jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Naked Science

Naked Science er en amerikansk faktaserie om diverse fenomener på jorden som gikk på National Geographic Channel fra 2004 til 2011.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Naked Science på Internet Movie Database
Gasland

Gasland er en amerikansk dokumentarfilm fra 2010, regissert av Josh Fox. Filmen tar for seg virkningene boring etter naturgass har på samfunnene det blir gjort i.
Fox begynte på filmen i 2008 etter å ha fått et tilbud fra et naturgassfirma om å lete etter naturgass på eiedommen hans i Milanville i Pennsylvania.
Filmen ble nominert til Oscar for beste dokumentarfilm.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Gasland på Internet Movie Database 
(sv) Gasland i Svensk Filmdatabas 
(fr) Gasland på Allociné 
(nl) Gasland på MovieMeter 
(en) Gasland på AllMovie 
(en) Gasland på Turner Classic Movies 
(en) Gasland på Rotten Tomatoes 
(en) Gasland på Metacritic 
(en) Gasland på Box Office Mojo
Inside Job

Inside Job er en amerikansk dokumentarfilm fra 2010, regissert av Charles Ferguson. Filmen tar for seg den globale finanskrisen som startet i 2007. Filmens fortellerstemme tilhører Matt Damon.
Filmen vant 2010 Oscar for beste dokumentarfilm.


== Handling ==
Dokumentaren er delt inn i fem deler, og begynner med å undersøke hvordan nasjonalstaten Island ble sterkt deregulert i 2000, og hvordan bankene deres ble privatisert. Etter dette gikk konsernet Lehman Brothers konkurs, og AIG kollapset, noe som førte til at Island og resten av verden inn i en global økonomisk resesjon. Den amerikanske finansnæringen ble regulert mellom 1941 og 1981, etterfulgt av en lang periode med deregulering. På 2000-tallet ble finansnæringen hovedsakelig dominert av fem enorme investeringsbanker (Goldman Sachs, Morgan Stanley, Lehman Brothers, Merrill Lynch og Bear Stearns), to finansielle konglomerater (Citigroup og JPMorgan Chase), tre store forsikringsselskaper (AIG, MBIA, AMBAC) og tre ratingbyråer (Moody's, Standard & Poor's og Fitch).
I mars 2008 gikk Bear Stearns tom for kontanter. I september overtok USAs føderale regjering finansselskapene Fannie Mae og Freddie Mac, som hadde vært på randen av kollaps. To dager senere kollapset Lehman Brothers fullstendig. Merrill Lynch, som også var på kanten av sammenbrudd, ble kjøpt opp av Bank of America. Henry Paulson og Timothy Geithner bestemte at Lehman Brothers måtte gå konkurs, noe som resulterte i et kollaps i finansmarkedet.
Den 17. september 2008 ble også det insolvente forsikringsselskapet AIG overtatt av amerikanske myndigheter. Dagen etter ba Hank Paulson og Ben Bernanke Kongressen i USA om 700 milliarder dollar for å redde finanssystemet. Den 3. oktober 2008 undertegnet daværende president George W. Bush dokumentet som godkjente iverksettelsen av «Troubled Asset Relief Program», men de globale aksjemarkedene fortsatte å falle. Toppledere i de insolvente selskapene hadde fremdeles sine personlige formuer intakt. De hadde håndplukket sine styremedlemmer, som dermed delte ut milliarder i bonus etter at foretakene var blitt reddet av myndighetene.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Inside Job på Internet Movie Database 
(sv) Inside Job i Svensk Filmdatabas 
(da) Inside Job i Danmark Nationale Filminstitut 
(fr) Inside Job på Allociné 
(nl) Inside Job på MovieMeter 
(en) Inside Job på AllMovie 
(en) Inside Job på Turner Classic Movies 
(en) Inside Job på Rotten Tomatoes 
(en) Inside Job på Metacritic 
(en) Inside Job på Box Office Mojo
Restrepo

