jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Det kommer en dag

Det kommer en dag var en av de illegale avisene som ble utgitt under den tyske okkupasjonen av Norge under andre verdenskrig.
Det kommer en dag lanserte sitt første nummer i januar 1941, og kom ut med 7 – 8 utgaver inntil august. Avisen ble stensilert, og opplaget er anslått til 500 eksemplarer.Den ble laget av fire elever fra Vahl skole i Oslo: Per Andersen, Anders Guldvik, Ragnar Storm-Larsen og Finn Skedsmo. Lektor August Lange medvirket aktivt.Avisen var en velredigert publikasjon, med programmatiske artikler, paroler, poesi og humor. Blant smånytt og notiser finner man for eksempel følgende:

«Kjenner De innskriften på Hitlers gravsteiner, (de er allerede lagd, og han må ha to fordi Ein-stein var jøde). "Dette er mitt absolutt siste territoriale krav i Europa".»Guldvik og Lange ble arrestert i juni 1941, og det siste nummeret av avisa kom i august. Det ble sendt ut under navnet «Fritt land», et navn som ble benyttet av en annen illegal avis. Storm-Larsen klarte å ta seg over til England, og kom tilbake etter krigen som flyger. Andersen ble tatt i januar 1942, og satt fengslet i Berlin. Han ble dømt til døden, men dommen ble ikke fullbyrdet.


== Falsk NS-utgave ==
For å bekjempe motstandsbevegelsen og den illegale pressa benyttet Gestapo og statspolitiet falske «illegale aviser». De ble laget for å skape forvirring og splid i motstanden, eller som rene provokasjoner for å nøste opp motstandsbevegelsen og de illegale avisene. Sensommeren 1941 sendte NS sitt propagandaapparat også ut en falsk utgave av Det kommer en dag.


== Referanser ==
Zhao Yun

Zhào Yún (tradisjonell kinesisk: 趙雲; forenklet kinesisk: 赵云; ca. 168, Zhending, Changshan (sør for dagens Zhengding i Hebei-229, Hanzhong, i dag Shǎnxī), stilnavn Zǐlóng (子龍), var en kinesisk general aktiv under slutten av Han-dynastiet og begynnelsen av de tre rikers tid under Kinas historie. Zhào Yún tjente først under krigsherren Gongsun Zan fra 191 eller 192, og siden under Liu Bei, som også da tjente under Zan, og hans etterfølger Liu Shan, fra 192 til hans død. I denne perioden deltok han i en rekke slag, og bidro til opprettelsen av kongedømmet Shu Han. 
I 1300-tallsromanen Beretningen om de tre kongedømmer, skrevet av Luo Guanzhong, er Zhào Yún en av heltene. Zhào Yún utmerker seg en rekke ganger som en av Liu Beis "fem tigergeneraler"  sammen med Guan Yu, Zhang Fei, Huang Zhong og Ma Chao. Han har særlig blitt husket for å ha reddet Liu Beis unge sønn A Dou ved to anledninger, under slaget ved Changban (hvor han ògså reddet Beis kone Gan) og fra A Dous stemor Sun Shangxiang (Sun Quans søster). Den første gangen skal Liu Bei ha kastet spedbarnet i bakken for å ha ført hans general Zǐlóng i fare. 
I virkeligheten er mange fakta om Zhàos liv enten usikre eller ukjente på grunn av manglende historiske kilder. Den opprinnelige kilden i Sanguo Zhi, skrevet av Chen Shou, er bare et par hundre tegn lang, mens Pei Songzhis annoterte utgave gir et ganske klart, men fortsatt uferdig bilde av Zhào Yúns liv.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Zhao Yun – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) 趙雲 – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Abels gate (Trondheim)

Abels gate (2–20d) er en gate ved bydelen Elgeseter i Trondheim som strekker seg fra Schøyens gate i øst, over Klæbuveien og Elgeseter gate frem til Harald Hardrådes gate og Tilfredshet kirkegård. Gaten fikk sitt navn etter matematikeren Niels Henrik Abel (1808–1829). 
Fra Klæbuveien og over Elgeseter gate er Abels gate klassifisert som gangvei, og den har dermed ikke inn- eller utkjøring mot Elgeseter gate.


