jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Michael Romanoff

Hershel Geguzin (født 20. februar 1890, død 1. september 1971), bedre kjent som Michael Romanoff, var en litauisk-amerikansk restauranteier, skuespiller og bedrager. 
Han hevdet å være nevøen til tsar Nikolaj II av Russland, og drev den suksessfulle restauranten Romanoff's i Beverly Hills. Til tross for at bløffen hans raskt ble avslørt fortsatte han å være en populær personlighet i Los Angeles. Life har utropt han som «den mest vidunderlige løgneren i USA i det 20. århundre».
Romanoff døde av hjerteinfarkt 81 år gammel.


== Biografi ==
Hershel Geguzin ble født 20. februar 1890 i en jødisk landsby i Litauen. Hans far døde før Geguzin hadde blitt født, og hans mor ble alene med seks barn. Hun sendte Geguzin til USA sammen med en slektning da han var 10 år gammel. Han hadde en ustabil oppvekst i sitt nye hjemland og var innom både barnehjem og fosterhjem etter å ha rømt hjemmefra. Geguzin endte opp med å bo på gaten i New York, og tok diverse strøjobber for å forsørge seg, samt betale for utdannelsen sin. Han begynte også å bruke navnet Harry F. Gerguson. Etter å ha fullført videregående reiste han til England. Der ble han fengslet etter å ha utgitt seg for å være en engelsk aristokrat, og arrangert fester som han ikke kunne betale for. Han bodde en periode i Paris på begynnelsen av 1920-tallet, og det var da han begynte å utgi seg for å være prins Michael Romanoff av Russland.Etter å ha flyttet tilbake til USA begynte han å jobbe som skuespiller og spilte statistroller både i Hollywood og på Broadway. Han gjorde seg bemerket ved å hevde at han var nevøen til tsar Nikolaj II av Russland. Til tross for at det raskt ble kjent at han var en bedrager, fortsatte han å være en populær personlighet. I 1939 åpnet han restauranten Romanoff's i Beverly Hills, ved hjelp av økonomisk støtte fra blant annet Charlie Chaplin, James Cagney, Humphrey Bogart og Darryl F. Zanuck. Blant gjestene som var innom inkluderte Frank Sinatra, Joan Crawford, Dean Martin, Humphrey Bogart, Myrna Loy og J. Edgar Hoover. Sistnevnte hjalp Romanoff med å bli amerikansk statsborger, noe som var utfordrende grunnet manglende papirer. Romanoff drev også to andre restauranter, i Palm Springs og San Francisco, men disse ble ikke spesielt suksessfulle. Nyttårsaften 1962 stengte han dørene for godt på Romanoff's, og solgte bygget året etter. Romanoff spilte også flere cameoroller i filmer, inkludert Jeg går fruen til hånde (1938), Flytt deg, elskling (1963) og Guide for gifte menn (1967). Han blir også referert til i Mirakelet på Manhattan (1947). Romanoff døde 1. september 1971 i Los Angeles av hjerteinfarkt. Life har utropt han som «den mest vidunderlige løgneren i USA i det 20. århundre».


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Michael Romanoff på Internet Movie Database 
(en) Michael Romanoff hos The Movie Database 
(en) Michael Romanoff på Internet Broadway Database
Artikkelen har ingen egenskaper for filmpersondatabaser i Wikidata
(en) Michael Romanoff hos Rotten Tomatoes
Carlos Rafael Rodríguez

