jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Adopaeoides

Adopaeoides er en slekt av sommerfugler som tilhører familien smygere (Hesperiidae).


== Utseende ==
Små, brunoransje smygere, vingeårene er brune, men ellers er de uten tegninger. Bakvingen har en lysere stripe på undersiden. Larvene er nakne og grønne.


== Levevis ==
Disse artene flyr gjerne på enger, der larvene lever på gress.


== Utbredelse ==
Slekten er utbredt i Mexico, A. prittwitzi går nord til det sørlige Texas og Arizona.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen sommerfugler, Lepidoptera Linnaeus, 1758
Gruppen Glossata
Gruppen Coelolepida
Gruppen Myoglossata
Gruppen Neolepidoptera
Gruppen Heteroneura
Gruppen Eulepidoptera
Gruppen Ditrysia
Gruppen Apoditrysia
Gruppen storsommerfugler, Macrolepidoptera
Gruppen dagsommerfugler, Rhopalocera
Overfamilien Hesperioidea – nå regner man vanligvis bare med én familie
Familien smygere, Hesperiidae
Underfamilien Hesperiinae Latreille, 1807
Slektsgruppen Thymelicini Tutt, 1905  – fem slekter, fire av dem i den nye verden.
Slekten Adopaeoides Godman, 1900
Adopaeoides bistriata Godman, 1900
Adopaeoides prittwitzi (Plötz, 1884)


== Kilder ==
Brower, A.V.Z. & Warren, A. (2007) Adopaeoides på Tree of life [1]
Markku Savela's Lepidoptera and some other life forms: Sjekkliste over artene. Hentet 1.10. 2012.


== Eksterne lenker ==
(en) Adopaeoides i Encyclopedia of Life 
(en) Adopaeoides i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Adopaeoides hos ITIS 
(en) Adopaeoides hos NCBI 
Adopaeoides – detaljert informasjon på Wikispecies 
Butterflies of America - Adopaeoides spp. [2]
Kodal ysteri

Kodal ysteri ble opprettet 1883 av Hans Rasmussen Trevland, Edvard Hansen Trevland og Abraham A. Trevland. Det var anlagt for ysting av jarlsbergost, men gikk i 1886 over til ysting av goudaost. Kodal ysteri skal være det første ysteri i landet som laget goudaost.
Ysteriet ble nedlagt 1951. Ysteribygningen brant i 1970.


== Kilder ==
Gallis, Arne (1979). Andebu bygdebok, bind 3. Oslo: Andebu kommune. s. 504. ISBN 82-7165-012-2.
Peter Daniel Hofflund

Peter Daniel Hofflund (født 1897, død 1967) var en norsk arkitekt. Han er særlig kjent for bygget til
Trondhjems Kunstforening (huser nå Trondheim Kunstmuseum), et oppdrag han fikk etter en arkitektkonkurranse. Bygget ble reist i 1930 og fikk 
Houens fonds diplom året etter.
Hofflund fikk også den samme utmerkelsen for Telegrafbygningen i Trondheim i 1948.
I årene  1945–1947 og 1951–1967 var han byarkitekt i Oslo. I samarbeid med Bjarne Hvoslef sto han for en indre restaurering av Trefoldighetskirken i Oslo. De samarbeidet også om restaurering av Sagene kirke.


== Bilder av bygninger ==

		
		
		


== Referanser ==


== Kilder ==
Peter Daniel Hofflund i Norsk kunstnerleksikon
Peter Daniel Hofflund i Store norske leksikon
Gunnarsjaa, Arne (1999). Arkitekturleksikon. Oslo: Abstrakt forlag. s. 342. ISBN 82-7935-007-1. 
Joar Nyquist og P.D. Hofflund, red. (1946). Oslo gårdskalender: Nybygg 1925-1945. Oslo: Fredhøi.
Martin Østerdal

Martin Ulvestad Østerdal (tidligere Vonstad Østerdal; født 29. november 1986 i Mo i Rana) er tidligere generalsekretær i Elevorganisasjonen og tidligere generalsekretær i Landsrådet for Norges barne- og ungdomsorganisasjoner.