== Bygninger langs Abels gate ==
5: Fokus Bank Teknobyen, Sintef Helse, Teknobyen innovasjonssenter, BIBSYS.


== Litteratur ==
Bratberg, Terje T. V. (2008). Trondheim byleksikon. Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 39. ISBN 978-82-573-1762-1.
Abels gate

Abels gate finnes flere steder i Norge:

Abels gate (Bergen)
Abels gate (Trondheim)
Abels gate (Kongsberg)
Abels gate (Moss)
Abels gate (Notodden)Tidligere fantes også Abels gate (Oslo)
Nyklassisistisk arkitektur

Nyklassisismen betegner en retning innen arkitektur og design som i de første tiårene av 1900-tallet hentet inspirasjon fra gresk og romersk arkitektur, og fra den tidligere klassisismen i perioden fra 1750 til 1840. Klassisistisk arkitektur fra denne tidligere perioden kalles også ofte nyklassisime eller på engelsk neoclassicism, men er i tid klart adskilt fra den senere nyklassisismen som særlig var fremherskende i 1920-årene.
I Norden fikk nyklassisismen en særlig sterk stilling mellom 1920 og 1930 som det siste utslaget av historisme før gjennombruddet for modernistisk arkitektur eller funksjonalisme omkring 1930.


== Nordisk nyklassisisme ==

I Danmark er noen av de mest kjente nyklassisistiske byggverk Fåborg Museum av Carl Petersen fra 1915, boligområdet Hornbækhus av Kay Fisker fra 1923 og Politigården i København av Hack Kampmann fra 1924. Andre viktige arkitekter i perioden var Ivar Bentsen og Thorkild Henningsen. Retningen ga seg også sterke utslag i dansk møbelkunst fra perioden, inspirert av den hundre år eldre klassisismen. Flere arkitekter som Kaare Klint og Arne Jacobsen var også aktive møbeldesignere. 
I Sverige var arkitekt Gunnar Asplund en førerskikkelse for nyklassisismen, med verker som Stadsbiblioteket i Stockholm og Skogskyrkogården (sammen med Sigurd Lewerentz). Ivar Tengbom tegnet i Konserthuset i Stockholm (1926). Det samtidige Studentpalatset i sStockholm av Erik Lallerstedt har en rendyrket klassisk «tempelfasade». Den svenske nyklassisismen, særlig slik den ble utformet av Gunnar Asplund, fikk internasjonal oppmerksomhet og ble i 1931 gitt tilnavnet «Swedish Grace» av den britiske arkikteturskribenten Morton Shand. 
Kjente representanter for norsk nyklassisisme er blant andre Blindern Studenterhjem av Nicolai Beer (1926), Deichmanske bibliotek fra 1933 av Nils Reiersen og Torggata Bad av arkitektene Morgenstierne & Eide (1932) i Oslo, Studentersamfundet i Trondhjem av arkitektene Carl og Eystein Michalsen 1929, Torgallmenningen i Bergen av arkitekt Finn Berner, og Haugesund rådhus fra 1934 av arkitektene Gudolf Blakstad og Herman Munthe-Kaas.
Heini Ihle

Heinz «Heini» Ihle (født 24. april 1941 i Tiefenbach) er en tysk tidligere skihopper som konkurrerte for Vest-Tyskland. Han representerte SC Oberstdorf.
Han deltok i den tysk-østerrikske hoppuka fra 1960 til 1973, med 17.-plass i 1962/63 som beste sammenlagtplassering. Hans beste plassering i enkeltrenn i Hoppuka var 2.-plass i Garmisch-Partenkirchen 1. januar 1965. Han var med i VM i 1962 og 1970, med 27.-plass i normalbakken i Štrbské Pleso i 1970 som beste resultat. I OL i Grenoble i 1968 ble han nummer 22 i normalbakken i Autrans og nummer 46 (av 58 deltakere) i storbakken i Saint-Nizier.
Heini Ihle ble vesttysk mester i 1965.