Carlos Rafel Rodríguez (født 23. mai 1913 i Cienfuegos, død 8. desember 1997 i Havanna) var en kubansk politiker som var tilsatt i det politiske kabinettet til Fulgencio Batista og senere i det kommunistiske styret til Fidel Castro.
Rodríguez ble født i Cienfuegos, og ble også byens ordfører i en alder av 20 år. Fire år senere ble han medlem av kommunistpartiet og ble ansatt som redaktør for partiavisen, Hoy. Han uteksaminerte fra universitetet i 1939.
Selv om han var medlem av kommunistpartiet og at han deltok i en streik mot daværende president Carlos Mendieta, ble han ansatt i det politiske kabinettet til president Fulgencio Batista
Rodríguez møtte Fidel Castro for første gang gjennom en venn, i en kommunistisk bokhandel noen få dager før angrepet på Moncada brakke 26. juli 1953. Selv om Rodríguez uttalte at han var i mot angrepet, allierte han seg senere med Castro i den cubanske revolusjon. I juli 1958 ble han med i 26. juli-bevegelsen (M-26-7).
Rodríguez og Castro ble nære venner, og etter revolusjonen stod Rodríguez høyt i den kubanske styret. Han ble også en viktig brikke når det kom til Castros ønske om å komme nærmere Sovjetunionen
Rodríguez led av Parkinsons sykdom og døde i Havanna 8. desember 1997.


== Referanser ==
Roald Haarr

Roald Haarr (født 4. mai 1979) er en norsk tenor fra Vigrestad på Jæren, nå bosatt i Oslo. Han sang i tenorgruppen Nordic Tenors fra 2011 til 2022, sammen med Jan-Tore Saltnes og Nils Georg Nilsen/Sveinung Hølmebakk. 
Haarr har studert og studerer fortsatt sang privat hos Jan Sødal i Oslo. Han har erfaring som solist innenfor kirkemusikalske verk, opera og musikaler. I 2004 var Haarr med i sesong 2 av TV-programmet Idol. Han kom da til finalen.
I 2018 gav han ut sitt første soloalbum Anthem.


== Eksterne lenker ==
(en) Roald Haarr på Internet Movie Database 
(en) Roald Haarr på Spotify
St. James Encyclopedia of Popular Culture

St. James Encyclopedia of Popular Culture er et tverrfaglig engelskspråklig oppslagsverk som inkluderer vitenskapelige artikler om en rekke tema innen populærkultur, inkludert film, TV, teater, radio, musikk, trykte medier, sport, mote, helse og politikk. Oppslagsverket er tilgjengelig både i trykt versjon og som e-bok. Det ble utgitt for første gang i år 2000 av Gale. Oppslagsverket økte i størrelse, og den fjerde utgaven fra 2003 inneholdt 2700 tekster skrevet av ulike eksperter og fagfolk.


== Referanser ==
Norsk Ishockeys Toppdommerforening

Norsk Ishockeys Toppdommerforening (NIT) er en egen forening for alle ishockeydommere som dømmer i Get-ligaen i Norge, og den ble stiftet i 2007.
Tidligere var Norges Ishockeydommerklubb den eneste organisasjonen for norske ishockeydommere, men ved det 25. årsmøtet i Norges Ishockeydommerklubb ble Norsk Ishockeys Toppdommerforening (NIT) skilt ut som en egen organisasjon.


== Eksterne lenker ==
Norsk Ishockeys Toppdommerforening
Norges Ishockeydommerklubb
Wayfarers Chapel

Wayfarers Chapel, også kjent som «Glasskapellet», ligger i Rancho Palos Verdes i California. Den er kjent for sin unike og moderne arkitektur, samt beliggenheten på klippene ovenfor Stillehavet. Kirken er en del av Swedenborgian Church of North America, og er et minnesmerke til stifteren, Emanuel Swedenborg.
Kirken ble designet av Lloyd Wright, sønnen til Frank Lloyd Wright, på slutten av 1940-tallet, og ble bygget mellom 1949 og 1951. Tilbygg er blitt lagt til senere, inkludert et tårn og et besøksrom.
I likhet med mange av Wrights bygninger har kirken geometrisk design, og inkorporerer det naturlige landskapet i designet. Kirken er inkludert på National Register of Historic Places.
Det er populært å gifte seg både i selve kapellet og på området utenfor, grunnet den gode utsikten.
I TV-serien The O.C. ble kirken brukt både til bryllup og begravelser. Den ble også såvidt vist i TV-serien Sliders.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Wayfarers Chapel – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Flatbush Avenue

Flatbush Avenue er en av de store avenyene i bydelen Brooklyn i New York. Den løper fra Manhattan Bridge syd-sydøst til Jamaica Bay, hvor den går sammen med Marine Parkway-Gil Hodges Memorial Bridge som binder Brooklyn med Rockaway-halvøya i Queens.
Buffalo Niagara internasjonale lufthavn

Buffalo Niagara internasjonale lufthavn (Buffalo Niagara International Airport) er en lufthavn i Erie County i New York. Det er den 3. travleste lufthavnen i New York etter LaGuardia lufthavn og John F. Kennedy internasjonale lufthavn.