== Referanser ==
Askeladden 475 Freestyle

Askeladden 475 Freestyle er en 16 fot skjærgårdsjeep, produsert av norske Askeladden Boats, første gang introdusert i 1995.Båten har sitteplass til seks personer, og har ekstra høyt innvendig fribord. Den er selvlensende, og fylt med flyteskum slik at den ikke vil synke selv om den er helt fylt med vann og med full last ombord.
 Førerstolen er dobbel og kan vendes, mellom sitteplassene bak er det et lite bord som kan slås opp, og man har da mulighet for fire personer å sitte rundt bordet. Modeller fra 2003 har eget sturom for vannski eller fiskeutstyr i siden, drenert dregg-luke forut, samt oppbevaringsrom i konsollen, i tillegg til oppbevaringsrom under sitteplass foran, under førerplass, og bak som har vært siden den første båten kom. Askeladden 475 Freestyle kommer også med imitert teak-dørk.


== Tekniske data ==
Lengde: 4,77 meter
Bredde: 1,90 meter
Dypgående: 28 centimeter
Vekt uten motor: 500 kg
Personer: 6
Belastning med motor:  722 kg
Maks motorstørrelse: 60 HK / 45 kW
Motorstamme: Lang


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Artikkelen har ingen egenskaper for offisielle lenker i Wikidata
Mathallen Oslo

Mathallen Oslo er et matmarked i en tidligere industrihall på Vulkan ved nedre Akerselva i Oslo. Hallen ble reist i 1908 for Vulkan Jernstøperi. Stedet hadde ved åpningen 2. oktober 2012 drøyt 30 matbutikker, serveringssteder og andre bedrifter. Mathallen arrangerer konferanser, kurs, messer, konkurranser, festivaler og andre arrangementer som handler om mat og drikke.  Adressen er Vulkan 5 (tidligere Maridalsveien 17).


== Bygning, eierforhold og bedrifter i hallen ==
Mathallen holder til i den gamle hallen på Vulkan der det ble støpt jernelementer til broer, bygget i 1902 og kalt Gamle broverksted, med tre plan med nærmere 3500 kvadratmeter. Eiendomsutviklingsselskapet Aspelin Ramm står bak Mathallen Oslo, mathallen drives av selskapet Vulkan Eiendom, og det er investert ca. 120 mill. kr. Parkeringshus ligger i en tilstøtende bygning. 
Hallen inneholder en rekke butikker som selger produkter fra norske småskalaprodusenter. Ingen er tilknyttet kjeder. Stedet retter seg i større utstrekning også mot profesjonelle enn det som er vanlig for kjøpesentre. Kulinarisk Akademi holder kurs på ulike nivåer for forskjellige målgrupper.


== Inspirasjonskilder ==
Stedet er inspirert av andre mathaller i Europa, som Mercat Santa Caterina i Barcelona, Borough Market i London,Torvehallerne i København som åpnet i 2011, Östermalms Saluhall i Stockholm fra 1888, Gamla Saluhallen i Helsingfors fra 1889, en type samling av matbedrifter som ikke har hatt noe motstykke i Norge. Mathallen har dessuten hentet inspirasjon fra Litteraturhuset i Oslo.


== Besøk og omsetning ==
I mars 2012 holdt hallen åpent en helg, og mellom 30 og 35 000 mennesker var innom i løpet av to dager. Fra åpningen 2. oktober 2012 til 10. januar 2013 anslo eieren at minst 500 000 mennesker besøkte Mathallen, og omsetningen var i gjennomsnitt 4 mill. kr per uke.. Besøkstallene stabiliserte seg i 2014 på ca. 20 000 besøkende per uke. Omsetningen fordelte seg med ca. 55 prosent servering og ca. 45 prosent handel og var ca. 160 mill. kr i 2013 og ca. 155 mill. kr i 2014. Omsetningen i 2016 var ca. 172 millioner kr, og etter fem år, i oktober 2017, hadde Mathallen hatt 6 millioner besøkende.


== Priser og utmerkelser ==
I juni 2014 ble Mathallen tildelt Olavsrosa, som gis til opplevelsestilbud med basis i norsk kulturarv. Mathallen fikk prisen for vellykket ny, bærekraftig bruk av et eldre, verneverdig industribygg på en måte som ivaretar de antikvariske verdiene.Mathallen ble kåret til Årets handels- og servicebedrift 2013 av Oslo Handelsstands Forening.