== Referanser ==


== Kilder ==
Jens Jahn, Egon Theiner: Enzyklopädie des Skispringens. AGON Sportverlag, Kassel 2004. ISBN 3-89784-099-5, flere sider
Sports Reference: Heini Ihle Arkivert 15. desember 2012 hos Wayback Machine. (besøkt 17. april 2011)
Sport-Komplett.de: Skispringen  –  Deutsche Meisterschaften (besøkt 17. april 2011)


== Eksterne lenker ==
(en) Heini Ihle – Olympedia 
(en) Heini Ihle – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Heini Ihle – FIS (skihopping)
Erkki Pukka

Erkki Pukka er en finsk tidligere skihopper. Han deltok i den tysk-østerrikske hoppuka i 1964/65 og 1966/67, og ble nummer 7 og 46 sammenlagt. Han vant rennet i Garmisch-Partenkirchen 1. januar 1965. Han ble nummer 59 av 61 deltakere i normalbakken i VM i Oslo i 1966.


== Referanser ==


== Kilder ==
Jens Jahn, Egon Theiner: Enzyklopädie des Skispringens. AGON Sportverlag, Kassel 2004. ISBN 3-89784-099-5, flere sider


== Eksterne lenker ==
(en) Erkki Pukka – FIS (skihopping) 
(en) Erkki Pukka – TheSports.org
Rosameitemark

Rosameitemark (Aporrectodea rosea) er en art i gruppen meitemarker.
Den lever i fuktig jord.
Kroppen er tynn og blir 2-11 cm lang og 2-4 mm tykk. Typisk lengde er 5 cm.


== Eksterne lenker ==
(en) Rosameitemark – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Rosameitemark i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Rosameitemark hos Artsdatabanken 
(sv) Rosameitemark hos Dyntaxa 
(en) Rosameitemark hos Fauna Europaea 
(en) Rosameitemark hos ITIS 
(en) Rosameitemark hos NCBI 
(en) Kategori:Aporrectodea rosea – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Aporrectodea rosea – detaljert informasjon på Wikispecies 
(no) Artstre: Rosameitemark (Aporrectodea rosea) - miljolare.no
(en) Aporrectodea rosea (Savigny, 1826) - earthworms.elte.hu
(en) Rosy-tipped worm (Aporrectodea rosea) - opalexplorenature.org
Robert Page Arnot

Robert Page Arnot (født 15. desember 1890 i Greenock, død 18. mai 1986) var en britisk kommunist, journalist og politiker. 
Arnot studerte ved Glasgow University, der han hjalp til å forme en sosialistisk føderasjonen for studenter i 1912. I 1916 ble Arnot innkalt til det britiske militæret, men han nektet verneplikt og ble dermed fengslet i to år som militærnekter.
Arnot var med under stiftelsen medlem av Communist Party of Great Britain (CPGB) i 1920. I 1925 var Arnot blant de tolv kommunistene som ble arrestert fordi de oppfordret til streiker og opprør blant arbeidere på 1920-tallet. Han ble funnet skyldig og fengslet i seks måneder, og han kom ut igjen like før den store generalstreiken som ble gjennomført i 1926. 
Under generalstreiken i 1926 hjalp Arnot med å danne en komite som sto bak enkelte streiker. Etter den mislykkede streiken, begynte Arnot hos Labour Research Department, der han ble ansatt som direktør for forskning og han skrev en bok om den mislykkede generalstreiken i 1926. Arnot var en produktiv forfatter av både flyveblad og flere kjente litterære verker. Han skrev blant annet et seks binds historieverk om britiske gruvearbeidere og deres historie mellom 1949 og 1975.