Restrepo er en amerikansk dokumentarfilm fra 2010, regissert av Tim Hetherington og Sebastian Junger. 
Filmen tar for seg et år Hetherigton og Junger tilbrakte i Afghanistan på oppdrag fra Vanity Fair. En del av filmen følger en regimenttropp som forsvarer en utpost døpt OP Restrepo, navngitt etter Juan S. Restrepo, en menig som ble drept tidligere i oppdraget deres.
Filmen har mottatt flere priser, og har blitt nominert til Oscar for beste dokumentarfilm.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Restrepo på Internet Movie Database 
(sv) Restrepo i Svensk Filmdatabas 
(da) Restrepo i Danmark Nationale Filminstitut 
(fr) Restrepo på Allociné 
(nl) Restrepo på MovieMeter 
(en) Restrepo på AllMovie 
(en) Restrepo på Turner Classic Movies 
(en) Restrepo på Rotten Tomatoes 
(en) Restrepo på Metacritic 
(en) Restrepo på Box Office Mojo
Waste Land

Waste Land er en brasiliansk dokumentarfilm fra 2010, regissert av Lucy Walker. 
Filmen følger kunstneren Vik Muniz og hans samarbeid med søppelplukkerne på den største søppelfyllingen i Rio de Janeiro i Brasil.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Waste Land på Internet Movie Database 
(sv) Waste Land i Svensk Filmdatabas 
(da) Waste Land i Danmark Nationale Filminstitut 
(fr) Waste Land på Allociné 
(nl) Waste Land på MovieMeter 
(en) Waste Land på AllMovie 
(en) Waste Land på Turner Classic Movies 
(en) Waste Land på Rotten Tomatoes 
(en) Waste Land på Metacritic 
(en) Waste Land på Box Office Mojo
Marne (elv)

Marne er ei elv i Frankrike. Den er ei høyre sideelv til Seine, som den løper sammen med sørøst for Paris. Den er 514 km lang. Elva har gitt navn til departementene Haute-Marne, Marne, Seine-et-Marne og Val-de-Marne.
Marne starter på Langres-platået i departementet Haute-Marne. Derfra renner den mot nordvest, før den gradvis bøyer mot vest mellom Saint-Dizier og Châlons-en-Champagne. Den munner ut i Seine ved Charenton-le-Pont, like før bysentrum i Paris. I Champagneregionen føres deler av vannet gjennom den kunstige innsjøen Lac du Der-Chantecoq, for å regulere vannføringen i elva. På denne måten unngås både oversvømmelser og for lav vannstand lenger ned i elva.Marne er kjent som åstedet for slaget ved Marne i 1914 under første verdenskrig.
Under 1800- og 1900-tallet var Marne inspirasjon for mange malere, som Camille Corot, Paul Cézanne, Camille Pissarro, Henri Rousseau, Albert Marquet, Raoul Dufy, André Dunoyer de Ségonzac, Louis Vuillermoz, Maurice Boitel og Daniel du Janerand.


== Departementer og større byer elva renner gjennom ==

Haute-Marne (52): Chaumont, Saint-Dizier
Marne (51): Châlons-en-Champagne, Épernay
Aisne (02): Château-Thierry
Seine-et-Marne (77): Meaux
Seine-Saint-Denis (93): Neuilly-sur-Marne, Noisy-le-Grand
Val-de-Marne (94): Nogent-sur-Marne, Créteil, Charenton-le-Pont, Champigny-sur-Marne, Saint-Maur-des-Fossés, Joinville-le-Pont, Saint-Maurice


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Marne River – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Marne River – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Guide til elva Marne. Steder, havner og fortøyning langs elva.
Unstoppable