== Bilder ==

		
		
		
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Mathallen Oslos hjemmeside (besøkt 25. oktober 2015)
Louis Kloster

Louis Kloster (født 14. februar 1932, død 26. mars 2011) var en norsk arkitekt fra Stavanger. 1975 fikk Kloster Houens fonds diplom for Norges Banks bygning i Stavanger.  Kloster vant i 1960 en konkurranse om dette arkitektoppdraget. Bygningen ble reist i 1960-1962, og ble fredet i 2016.Kloster hadde sin arkitektutdannelse fra Norges Tekniske Høgskole (NTH), der han ble uteksaminert i 1956. Etter at han var ferdig utdannet, arbeidet han et års tid hos arkitektene Morseth og Gedde i Oslo. Deretter var han ansatt hos arkitekt Thoralf Bryne i Stavanger (1958–1959) og ved Stavanger byplankontor (1959–1960). Fra 1960 hadde han egen praksis i Stavanger. Etter en tid inngikk han et livslangt kontorfellesskap med arkitekt Knut Hoem. De arbeidet både på felles prosjekter for offentlige bygg og byplanlegging, og hadde individuelle prosjekter. Kloster arbeidet mye med rehabilitering. Han rehabiliterte blant annet de røde sjøhus i Stavanger, prestegården i Kannik og Stavanger domkirke. I 1975 fikk han oppgaven med å rehabilitere Høgevarde fyrstasjon, som da var eid av Norsk Hydro. Rehabiliteringsprosjektet ble ferdigstilt i 1977. 1979 mottok han diplom fra Europa Nostra for bevaringen av de røde sjøhusene.Han mottok også andre utmerkelser, blant annet Naturbetongprisen for Norges Bank, Stavanger i 1965; Aluminiumsprisen i 1972 og Bolig- og byplanforeningens pris 1976.I en nekrolog skrevet av to kolleger, blant annet leder for Stavanger Arkitektforening, ble han omtalt som en arkitekt som behersket både den presise bruken av glass og aluminium i urban arkitektur, og den robuste dyrking av naturmaterialer som tre og tegl: «Norsk arkitekturdebatt etter krigen har i stor grad dreid seg om motsetningen mellom internasjonal og regional arkitektur, - på den ene siden den presise, elegante og teknologiske bruken av glass og aluminium, og på den andre siden den robuste, jordnære dyrkingen av naturmaterialer som tre og tegl. Louis Kloster behersket og kultiverte begge retningene. Enten det var skarpe profiler og abstraherte glassflater som i Norges Bank og Sola Ruinkirke, eller robust bruk av tømmer, ubehandlet panel og tegl som i De Røde Sjøhus, Hanabryggene eller egen bolig, var formgivingen alltid underlagt streng dimensjonering og proporsjonering».


== Referanser ==
Værnes garnison

Værnes garnison er en militær garnison i Stjørdal, rett ved siden av Trondheim lufthavn, Værnes. Området har vært brukt av Forsvaret siden 1800-tallet, og het tidligere Værnes flystasjon.Værnes garnison er base for Heimevernets distrikt HV-12 og Vertslandstøttebataljonen. Værnes blir også fremtidig base for Luftforsvarets skolesenter med Luftforsvarets befalsskole, Luftforsvarets tekniske skole og avdeling for teknologibasert læring.


== Avdelinger ==

Garnisonen huser i dag Trøndelag Heimevernsdistrikt 12 (HV12), Vertsland Støttebataljon nr. 1 (FLO), samt forhåndslagre for materiell for NATO. En styrke fra United States Marine Corps (USMC) har også tilhold i garnisonen.   
Leiren har tidligere huset blant annet Heimevernets Utdanningssenter Værnes, Luftforsvarets skolesenter Værnes, Luftforsvarets flygeskole (1952–2002), Luftkommando Trøndelag, 332-skvadronen (1945–1946), 337 skvadron (1953–1954) samt Hærens flyvåpen ved Nordenfjeldske flyveavdeling (etablert 1919) som skiftet navn til Trøndelag flygeavdeling i 1930.