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Buffalo Niagara International Airport – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Hvalfangststasjon

En hvalfangststasjon er et landbasert anlegg tilknyttet hvalfangst. En fangststasjon benyttes til bearbeiding av fanget hval, først og fremst hvalspekk; men også kjøtt, barder og hvaltenner. Fangsten foregår med spesielle fangstbåter, og hvalen transporteres, slepes, til stasjonen for å hales opp på et flenseplan. Fangstbåtenes rekkevidde avgrenser en hvalfangststasjons rekkevidde.  
Hvalfangststasjonene ble lokalisert ut fra hvalforekomstene. I den moderne hvalfangstens første periode, før de flytende kokeriene gjorde pelagisk fangst mulig, ble hvalfangststasjoner etablert mange steder, ikke minst på øyer i  Sørishavet. Fangststasjonene var som regel kun i drift en del av året; i sommersesongen. 
Hvalfangststasjonene ble oftest etablert på øde steder, slik at stasjonen måtte ivareta en rekke nødvendige menneskelige behov. Ofte ble et helt lite samfunn bygd opp.  
En landbasert hvalfangststasjon fungerer på tilsvarende måte som et flytende hvalkokeri gjør i pelagisk hvalfangst.
Karl Henry Karlsen

Karl Henry Karlsen (født 10. november 1893 i Fredrikshald, død 15. februar 1979) var en norsk politiker (Ap). Han satt på Stortinget for Østfold fra 1951 til 1957.
Karlsen var utdannet mekaniker med teknisk aftenskole i tillegg, og arbeidet ved Greåker Cellulosefabrik der han var formann i perioden 1930-1963.
Han ble valgt inn i Tune formannskap i 1925. Fra 1937 var han ordfører, og med uttak av en fireårsperiode under andre verdenskrig hadde han dette vervet til 1971. Han var også formann i Østfold fylkesting i flere perioder.
Karlsen var opprinnelig varamann til Stortinget, men rykket opp til fast plass etter Anton Berges død i 1951. I løpet av to perioder i nasjonalforsamlingen satt Karlsen først i Landbrukskomiteen og deretter i Kommunalkomiteen.


== Eksterne lenker ==
(no) Karl Henry Karlsen hos Stortinget 
(no) Karl Henry Karlsen hos Norsk senter for forskningsdata
Salvador Artigas

Salvador Artigas (født 23. februar 1913 i Barcelona, død 6. september 1997 i Benidorm) var en spansk tidligere fotballspiller og -trener.
Artigas var med i FC Barcelonas fotballakademi, og fikk spille i 1930-31-sesongen. Borgerkrigen kom i veien for videre utvikling av karrieren. Under krigen var han pilot for republikanerne, og han emigrerte til Frankrike rett etterpå. 
Som fotballspiller spilte han dermed for franske lag som 1938 – 1939	FC Girondins de Bordeaux (1938–1939), Le Mans Union Club 72	(1939–1944) og Stade Rennais FC (1944–1949). I 1949 returnerte han til Spania og Real Sociedad, der han spilte i tre sesonger, før han mot slutten av karrieren returnerte til Stade Rennais (1952–1955).
Som trener begynte han i Stade Rennais, som han også spilte for, til 1955. Deretter returnerte han til Real Sociedad, denne gangen som trener. I denne perioden markerte han seg ikke som trener, og laget forble på nedre del av midten på tabellen. Da han returnerte til Bordeaux som trener, fikk han imidlertid til et bedre resultat, og fikk laget opp til den øverste divisjonen og nær toppen av den i de syv årene han var der.
Artigas ble også med på en nødløsning sammen med Luis Molowny og Miguel Muñoz som medtrener for Spanias herrelandslag i fotball etter at Eduardo Toba hadde blitt avskjediget. Trioen fikk fire kamper for Spania i 1969 før de ble erstattet av László Kubala. Det ble to seire, ett uavgjort og ett tap. Dette var, per juli 2012, siste gang i historien til det spanske landslaget at trenerposisjonen var delt.
Etter den korte landslagskarrieren, gikk Artigas videre i trenerkarrieren med Elche CF, Athletic Bilbao og Sevilla FC, alle i én sesong hver. I 1973 la han opp som trener.
Artigas døde av hjerteinfarkt den 6. september 1997 i Benidorm, der han hadde bodd i over 30 år.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Salvador Artigas – Transfermarkt 
(en) Salvador Artigas – Transfermarkt (manager) 
(en) Salvador Artigas – WorldFootball.net 
(en) Salvador Artigas – FootballDatabase.eu 
Muere Salvador Artigas, ex técnico de la selección y del Barcelona – El País, 10. september 1997, hentet 19. juli 2012
Lyman