Unstoppable er en amerikansk spenningsfilm fra 2010, regissert av Tony Scott. Hovedrollene spilles av Denzel Washington, Chris Pine og Rosario Dawson.
Filmen handler om et løpsk lokomotiv, og de to mennene, spilt av Washington og Pine, som prøver å stoppe det.
Filmen er inspisert av en hendelse i 2001, der et lokomotiv i Ohio kjørte førerløst i 106 km, før man klarte å stoppe det.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Unstoppable (2010 film) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Unstoppable på Internet Movie Database 
(no) Unstoppable hos Filmfront 
(sv) Unstoppable i Svensk Filmdatabas 
(da) Unstoppable i Danmark Nationale Filminstitut 
(fr) Unstoppable på Allociné 
(nl) Unstoppable på MovieMeter 
(en) Unstoppable på AllMovie 
(en) Unstoppable på Turner Classic Movies 
(en) Unstoppable på Rotten Tomatoes 
(en) Unstoppable på Metacritic
Dominoes

Dominoes er et musikkalbum med Eva & the Heartmaker. Albumet ble utgitt den 18. februar 2011.


== Sporliste ==
«Dominoes» (Eva Weel Skram, Thomas Stenersen, Simon Anthony Walker)
«Signals» (Eva Weel Skram, Thomas Stenersen, Martin Sjølie, Simon Anthony Walker)
«Not alone» (Eva Weel Skram, Thomas Stenersen, Martin Sjølie, Simon Anthony Walker)
«Gone in a flash» (Eva Weel Skram, Thomas Stenersen, Martin Sjølie, Simon Anthony Walker)
«Ghosts in the sky»  (Eva Weel Skram, Thomas Stenersen, Simon Anthony Walker)
«Twenty-Four something»  (Eva Weel Skram)
«Mr Tokyo» (Eva Weel Skram, Thomas Stenersen, Simon Anthony Walker)
«Mysterious Ways» (Eva Weel Skram, Thomas Stenersen)


== Musikere ==
Eva Weel Skram: Vokal
Thomas Stenersen: Gitarer, Kor
Martin Sjølie: Tangenter
Lars Kvistum: Tangenter
Gisli Kristiansson: Tangenter
Ingar Blix: Bass, Kor
Alf Magne Hillestad: Trommer
Anne Marte Nesdal: Kor
Ingebjørg Eik: Kor
(Informasjonen er hentet fra CD'en.)


== Produsenter ==
Thomas Stenersen, Martin Sjølie, Gisle Kristiansson
Garibaldihatt

Garibaldihatt er en myk, sylinderformet lue eller hatt uten brem og med flat, rund topp. Hodeplagget er oppkalt etter den italienske frihetskjemperen Giuseppe Garibaldi (1807–1882) som ofte bar slike luer som del av sin tradisjonelle klesdrakt. Liknende hattetyper har vært vanlig over store deler av middelhavsområdet. 
Betegnelsen har vært noe i bruk i Norge fra 1800-tallet.


== Se også ==
Kufi (taqyiah), muslimsk bønnelue
Fess, stiv, sylinderformet duskelue som var vanlig for muslimske menn i Nord-Afrika, Tyrkia og Midtøsten
Pill-box hat, kvinnehatt fra blant annet 1960-tallet formet som en rund pilleeske
Kepi, skyggelue med stiv, sylinderformet hattepull
Toque, flere typer hatter uten brem
Banach

Banach kan være:

Ed Banach, amerikansk bryter, deltok i OL 1984 i Los Angeles.
Lou Banach, amerikansk bryter, deltok i OL 1984 i Los Angeles.
Stefan Banach, polsk matematiker.
Nicolas Métru

Nicolas Métru (ca. 1610 – 1668) var en fransk komponist og organist.
Nicolas Métru var organist ved Saint-Nicolas-des-Champs i Paris frem til 1633. Jean-Baptiste Lully og François Couperin studerte komposisjonslære med Métru.
Av Métrus verk er tre samlinger med Airs et Fantaisies for to gamber kjent, det første bindet kom i 1628, det tredje og siste i 1661. I tillegg publiserte forlaget Ballard samlinger med airs de cour hvor også komposisjoner av Métru inngikk.