== Historie ==
Militæraktiviteten på Værnes startet i 1887 da hæren kjøpte Værnes gård og konverterte den til en militærforlegning. Den 26. mars 1914 lettet det første flyet, en militær Maurice Farman MF-7 «Longhorn» med navnet «Olav Tryggvessøn». De første tre permanente flyene ble stasjonert her i 1919, i 1920 ble den første hangaren bygd, og i 1922 ble radioutstyr installert.
Under andre verdenskrig okkuperte den tyske invasjonsstyrken Værnes den 10. april 1940 under liten motstand. De tyske styrkene organiserte, ved hjelp av lokale myndigheter og norsk mannskap, umiddelbart arbeidene med å utbedre flyplassen, og innen noen få uker hadde de bygd en ny rullebane til bruk i felttoget i Nord-Norge. Innen 1942 hadde de konstruert tre betongrullebaner, den lengste var 1 620 meter, i tillegg til flere hangarer, bunkere og luftvernstillinger, totalt mer enn 100 bygninger. Et tyvetalls førkristne gravhauger ble fjernet for å gi plass til utvidelsene. På det meste var det stasjonert 2 000 tyske soldater og 2 000 norske arbeidere på Værnes under andre verdenskrig. 
Etter at tyskerne kapitulerte 8. mai 1945 ble flyplassen først overtatt av Royal Air Force og deretter av det norske Luftforsvaret. Flere skadroner, deriblant 332, 331 og 337, var stasjonert på Værnes i etterkrigsårene. I 1952 ble Luftforsvarets flygeskole flyttet til Værnes. I 1954, da Ørland hovedflystasjon var ferdig, ble mesteparten av Luftforsvarets aktivitet flyttet dit.
I 2017 ble det laget en prøveordning med rotasjonsbasert øving og trening i Norge for om lag 330 amerikanske marinesoldater fra United States Marine Corps (USMC). Denne ordningen er en bilateral avtale mellom Norge og USA. Den ble i juni 2017 forlenget til å vare ut 2018.


== Referanser ==
Renée Sintenis

Renée Sintenis (født 20. mars 1888 i Glatz, Landkreis Glatz; død  22. april 1965 i Berlin; født Renate Alice Sintenis) var en tysk billedhugger og grafiker. Hun lagde fremfor alt mindre dyrefigurer, kvinnelige aktfigurer og sportsstatuetter, og er kanskje særlig kjent for utformingen av bjørnen (Gullbjørnen og Sølvbjørnen) brukt som trofé under Filmfestivalen i Berlin.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Hennes far var justisråd og familien av hugenottisk opprinnelse. Sintenis er avledet av Saint-Denis. Renate Alice Sintenis tilbrakte sin ungdomstid i Neuruppin og Stuttgart. Fra 1907 til 1910 studerte hun dekorativ skulptur ved Berlin kunstindustrimuseum under Wilhelm Haverkamp. Hun måtte da avbryte sine studier for å bli sin fars sekretær. Dette førte igjen til at hun flyttet fra foreldrehjemmet.


=== Karriere ===
Hun stilte ut sine første mindre skulpturarbeider i 1913 og var også representert i Berlin-secesjonen. Da Berlin-secesjonen befant seg i umiddelbar nærhet til Romanisches Café og dessuten Frieda Riess fotoatelier, fikk hun raskt kontakt med Berlins kjente personligheter. I hennes vennekrets fantes bl.a. Rainer Maria Rilke og Joachim Ringelnatz.
Hun giftet seg i 1917 med maleren og forfatteren Emil Rudolf Weiß. I 1920-årene opplevde hun sine største suksesser, og kunsthandleren Alfred Flechtheim presenterte henne i Paris og New York. I 1931 ble hun som første kvinnelige billedhugger medlem av Kunstakademiet i Berlin.
I 1934 utelukket nasjonalsosialistene henne fra akademiet av rasistiske grunner. Hun ble imidlertid beskyttet av NSDAP-propagandisten Hans Hinkel og var medlem av Reichskulturkammer. Som følge av ødeleggelsen av hennes leilighet i 1945 mistet hun alle sine eiendeler og store deler av sine samlede verker.
Fra 1947 arbeidet hun som professor ved høyskolen for bildende kunst i Berlin og ble i 1955 opptatt i det nye Kunstakademiet i Vest-Berlin.
Sintenis' statue av Berlinbjørnen i naturlig størrelse i bronse var opprinnelig utstilt hvor dagens Bundesautobahn 115 går mellom Dreilinden og Zehlendorf autobahnkryss. En ny statue ble 6. juni 1962 avduket ved Bundesautobahn 9 ved avkjøringen til Fröttmaning ved München.
Sintenis' berlinbjørn blir i forgylt og forsølvet miniatyr tildelt vinnerne av Filmfestivalen i Berlin.
Reneé Sintenis døde i 1965 og hennes grav finnes på skogskirkegården i Dahlem i Berlin, og er en av Berlins æresgraver (avdeling 24B-12).