Lyman, tidligere Krasnij Lyman, (ukrainsk: Лиман og tidligere Красний Лиман, russisk: Лиман Liman) er en by i Donetsk oblast i Ukraina. Befolkningstallet er 28 172 (2001). 


== Historie ==
Den ble grunnlagt på 1600-tallet av kosakker under navnet Liman. Under den administrative reformen som ble satt i verk i 1708 av Peter den store, ble Liman eksplisitt nevnt som en av byene som hørte inn under Azov gubernija. Byen hadde prefikset Krasnij, som betyr «rød», fra 1925 til 2016.Under Russlands invasjon av Ukraina 2022 ble store deler av byen ødelagt av russiske og pro-russiske angrep med bombefly, raketter og artilleri, før byen ble okkupert 27. mai. Den 1. oktober 2022 ble byen gjenerobret av Ukrainas forsvar.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Lyman (city) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Historiske byer og landsbyer hos igsu.org (russisk)
Lawdy Miss Clawdy

«Lawdy Miss Clawdy» er en amerikansk sang, skrevet av Lloyd Price. Den ble første gang spilt inn i mars 1952 av Lloyd Price i innspillingsstudiet til Specialty Records i New Orleans i mars 1952. Den ble utgitt på singlen Specialty 428 i april samme år. «Lawdy Miss Clawdy er en åttetakters blues med en lystig pianobacking. Teksten ble skrevet av Price, men melodien ble tilpasset fra den eldre «Junker Blues» (Champion Jack Dupree, 1941). Sangen ble årets største rhythm and blues-hit og solgte i mer enn én million eksemplarer ved å krysse over til det hvite platekjøpermarkedet. Den var den første hiten fra New Orleans som ble tatt inn i rock and roll. Ordet lawdy betyr Herre.


== Historie ==
Art Rupe, stifter av Specialty Records i Los Angeles, lette etter nye talenter i New Orleans, hvor Price dukket opp på en audition. Rupe likte «Lawdy Miss Clawdy» så meget at det sies at han måtte avbestille flybilletten hjem for å bli igjen og spille inn Prices sang.  Ettersom Price ikke hadde et band engasjerte Rupe bandet til Dave Bartholomew, som innbefattet Fats Domino og trommeslager Earl Palmer, til å arrangere sangen og backe ham under innspillingssessionen.