== Referanser ==
François Roberday

François Roberday (1624–1680) var en fransk organist og barokk-komponist.
Roberday var sønn av en vel ansett gullsmed, og var selv cembalisten Jean-Henri d'Angleberts svoger. Etter farens død ble François utnevnt til kongens gullsmed, og senere kjøpte han tjenesten som kammertjener hos regenten Anne d'Autriches. 
Roberday var organist både i  Notre-Dame-des-Victoires  og les Petits-Pères i Paris og ble regnet som en av de fremste representantene for den franske orgelskolen. Jean-Baptiste Lully var en av Roberdays elever.
Roberdays mest kjente verk, Fugues et Caprices à 4 parties pour orgue, er en samling med 12 firstemte fuger der fugetemaene var lånt av andre komponister, for eksempel av Girolamo Frescobaldi, Johann Jakob Froberger, Francesco Cavalli og Wolfgang Ebner. Orgelstykkene, som ikke var beregnet til bruk i liturgien, hører til de siste i den franske polyfone tradisjonen etter Jean Titelouze og Louis Couperin. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) François Roberday på Discogs 
(en) François Roberday på MusicBrainz 
(en) Fritt tilgjengelige noter av François Roberday i International Music Score Library Project

(en) Fritt tilgjengelige noter av François Roberday på Mutopia-prosjektet
Edmond Louis Alexis Dubois de Crancé

Edmond Louis Alexis Dubois de Crancé (født 14. oktober 1747 i Charleville, Ardennes, Frankrike, død 28. juni 1814 i Rethel) var en fransk soldat og politiker. 
Han hadde en militær karriere før han ved starten av den franske revolusjonen i 1789, ble valgt inn i politikken. Han satt i den konstituerende forsamlingen hvor han støttet flere militære reformer. Han var innsatt som president mellom 21. februar 1793 og 7. mars 1793 under den første franske republikk. 
I hans rapport, presentert for forsamlingen, 12. desember 1789, var han en av de første til å fremme ideen om verneplikt men denne ideen ble ikke vedtatt av resten av forsamlingen. Han lyktes i midlertidig med å sikre nasjonalforsamlingens stemme om at alle afrikanske slaver som berørte fransk jord skulle settes fri fra fangenskap.


== Referanser ==
Marcus Olson

Marcus Olson (født 1977 i Stockholm) er en svensk kostymedesigner og scenograf. Han tok sin utdannelse ved Dramatiska institutet i perioden 2005–2008, og har arbeidet ved blant annet Malmö Opera, Helsingborgs stadsteater, Romateatern, Hålogaland Teater og Det Kongelige Teater i København.


== Arbeider ==
Scenografi og kostyme til Den tjuvaktiga skatan, regi William Relton, på Lackö slottsopera
Scenografi og kostyme til Macbeth på Romateatern på Gotland
Kostyme til BouncE Streetdance Companys The Last Bounce i Globen i Stockholm
Scenografi og kostyme til Onkel Vanja, regi Anna Novovic, på Helsingborgs Stadsteater
Kostyme til Vita Glöden, regi Dag Thelander, på Dramalabbet
Scenografi og kostyme til Aktualiteter, regi Anna-Lina Hertzberg, på Dramalabbet
Kostyme til Som ni vill ha det, regi Thomas Segerström, på Romateatern
Scenografi og kostyme til Borta Bra Hemma bäst av Alma Kirlic i regi av Anna Novovic på BouncE Streetdance Companys The Last Bounce
Högt över och ändå mitt i av Therese Söderberg, regi Ada Berger, på Dramatiska institutet
I armarna på King Kong av og med Hanna Sjögren-Devrient på Teaterhögskolan i Stockholm
Lavv av Stefan Lindberg, regi Aslak Moe, på Helsingborgs Stadsteater
Lost Cowboys av Lisa Linder, regi Henrik Dahl, på Riktig Teater
Tre Systrar av Anton Tsjekhov, regi Ulf Pilov, på Verket-Vaxholm
Black Spaghetti på Teater Aktör i Göteborg
Stylist for musikkvideoer, blant annet for artister som Petter og The Rasmus