== Bildegalleri ==

		
		
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Renée Sintenis – Olympedia 
(en) Renée Sintenis – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Renée Sintenis – databaseOlympics.com (arkivert)
H. Christian Olsens Eftf.

H. Christian Olsens Efterfølgere er et tidligere Oslobasert selskap best kjent for produktserien av krydder under navnet Black Boy. Selskapet ble etablert i 1926.
Merkevarenavnet Black Boy ble introdusert til det norske dagligvaremarkedet rundt 1952. Den første logoen til Black Boy bestod av en karikert afrikansk gutt. Den logoen ble senere fjernet. Krydderfabrikken Nopal AS fra Elverum tok over H. Christian Olsens Eftf. i 1996, før Rieber & Søn kjøpte Elverum-selskapet i 2003 og sammen med det, merkenavnet Black Boy. Fra september 2010 erstattet Rieber & Søn Black Boy med ny krydderserie under navnet «Toro Krydderiet».


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Black Boy Krydder hos Rieber & Søn.
Kenny Dehaes

Kenny Dehaes (født 10. november 1984 i Uccle) er en belgisk landeveissyklist. Han la opp etter 2019-sesongen.


== Meritter ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Kenny Dehaes – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Kenny Dehaes – ProCyclingStats 
(en) Kenny Dehaes – Cycling Archives 
(en) Kenny Dehaes – Cycling Quotient 
(en) Kenny Dehaes – CycleBase 
(en) Kenny Dehaes – TheSports.org
Maarten Neyens

Maarten Neyens (født 1. april 1985 i Brasschaat) er en belgisk landeveissyklist.


== Meritter ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Maarten Neyens – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Maarten Neyens – ProCyclingStats 
(en) Maarten Neyens – Cycling Archives 
(en) Maarten Neyens – Cycling Quotient
Frederique Robert

Frederique Robert (født 25. januar 1989 i Mol) er en belgisk landeveissyklist og banesyklist. Han sykler for Crelan - Vastgoedservice.


== Meritter ==

 I tillegg har han vunnet flere mindre amatørritt og aldersbestemte nasjonale mesterskap i banesykling. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Frederique Robert – ProCyclingStats 

(en) Frederique Robert – Cycling Archives 
(en) Frederique Robert – Cycling Quotient
Assur-Nirari V

Assur-Nirari V (akkadisk: Aššur-nirari, også stavet Assurnirari) var konge i Assyria i en 10 årsperiode, fra 755 til 745 f.Kr. Han var sønn av Adad-Nirari III, og etterfulgte sin eldre bror Assur-Dan III på den assyriske tronen. Han ble selv etterfulgt av Tiglat-Pileser III
Assur-Nirari arvet en vanskelig situasjon for det assyriske monarkiet av sin bror, Assur-Dan III, som strakte seg tilbake til sin fars tid som konge. Det assyriske monarkiet var meget begrenset grunnet adelens og myndighetpersoners økende innflytelse og maktbegjær, særlig Shamshi-ilu, som var turtanu, øverstebefalende for hæren. I henhold til den eponymiske kanon (en assyrisk kalendersystem) var kongen i fire år tvunget til forbli «i landet», mens det var sedvane for kongen å dra ut på hærtokt hvert eneste år for å hevde landets militære autoritet overfor naboriker og underkastede folk. At den assyriske kongen ikke maktet å gjøre dette var en sterk indikasjon på rikets svekkelse. 
I hans fjerde og femte år kunne han derimot drive krig mot Namri i de nordvestlige Zagrosfjellene. I 746 f.Kr. brøt det atter ut opprør i Assyria, og året etter ble tronen overtatt av Tiglat-Pileser III. Han kan ha vært en bror eller sønn, eller alternativt en tronraner uten noe slektskap i det hele tatt til det tidligere kongehuset.