== Sangen ==
Innspillingen begynner med noen karakteristiske lystige tripletter på Dominos piano, mens trommeslageren slår en tung New Orleans-backbeat. Prices stemme er raspete, mens avslappet, idet han begynner:
«Oh now lawdy lawdy lawdy, Miss Clawdy,
girl you sho' looks good to me»


== Coverversjoner ==
Den følgende listen inneholder noen av de mange coverversjonene av denne sangen:

Elvis Presley (1956. Han spilte den inn i RCA Studio 1, New York City, 3. februar 1956. «Lawdy Miss Clawdy» ble utgitt på singlen RCA Victor 47-6642. Produsent var Steve Sholes)
Little Richard (1956)
The Teen Kings (1956)
The Four Lovers (1956)
Johnny Devlin (1956)
Larry Williams (1957)
The Martians (1962)
Johnny Rivers (1964)
The Swinging Blue Jeans (1964)
The Hollies  (1965)
The Buckinghams (1967)
The Beatles (1969, i filmen Let It Be)
Joe Cocker (1969)
Led Zeppelin (på konserter 1970–72)
The Dave Clark Five (1970)
Fats Domino (1971)
Ike Turner (1972)
The Nashville Teens (1972)
Ronnie Hawkins (1972)
Commander Cody and His Lost Planet Airmen (1973)
Conway Twitty (1974)
Mickey Gilley (1976)
Ronnie McDowell (1978)
The Replacements (på konserter 1980-83)
Marco T (1987)
Paul McCartney (1988)
Poison Idea (1991)
Travis Tritt (1994)
Steve Young (2000)
Eric Burdon (2000)
The Head Cat (2006)
Eric Burdon fremførte den som medlem av The Animals i 1966 på BBC. I 1983 fremførte han sangen i showet GasTank, i 1985 på en konsert Karlsruhe, Vest-Tyskland (utgitt på That's Live (1992) og i 2000 ble en annen live-coverversjon med Burdon utgitt. Den er tilgjengelig på the Official Live Bootleg 2000.


== Norsk versjon ==
Ole Ivars har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Takk for nå».


=== Innspilling ===
Ole Ivars. Utgitt på LP-albumet Ole Ivars på farten (RCA International YNJL 1-706) i 1974.


== Listeplassering ==
Versjonen til Lloyd Price lå som # 1 på Billboard Best Selling Retail Rhythm & Blues Records-listen i syv uker og lå på listen i seks måneder.


== Referanser ==
Julie Lillelien Porter

Julie Lillelien Porter (født 21. oktober 1975) er en britisk-norsk kunstner og kurator  med utdannelse fra Glasgow School of Art og Kunsthøgskolen i Bergen . 
I 2008 var hun med å starte opp den bergensbaserte kunstnergruppen Ytter. Lillelien Porter har blant annet jobbet for Lydgalleriet, Bergen Kunsthall og Kunsthøgskolen i Bergen. Hun har vært styremedlem i Borealis, og har tidligere vært styremedlem i Bildende Kunstneres Forening Hordaland. Fra 2017 er Lillelien Porter kunstnerisk leder ved Lydgalleriet, samt sitter i Notams innspillsutvalg (2017-19) og Den Nasjonale Jury (2018-19).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted  for Ytter
David Toop

David Toop (født 5. mai 1949) er en britisk musiker  og forfatter, og har siden 2001 vært Research Fellow ved Media School ved London College of Communications. Han var en av medlemmene i The Flying Lizards. Han var en prominent bidragsyter til det britiske magasinet The Face. Han er også en fast bidragsyter til det britiske musikkmagasinet The Wire'.


== Karriere ==
Toop publiserte sin banebrytende bok om  hiphop, Rap Attack, i 1984. Elleve år senere kom hans Ocean of Sound. Denne er beskrevet som “poetiske dykk i samtidsmusikks liv fra Debussy gjennom ambient, techno og trommer og bass. Siden 1970-tallet, har Toop hatt en viktig tilstedeværelse i den britiske eksperimentelle og improviserende musikkscenen, og har samarbeidet med blant andre Max Eastley, Brian Eno og Scanners. I 2001 kuraterte Toop lydkunstutstillingen Sonic Boom, og det følgende året kuraterte han en 2-CD samling med navnet Not Necessarily Enough English Music: A Collection of Experimental Music from Great Britain, 1960-1977.