== Referanser ==
Eidsvoll (illegal avis)

Eidsvoll var en av de illegale avisene som ble utgitt under den tyske okkupasjonen av Norge under andre verdenskrig.
Eidsvoll ble utgitt av en gruppe studenter på Blindern. De tok opp stafettpinnen da avisen Vi vil oss et land ble rullet opp og måtte innstille i 1941. Opprullingen gjorde imidlertid at de ikke kunne overta verken utstyr eller manuskripter fra denne avisen. De måtte starte på bar bakke. Av sikkerhetsgrunner besluttet de dessuten å gi avkall på det opprinnelige avisnavnet.
De klarte å få tak i et par skrivemaskiner og en nesten ubrukt duplikator. Den første tiden flyttet de utstyret fra hybel til hybel, deretter til en hytte i Skedsmo, så til et verksted på Hasle, og til slutt til en hytte på Strømmen.
Trykksaken nådde et opplag på 2 – 3000, og et nummer kunne være på 8 – 10 sider. Eidsvoll ble spredt ut over landet gjennom posten eller som ilgods i pakker til andre byer. Dels ble avisen sendt til adresser skrevet av etter lister i rikstelefonkatalogen, i de fleste tilfeller til mottagere utgiverne ikke kjente.
Avisen led et alvorlig tilbakeslag da store deler av distribusjonsapparatet ble rullet opp.  Etter dette klarte den kun å komme med noen få nummer før den til slutt stanset sommeren 1942.
I gruppa som sto bak Eidsvoll inngikk Hans-Petter Nesvold, Joar Markali, Bjørn Reinertsen, John Sanness og Anne Sophie Østvedt. Sannes, som skrev stoffet til Eidsvoll, måtte flykte til Sverige i november 1941. Markali ble tatt i forbindelse med avisutgivelsen, og satt i Sachsenhausen til krigen sluttet. Reinertsen deltok senere i Milorg, og falt i kamp med Gestapo.


== Referanser ==
Timothy Evans

Timothy Evans (født 20. november 1924 i Merthyr Tydfil i South Wales, død 9. mars 1950 ved henging) var en waliser anklaget for mordet på sin kone og datter under et opphold i Notting Hill, London i november 1949. I januar 1950 ble Evans dømt for drapet på datteren sin, og han ble dømt til døden ved henging på grunn av dette. 
Under rettssaken, hadde Evans anklaget naboen, John Christie, for å være ansvarlig for begge drapene. Tre år etter Evans sin rettssak og henging, ble det oppdaget at Christie var en seriemorder som hadde myrdet en rekke kvinner på hans egen eiendom, inkludert hans egen kone, og disse oppdagelsene kastet alvorlig tvil om dommen mot at Timothy Evans var riktig. En offisiell undersøkelse som ble foretatt seksten år etter at Evans ble hengt bekreftet at Evans sin datter var blitt myrdet av Christie, og Evans ble deretter gitt en posthumt benådning. Denne saken genererte mye kontrovers og ble senere anerkjent som et justismord. Dette spilte en stor rolle i avskaffelsen av endelig dødsstraff i Storbritannia. 
Hans biologiske far forlot familien i 1924 kort tid før Evans ble født. Evans hadde en eldre søster Eileen og en yngre halvsøster Maureen, som ble født etter at Evans mor giftet seg for andre gang i 1929. Som barn, hadde Evans problemer med å lære å snakke og han slet på skolen. Etter en ulykke da han var åtte år, utviklet Evans en tuberkuløs verucca på hans høyre fot som aldri ble helt bra igjen, og som gjorde at han gikk glipp av betydelige mengder tid fra skolen på grunn av flere omfattende behandlinger. Derfor klarte han verken å lese eller skrive noe utover hans eget navn som voksen. Som barn, ble Evans ansett for å ha et dårlig temperament og han hadde flere raserianfall. 
Den 20. september 1947 giftet Evans seg med Beryl Susanna Thorley, som han hadde møtt gjennom en felles venn av dem. Timothy og Beryl fikk datteren Geraldine som ble født 10. oktober 1948. Deres ekteskap var preget av flere store krangler, forsterket av Beryl sitt dårlige renhold og manglende evne til å håndtere familiens økonomi. Timothy fikk etter hvert større og større problemer hans tunge drikking som forverret hans allerede korte temperament. 
På slutten av 1949, ble Beryl ut at hun var gravid med deres andre barn. Siden familien allerede slet økonomisk, bestemte Beryl seg for at det eneste valget var å ta abort, og etter noe motvilje, godtok Evans denne beslutningen. Flere uker senere, 30. november 1949, informerte Evans politiet at han hadde drept sin kone. Hans første tilståelse var at han hadde ved et uhell hadde drept henne ved å gi henne noe i en flaske som en mann hadde gitt til ham for å avbryte graviditeten. Deretter skal han ha kastet liket i en kloakk i nærheten av hjemmet deres, men politiet fant ingenting på det angitte stedet i kloakk-systemet og forklaringen ble ikke godtatt som ekte. Til tross for flere svake indisier brukte juryen bare 40 minutter på å finne Evans skyldig i drapene på hans kone og barn.