== Litteratur ==
Salvini, M. (2002): «The historical Geography of the Sevan Region in the Urartian period» i: Biscione, Raffaele; Parmegiani, Simon Hmayakyan Neda (red.): The North-Eastern frontier Urartians and non-Urartians in the Sevan Lake basin. Rom: CNR, Istituto di studi sulle civiltà dell'Egeo e del Vicino Oriente, s. 37-47
Rahm

Rahm hebraisk: רָם rām, råm, "høy, oppløftet, opphøyet, sublim, enestående, øverstkommanderende".


== Fornavn ==
Rahm (Israel) Emanuel (né Auerbach) (hebraisk: רם ישראל עמנואל; * 1959, Chicago), en amerikansk politiker fra Det demokratiske partiet


== Etternavn ==
Bror Yngve Rahm (* 1955, Porsgrunn), en norsk politiker (KrF)
John B. Rahm (1854, Virginia  –  1935), en amerikansk golfspiller


== Se også ==
Abram, Abraham (Abrahm), Brahms, Abrams
Ram
Ramm
Rahme
Rahman
Saliana

Saliana er en slekt av sommerfugler som tilhører familien smygere (Hesperiidae).


== Utseende ==
Middelsstore (vingespenn ca. 40 millimeter), kraftige, brune smygere. Oversiden er brun med en del sølvfargede, halvt gjennomsiktige flekker. På undersiden er bakvingen oftest lys ved roten, forvingen kan også ha lyse tegninger.
Ellers utmerker disse artene seg ved å ha uvanlig lange sugesnabler, som er omtrent så lange som sommerfuglens vingespenn.


== Levevis ==
Disse artene lever mest i primær regnskog, der de gjerne ses langs stier og lysninger. De besøker blomster, men blir oftere sett når de suger til seg mineraler fra fugleskitt. De kan lokkes til våte papirstykker som man legger ut på blader slik at de ligner fugleskitt.


== Utbredelse ==
Slekten er utbredt i Amerika, fra Mexico i nord til det sørlige Brasil i sør.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen sommerfugler, Lepidoptera Linnaeus, 1758
Gruppen Glossata
Gruppen Coelolepida
Gruppen Myoglossata
Gruppen Neolepidoptera
Gruppen Heteroneura
Gruppen Eulepidoptera
Gruppen Ditrysia
Gruppen Apoditrysia
Gruppen storsommerfugler, Macrolepidoptera
Gruppen dagsommerfugler, Rhopalocera
Overfamilien Hesperioidea – nå regner man vanligvis bare med én familie
Familien smygere, Hesperiidae
Underfamilien Hesperiinae Latreille, 1807
Slektsgruppen Calpodini Clark, 1948
Slekten Saliana Evans, 1955
Saliana antoninus (Latreille, 1824)
Saliana chiomara (Hewitson, 1867)
Saliana covancae Mielke, 1970
Saliana esperi Evans, 1955
Saliana fischeri (Latreille, 1824)
Saliana fusta Evans, 1955
Saliana hewitsoni (Riley, 1926)
Saliana longirostris (Sepp, 1840)
Saliana mamurra (Plötz, 1886)
Saliana mathiolus (Herrich-Schäffer, 1869)
Saliana morsa Evans, 1955
Saliana nigel Evans, 1955
Saliana placens (Butler, 1874)
Saliana sala Evans, 1955
Saliana saladin Evans, 1955
Saliana salius (Cramer, 1775)
Saliana salona Evans, 1955
Saliana severus (Mabille, 1895)
Saliana triangularis (Kaye, 1914)
Saliana vixen Evans, 1955