== Bibliografi ==
Rap Attack: African Jive to New York Hip Hop (1984) ISBN 0-89608-238-5 - republished with additional chapters as
Rap Attack 2: African Rap To Global Hip Hop (1992) ISBN 1-85242-243-2
Rap Attack 3 (2000) ISBN 1-85242-627-6
Ocean of Sound: Aether Talk, Ambient Sound and Imaginary Worlds (1995) ISBN 1-85242-743-4
Exotica: Fabricated Soundscapes in a Real World (1999) ISBN 1-85242-595-4
Haunted Weather: Music, Silence, and Memory (2004) ISBN 1-85242-812-0
Sinister Resonance: The Mediumship of the Listener (2010) ISBN 1-4411-4972-4


== Diskografi ==


=== Solo and samarbeidsalbum ===
New & Rediscovered Musical Instruments (med Max Eastley) (1975)
Buried Dreams (med Max Eastley) (1994)
Ancient Lights and the Blackcore (med Scorn, Seefeel, Timothy Leary/Dj Ched I Sabbah)
Pink Noir (1996)
Screen Ceremonies (1996)
Spirit World (1997)
Hot Pants Idol (1999)
Museum of Fruit (1999)
Needle in the Groove (med Jeff Noon) (2000)
Black Chamber (2003)
37th Floor at Sunset (2004)
Doll Creature (med Max Eastley) (2004)
Sound Body (2007)


=== Kuraterte album ===
Ocean of Sound (1996) - (2-CD samling utgitt sammen med boken)
Crooning on Venus (1996)
Sugar & Poison: Tru-Life Soul Ballads for Sentients, Cynics, Sex Machines & Sybarites (1996)
Booming on Pluto: Electro for Droids (1997)
Guitars on Mars (1997)
Haunted Weather : Music, Silence, and Memory (2004) - (2-CD samling utgitt sammen med boka)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) David Toop – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) David Toop på Internet Movie Database 
(en) David Toop på Discogs 
(en) David Toop på MusicBrainz 
(en) David Toop på SoundCloud 
(en) David Toop på Songkick 
(en) David Toop på Genius — sangtekster 
(en) David Toop på AllMusic 
Intervju i Kindamuzik.net
Kortfilm med intervju av David Toop
Ole-Henrik Karlsen

Ole-Henrik Karlsen (født 14. april 1922, død 16. desember 2002) var direktør på Bankakademiet fra 1. februar 1972. Han var cand.oecon. fra 1949 og ble deretter ansatt i Statistisk sentralbyrå. Fra 1952 var han i Forretningsbankenes Konjunkturinstitutt, deretter kom han til Den Norske Creditbank. Fra 1971 var han kontorsjef ved Bankakademiet før han året etter ble direktør der.


== Referanser ==


== Kilder ==
Hvem Hva Hvor 1974 side 167
Helga de la Motte-Haber

Helga de la Motte-Haber (født 2. oktober 1939 i Ludwigshafen) er en tysk musikkviter og leder for systematisk musikkvitenskap. Hun har publisert over 200 publikasjoner innen feltene musikalsk psykologi og systematisk musikkvitenskap. Hun er også kjent for å ha laget bandebrytende nye konsepter siden 70-tallet. Hun dannet Den tyske forening for psykologi innen musikk, og underviste i mange år om lydkunst.  
Hun var en foregangskvinne innen sitt felt, og var med på å flyttet fokuset for musikkvitenskapen og startet en ny paradigme innen feltet. Hun fornyet begrepsapparatet som hennes forgjengere hadde brukt, som hun mente var foreldet. På nittitallet begynte hun å forske på musikk satt i forhold til andre kunstformer, og gav blant annet ut boka Sound Art (Klangkunst: Tönede Objekte und Klingende Räume) i 1999. Et av hennes hovedfelt er samtidsmusikk.


