved Nordiska Afrikainstitutet i Uppsala, før han vendte tilbake til NUPI. Stokke har i mange år vært leder for NUPIs avdeling for utviklingsstudier og har i flere perioder tjenestegjort som fungerende direktør og forskningssjef for NUPI.[1] Han har vært rådgiver for Regjeringen i bistandspolitiske spørsmål (Finansdepartementet 1973, Utenriksdepartementet 1983-84).Stokkes vitenskapelige produksjon omfatter bl.a.:  
- The UN and Development: From Aid to Cooperation (Bloomington, IN, 2009)
- Norge og den tredje verden. Program, oppfølging og perspektiver for en ny økonomisk verdensordning (Oslo, 1979)
- Sveriges utvecklingsbistånd och biståndspolitik. (Uppsala, 1978)
- Norsk Utviklingsbistand (Uppsala, 1975)
- Nigeria. An Introduction to the Politics, Economy and Social Setting of Modern Nigeria (Uppsala, 1970)Stokke har også redigert en lang rekke antologier og har i mange år vært redaktør for Forum for Development Studies.


== Referanser ==
Han Gengshidi

Keiser Gèngshĭ av Hàn (tradisjonell kinesisk: 漢更始帝; forenklet kinesisk: 汉更始帝; hanyu pinyin: Hàn Gèngshĭ dì; død 25 AD), født Liú Xuán (劉玄), også kjent som stilnavn Shènggōng (聖公), posthumt navn prins Wǔshùn av Huáiyáng (淮阳武順王), var keiser av det gjenopprettede kinesiske Han-dynastiet fra 23 til 25, etter Wang Mangs Xin-dynasti hadde mistet makten. Han ble etterfulgt av Han Guangwudi, som grunnla Det senere, "østlige" Hàn-dynastiet. Han endte opp med å bli avsatt av chimei-opprørerne, og få måneder etter hans nederlag ble han kvelt til døde. 


== Litteratur ==
Josef Guter: Lexikon zur Geschichte Chinas. Sieben Jahrtausende im Überblick. Marix-Verlag, Wiesbaden 2004, ISBN 3-937715-40-1.
Liu Penzi

Liú Pénzǐ (tradisjonell kinesisk: 劉盆子; forenklet kinesisk: 刘盆子; født 10 AD) var en marionettkeiser innsatt på det kinesiske Han-dynastiets trone av chimei-opprørere under urolighetene som fulgte Xin-dynastiets fall i 23. Han kom til å herske fra 25 til 27. Chimei-opprørerne hadde tvunget Liú Pénzǐ og hans to brødre til å være barnesoldater. Da de innsatte Han Gengshidi som keiser, flyktet hans bror Liu Gong for å støtte den nye keiseren. Senere gjorde chimeiene opprør mot Gengshidi, og da de trengte en tronpretendent valgte de Liú Pénzǐ som sin keiser etter å ha inntatt Chang'an. Som keiser hadde han aldri noen faktisk makt. Derfor ble hans liv spart da Han Guangwudi endelig beseiret chimei-opprørerne.


== Litteratur ==
Rafe de Crespigny: A Biographical Dictionary of Later Han to the Three Kingdoms (23–220 AD), Leiden/Boston: Brill 2007. S. 535–536.
Birkenesobservatoriet

Birkenesobservatoriet er en målestasjon for luftforurensning som ligger i Birkenes kommune i Aust-Agder. Den består av containere som er bygget sammen. Observatoriet har vært i drift siden 1971, da formålet var å overvåke sur nedbør, og er en av målestasjonene i Europa som har vært drevet lengst. Mens stasjonen fram til 2009 lå i en fordypning med begrenset sikt, ble den dette året flyttet til toppen av en ås, 190 meter over havet, med god mulighet til å motta luft fra alle kanter. Samtidig ble også observasjonsprogrammet oppgradert, slik at observatoriet nå også måler aerosoler og CO2.
Overvåkningen av luftforurensning på Birkenesobservatoriet har vært med på gi bakgrunnen for bindende avtaler om målrettet redusering av utslipp, som Konvensjonen om langtransportert grenseoverskridende luftforurensning (LRTAP) og protokollene under denne. Fram til oppgraderingen i 2009 var det norske observasjonsprogrammet for klimadrivere fokusert på polarområdene, men nå er også Fastlands-Norge inkludert i disse observasjonene. 
Observatoriet eies og drives av NILU - Norsk institutt for luftforskning


== Se også ==
Zeppelinobservatoriet


== Eksterne lenker ==
Om Birkenesobservatoriet hos nilu.no
Måleprogrammet på Birkenesobservatoriet
Om åpning etter oppgradering - med bilde