== Eksterne lenker ==
Marcus Olsons hjemmeside
Charles-Joseph Lebouc

Charles-Joseph Lebouc (født 22. desember 1822 i Besançon i Frankrike, død 6. mars 1893 i Hyères i Frankrike) var en fransk musiker.
Lebouc deltok i konservatoriet i Paris hvor han studerte strykeinstrumenter som cello under ledelse av Olive Charlier Vaslin (1794 – 1889) og deretter ble han lært opp av Louis Norblin, og senere ble en professor innen spilling av cello. Han spilte for det meste kammermusikk. Han komponerte noen stykker med cello som ble akkompagnert av piano. Han vant førsteprisen i cello i 1842 da han var elev av Auguste Franchomme, og han ble tildelt førsteprisen innen harmoni i 1844 som elev av Fromental Halévy.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Charles-Joseph Lebouc på MusicBrainz
Nicolas Gigault

Nicolas Gigault (ca. 1627 – 1707) var en fransk organist og komponist.
Lite er kjent om Gigaults liv, men han virket hele livet som organist ved forskjellige kirker i Paris.  Han var en etterspurt utøver og orgelbygger-konsulentGigault publiserte to samlinger orgelmusikk, Livre de musique dédié а la Très Saincte Vierge (1682) og  Livre de musique pour l'orgue (1685).
Den første inneholder de første kjente eksemplene av fransk noël (variasjoner over en julesang) og en allemande. Variasjonene over julesanger og -salmer beveger seg alltid fra tostemt til firestemt og han bruker en noe rigid variasjonsteknikk. I forordet antyder Gigault at stykkene kan framfører på valgfritt instrument, for eksemel to gamber, en lutt, etc.
Den andre samlingen inneholder 184 stykker av ulike former; franske dialogues og récits, orgelmesser, fuger, salmene Pange lingua, Veni Creator og en Te Deum.  Samlingen er sannsynligvis ment som en oppsummering av Gigaults stil, heller enn en bok for mindre drevne organister; musikken er til dels ganske sofistikert og krever en dyktig utøver.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Howell, Almonte; Sabatier, François. "Nicolas Gigault", Grove Music Online, ed. L. Macy (hentet 28. november 2006), grovemusic.com (for abonnenter).
Pyle, Daniel Sherman. 1991. Nicolas Gigault's Livre de Musique Pour L'Orgue as a Source on Notes Inégales. Avhandling, University of Rochester.


== Eksterne lenker ==
(en) Nicolas Gigault på Discogs 
(en) Nicolas Gigault på MusicBrainz 
(en) Fritt tilgjengelige noter av Nicolas Gigault i International Music Score Library Project
Claude Antoine Prieur-Duvernois

Claude Antoine Prieur-Duvernois (født 2. desember 1763 i Auxonne, Côte-d'Or, Frankrike, død 11. august 1832 i Dijon) er vanligvis kjent under tittelen Prieur de la Côte-d'Or etter sitt opprinnelige departement, for å skille ham fra Pierre Louis Prieur. 