== Kilder ==
Brower, A.V.Z. & Warren, A. (2007) Saliana på Tree of life [1]
Markku Savela's Lepidoptera and some other life forms: Sjekkliste over artene. Hentet 1.10. 2012.
Buttefrlies of Amazonia - Saliana salius [2]


== Eksterne lenker ==
(en) Saliana i Encyclopedia of Life 
(en) Saliana i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Saliana hos NCBI 
(en) Kategori:Saliana – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Butterflies of America - Saliana spp. [3]
Carystoides

Carystoides er en slekt av sommerfugler som tilhører familien smygere (Hesperiidae).


== Utseende ==
Middelsstore (vingespenn ca. 30 millimeter), brune smygere med kraftig, spoleformet kropp og nokså smale vinger. Øynene er røde når de er i live. Forvingen har noen hvite flekker rundt midten, dessuten ofte hvit spiss. Undersiden er noe lysere, ofte med et visst metallisk skimmer.
Forskjellene mellom artene er forholdsvis små, og variasjonen innen hver art stor, så disse sommerfuglene blir regnet som en vanskelig gruppe å bestemme til art.


== Utbredelse ==
Slekten er utbredt i Mellom- og Sør-Amerika.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen sommerfugler, Lepidoptera Linnaeus, 1758
Gruppen Glossata
Gruppen Coelolepida
Gruppen Myoglossata
Gruppen Neolepidoptera
Gruppen Heteroneura
Gruppen Eulepidoptera
Gruppen Ditrysia
Gruppen Apoditrysia
Gruppen storsommerfugler, Macrolepidoptera
Gruppen dagsommerfugler, Rhopalocera
Overfamilien Hesperioidea – nå regner man vanligvis bare med én familie
Familien smygere, Hesperiidae
Underfamilien Hesperiinae Latreille, 1807
Slektsgruppen Calpodini Clark, 1948
Slekten Carystoides Godman, 1901
Carystoides abrahami Freeman, 1969
Carystoides alda (Plötz, 1882)
Carystoides balza Evans, 1955
Carystoides basoches (Latreille, 1824)
Carystoides cathaea (Hewitson, 1866)
Carystoides certima (Hewitson, 1866)
Carystoides escalantei Freeman, 1969
Carystoides floresi Freeman, 1969
Carystoides hondura Evans, 1955
Carystoides lebbaeus (Hewitson, 1876)
Carystoides lila Evans, 1955
Carystoides manta Evans, 1955
Carystoides maroma (Möschler, 1877)
Carystoides mexicana Freeman, 1969
Carystoides noseda (Hewitson, 1866)
Carystoides sicania (Hewitson, 1876)
Carystoides yenna Evans, 1955


== Kilder ==
Brower, A.V.Z. & Warren, A. (2007) Carystoides på Tree of life [1]
Markku Savela's Lepidoptera and some other life forms: Sjekkliste over artene. Hentet 1.10. 2012.


== Eksterne lenker ==
(en) Carystoides i Encyclopedia of Life 
(en) Carystoides i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Carystoides hos NCBI 
Carystoides – detaljert informasjon på Wikispecies 
Butterflies of America - Carystoides spp. [2]
Leddiken

Leddiken et lokalhistorisk tidsskrift for Øksnes Historielag. Det utgis årlig i desember måned. Det ble utgitt første gang i 1980.
Dag Roar Høgstad

Dag Roar Høgstad (født 25. mars 1951) var direktør i EVRY, tidligere ErgoGroup, i 27 år. Selskapet er bygget opp fra 100 i 1986 til 10 500 ansatte i 2012. Høgstad er utdannet siviløkonom HAE fra Norges Handelshøyskole, INSEAD og Massachusetts Institute of Technology, og har vært forsker siden 2008.
Jacob Letterstedt-medaljen

Jacob Letterstedt-medaljen (Letterstedts nordiska förtjänstmedalj) er en svensk utmerkelse som har blitt delt ut siden 1981 til en person som har gjort en innsats for å fremme det nordiske samarbeidet.


== Eksterne lenker ==
Letterstedts nordiska förtjänstmedalj