== Publikasjoner (utvalg) ==
Ein Beitrag zur Klassifikation musikalischer Rhythmen. Eine Experimentalpsychologische Untersuchung. Verlag Arno Volk, Köln 1968.
Musikpsychologie. Eine Einführung. Verlag Hans Gerig, Köln 1972, ISBN 3-87252-054-7
Das Triviale in Literatur, Musik und bildender Kunst. Klostermann, Frankfurt am Main 1972.
Psychologie und Musiktheorie. Diesterweg, Frankfurt am Main 1976, ISBN 3-425-03761-7
Sammen med Hans Emons: Filmmusik. Hanser, München 1981, ISBN 9783446131347
Sammen med Carl Dahlhaus: Systematische Musikwissenschaft ( Neues Handbuch der Musikwissenschaft, Band 10). Athenaion, Wiesbaden 1982, ISBN 3-7997-0752-2
Handbuch der Musikpsychologie. 1985, (3. opplag) Laaber, 2000, ISBN 3890073298
Psychologische Grundlagen des Musiklernens (Handbok for musikkpsykologi, fjerde bind). Bärenreiter, Kassel 1987, ISBN 3-7618-0784-8
Musik und Bildende Kunst. Laaber, 1990, ISBN 3-89007-196-1
Sammen med Günter Rötter: Musikhören beim Autofahren. Lang, Frankfurt am Main 1990, ISBN 9783798310353
Edgard Varèse. Die Befreiung des Klangs. Wolke, Hofheim 1993, ISBN 3-923997-49-3


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Helga de la Motte-Haber på Discogs
Eso Beso (That Kiss!)

«Eso Beso (That Kiss!)» er en popsang, skrevet av Joe og Noel Sherman.
Innspillingen til Anka ble utgitt på singlen RCA Victor 47-8097 i 1962. Den ble arrangert og dirigert av Joe Sherman. B-siden var «Give Me Back My Heart».


== Svensk versjon ==
Den svenske tittelen er «Eso Beso, Bossa Nova».


=== Innspilling ===
Yvonne Norrman. Utgitt på singlen Polydor NH 10932 i 1962.


== Listeplassering ==
Versjonen til Anka lå som # 19 på den amerikanske Billboard Hot 100-listen i 1962.


== Referanser ==
St. Dominikus kirke og kloster

St. Dominikus kirke og kloster er et klosteranlegg med tilhørende kirke for den mannlige delen av Dominikanerordenen i Oslo, beliggende i Neuberggata 15 på Majorstuen og tilhører St. Olav menighet.
Dominkanerklosteret i Oslo ble reetablert etter Reformasjonen i 1921, og holdt først til i en løkkegård på dagens tomt, og hvor dagens kirke ble bygget inntil. Dagens øvrige klosterbygninger ble bygget på 1960- og 1970-tallet i upusset tegl, slik at det nå utgjør et mer helhetlig klosteranlegg.
Kirken er tegnet av Harald Sund og ble innviet den 2. oktober 1927. Kirken ble delvis finansiert av Sigrid Undset. Kirketårnet inngår i bygningen og er til høyre for hovedinngangen fra Neuberggaten. Hovedinngangen er gjennom kirkens vestfront.
Kirken ble i 1928 utsmykket med fresker av Alin-Marie Couturier, som også i 1952 sto for tre glassmalerier i korets fondvegg med motiv fra Første Mosebok. Korsveien er fra 1964 og er laget av Maxime Adam-Tessier. Glassmaleriet i våpenhuset er fra 1986 og er laget av Grete Refsum.
Det bor pr. 2017 seks ordensbrødre i klosteret. De driver en omfattende opplysningsvirksomhet innenfor teologiske og kulturelle emner, i tillegg til sjelesorg og daglige messer.


== Eksterne lenker ==
Klosterets nettsider
Tore Honoré Bøe

Tore Honoré Bøe (født 21. september 1969 i Kristiansand) er en norsk kunstner som bor og arbeider på Kanariøyene. Han har flere utgivelser, utstillinger og fremføringer bak seg. 
Sammen med Runar Hodne og Per Platou startet han plate- og distribusjonsselskapet dBUT i 1989. 


== Eksterne lenker ==

(no) Publikasjoner av Tore Honoré Bøe i BIBSYS
http://origami.teks.no/thb/
http://www.discogs.com/label/dBUT
http://www.ballade.no/nmi.nsf/doc/art2002041211514756067750 Arkivert 19. juni 2008 hos Wayback Machine.