== Bakgrunn og virke ==
Prieur-Duvernois var en fransk ingeniør og politiker under og etter den franske revolusjonen på slutten av 1700-tallet. Som en militæroffiser av ingeniører ble han valgt inn i den Nasjonale konstituerende forsamling i 1790. I 1791 returnerte han fra Côte-d'Or for å sitte i den franske lovgivende forsamling, og i 1792 var han en av deltakerne under det franske Landsmøtet.I 1792 ble Prieur-Duvernois sendt på et oppdrag til Rhinhæren for å fortelle soldatene om avsettelsen av kong Ludvig XVI som ble henrettet ved hjelp av giljotinering den21. januar 1793. Duvernois stemte i favør av kongens henrettelse, fremfor at han skulle sitte i fengsel på livstid.I 1793 var han en representant på et oppdrag for kartlegging av havnene Lorient og Dunkerque, men han ble arrestert mens han var i Normandie av de opprørske myndighetene i Caen, og han ble frigitt fra fengsel igjen i juli 1793 etter nederlaget deres på Vernon. Den 14. august 1793 ble han medlem av komiteen for offentlig sikkerhet, der han allierte seg med Lazare Carnot i organiseringen av et nasjonalt forsvar, og han ble spesielt belastet med levering av ammunisjon til de franske troppene som var engasjert i den franske revolusjonære krigen. Han stemte senere også i favør av henrettelsen av Georges Danton, som var en av lederne under den franske revolusjonen.
Han satt for en kortere periode som midlertidig president mellom 20. mai 1794 og 4. juni 1794. Han ble etterfulgt i dette embetet av den mer kjente og revolusjonære Maximilien Robespierre. I 1811 trakk han seg sin militære posisjon fra hæren. Han hadde på dette tidspunktet en grad som var tilsvarende oberst. Prieur-Duvernois var en av grunnleggerne av École polytechnique, og han deltok under etableringen av Institut de France og vedtakelsen av det metriske systemet.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Bernd Jeschonnek: Revolution in Frankreich 1789 bis 1799. Ein Lexikon. Akademie-Verlag, Berlin 1989, ISBN 3-05-000801-6.
Walter Markov, Albert Soboul: 1789. Die Große Revolution der Franzosen. Urania-Verlag, Leipzig-Jena-Berlin, 1. Auflage 1989, ISBN 3-332-00261-9.
HMS «Warrior»

HMS «Warrior» har vært navnet på flere skip i Royal Navy

HMS «Warrior» (1781) – 74 kanoner tredjeklasse linjeskip
HMS «Warrior» (1860) – panserskip
HMS «Warrior» (1905) – panserkrysser i Duke of Edinburgh-klassen
HMS «Warrior» (1917) – yacht i tjeneste hos Royal Navy
HMS «Warrior» (R31) – hangarskip i Colossus-klassen
Jean de Cambefort

Jean de Cambefort  (født 1605, død 4. mai 1661 i Versailles) var en fransk sanger og barokk-komponist.
Jean de Cambeforts første ansettelse var som sanger i kardinal Richelieus kapell. Etter kardinalens død i 1642 tok han tjeneste hos kardinal og statsminister Mazarin, som lot Cambefort utnevne til François de Chancys etterfølger som Maître de Musique for kongens barn. Jean-Baptiste Boësset, en av finansminister Colberts yndlinger, var en av konkurrentene til stillingen. 
I 1650 utnevnte Mazarin Cambefort til Maître de la chambre du ro. På oppdrag av kong Ludvig XIV reiste Cambefort til Languedoc for å rektruttere unge sangere til det kongelige kapell. Da han vendte tilbake ble han nektet posten som dronningens komponist, men fikk tittelen "Surintendant de la musique du roi", en stilling Jean-Baptiste Lully overtok etter ham. Stillingen som "Maître de la chambre du roi" overtok Michel Lambert.


== Verk ==
Størstedelen av Cambeforts komposisjoner er airs de cour, men det er også bevart ballettmusikk etter ham, eksempelvis Ballet de la nuit (1653). Cambeforts kirkemusikk er tapt, men Philidor listet den opp i sin katalog.


== Litteratur ==
Georgie Durosoir: "L'Air de cour en France 1571-1655" Lüttich, Édition Mardaga 1991 ISBN 2-87009-400-0


== Referanser ==
Karl Ludvig Bugge

Karl Ludvig Tørrisen Bugge (født 5. februar 1840 i Kristiania, død 3. november 1916 samme sted) var en norsk høyesterettsadvokat, banksjef og politiker (H).


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Karl Ludvig Bugge var sønn av skipsbyggmester Gunder Henrik Tørrisen Bugge og Gustava Agathe Gjerstrøm. 
Karl Ludvig Bugge giftet seg i Vår Frue kirke i Trondhjem i 1865 med skuespillerinne Leontine Wasiliowna Buch, datter av gravør Andreas Buch i Kristiania. Paret ble foreldre til blant andre høyesterettadvokat Folkvard Bugge.


=== Karriere ===
Han ble tidlig engasjert i musikk og teater, og ble skuespillerelev ved Kristiania norske Theater som 16-åring. Her møtte han også sin blivende ektefelle. Han var preget av klassisk dannelse, og behersket latin og gresk. Han tok studentereksamen som privatist i 1860 og juridisk embedseksamen med laud i 1864. Etter kort tid som sakførerfullmektig ble han overrettssakfører i Trondhjem i 1865. Bugge overtok sakførerforretningen til en venn, og ble høyesterettsadvokat i 1870. I 1886 flyttet han tilbake til Kristiania, hvor han var både aktor og forsvarer i Høyesterett 1891–1898.
Ved siden av advokatpraksisen var Bugge en foregangsmann i utviklingen av bank- og forsikringsvesenet i Trondhjem. Som advokat hadde han spesialisert seg på skifte og konkurs, og blitt oppmerksom på betydningen av pant. Fra 1889 ledet han en kommisjon som gjorde forarbeidet for en konkurslovgivning som varte i henimot 90 år. Han etablerte Den Nordenfjeldske Kreditbank i 1868 og Trondhjems Hypothekforsikringsselskab (senere Trondhjems Realkreditbank) i 1874. Bugge var administrerende direktør i sistnevnte frem til 1886, da han flyttet til Kristiania. Samme år etablerte han Kristiania Hypothek- og Realkreditbank (Realbanken), hvor han var administrerende direktør frem til boligkrisen i 1903.I Trondhjem var Bugge politisk engasjert som medlem av bystyret og formannskapet 1880–1886 og ordfører i 1885. Han var innvalgt på Stortinget fra kjøpstedene Trondhjem og Levanger 1883–1888, og satt i Stortingets næringskomité 1883–1885 og Stortingets justiskomité 1886–1888. Bugge var utpreget politisk konservativ, men inntok en mer liberal holdning i en del sosialpolitiske saker, og tilsluttet seg Høyre ved partidannelsen.Bugge ble frimurer i 1874. Han var den første deputerte mester i St. Johanneslogen Nordlyset fra 1883, deputert mester i St. Andreaslogen Oscar til den flammende Stjerne 1893–1902 og seglbevarer i Den Norske Frimurerorden fra 1913. Han drev omfattende studier av frimureriets historie i Norge og Danmark, noe som resulterte i flere utgivelser.


== Utmerkelser ==
Han var medlem av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab fra 1866 og visepreses 1876–1886. Bugge ble ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden i 1896 og ridder av den svenske Nordstjerneordenen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Karl Ludvig Bugge hos Sceneweb
Guillaume Dumanoir

Guillaume Dumanoir (1615–1697) var en fransk fiolinist, dansemester og barokk-komponist.


== Liv og virke ==
Guillaume Dumanoir ble født inn i en fransk fiolinistfamilie. I 1636 ble han dansemester ved hoffet d’Orange i Haag. Deretter ble han medlem av brorskapet Saint-Julien-des-Ménestriers og fiolinist med tittelen violoniste ordinaire ved kong Ludvig VIIIs kongelige kapell. Januar 1639 ble han tatt opp i Vingt-quatre Violons du Roy («kongens 24 strykere»), mellom 1645 og 1656 var han dessuten medlem av  Petite Écurie du roi. Han var på scenen både som danser og fiolinist i  Jean-Baptiste Lullys opéra-ballets, selv om Dumanoir ble regnet som en av Lullys motstandere. I 1654 solgte Dumanoir sin post ved Grande-bande, men kongen gjeninnsatte ham i 1655 som orkesterets 25. medlem, dvs. som leder.


== Verk ==
3 branles, a 3
Branle et courante, a 4
Allemande et Sarabande, a 4, Charivari, a 5
4 instrumentalsuiter, a 5 deriblant Suite du Ballet de Stockholm
Courante, a 5


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Guillaume Dumanoir på Discogs 
(en) Guillaume Dumanoir på MusicBrainz 
(fr) Biografi