== Referanser ==
Józef Przybyła

Józef Ignacy Przybyła (født 29. januar 1945 i Bystra Śląska, død 21. mars 2009 i Buszkowice) var en polsk skihopper som representerte LZS Bystra Śląska.
Han deltok i den tysk-østerrikske hoppuka fra 1963 til 1971, og ble tre ganger blant de ti beste sammenlagt. Han ble nummer 5 i 1964/65, nummer 7 i 1963/64 og nummer 9 i 1966/67. I 1963/64 lå han på andreplass etter tre renn, og satte bakkerekord i første omgang i det siste rennet i Bischofshofen. Men han falt i andre omgang, og endte på 7.-plass i sammendraget. Przybyła ble tre ganger nummer 3 i enkeltrenn, i Garmisch-Partenkirchen 1. januar 1964, i Innsbruck 5. januar 1964 og 3. januar 1965.
Józef Przybyła var med i OL i 1964 og 1968, med 9.-plass i storbakken i Innsbruck i 1964 som beste plassering. Han deltok i VM i 1966 og 1970, der 13.-plass i normalbakken i Oslo i 1966 var hans beste resultat.


== Referanser ==


== Kilder ==
Jens Jahn, Egon Theiner: Enzyklopädie des Skispringens. AGON Sportverlag, Kassel 2004. ISBN 3-89784-099-5, flere sider
Sports Reference: Józef Przybyła Arkivert 18. desember 2012 hos Wayback Machine. (besøkt 17. april 2011)
Skijumping.pl: Intervju med Józef Przybyła (polsk, besøkt 17. april 2011)


== Eksterne lenker ==
(en) Józef Przybyła – Olympedia 
(en) Józef Przybyła – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(pl) Józef Przybyła – Polens olympiske komité 
(en) Józef Przybyła – FIS (skihopping)
Hjelpelinje

En hjelpelinje er en kort strek som innen musikknotasjon brukes til å kunne skrive en note som ellers ville være for høy eller for lav til å passe på notesystemet. En strek (litt lenger enn selve notehodet) tegnes parallelt med notesystemet, og notehodet plasseres på hjelpelinja eller like over eller under den.
Noter som ligger mer enn to eller tre hjelpelinjer over eller under notesystemet, blir mer vanskelige å lese, og da benyttes gjerne en annen nøkkel, eller man bruker et 8va-tegn (ottavategn) for å markere at noten skal spilles en oktav høyere eller lavere.
Wolfgang Happle

Wolfgang Happle er en tysk tidligere skihopper som konkurrerte for Vest-Tyskland.
Han deltok i den tysk-østerrikske hoppuka fra 1958 til 1968, med 10.-plass i 1959/60 og 1960/61 som beste sammenlagtplassering. Hans beste plassering i enkeltrenn var 3.-plass i Garmisch-Partenkirchen 1. januar 1962 og i Innsbruck 6. januar 1962. Han deltok i VM i 1962 og 1966, med 8.-plass i storbakken i Oslo i 1966 som beste resultat.
Wolfgang Happle er nå (2011) leder for FIS' bakkekomité, og var den som i 2010 og 2011 sertifiserte og offisielt godkjente Holmenkollbakken og Vikersundbakken etter siste ombygging. Han oppfant bommen som hopperne sitter på før de setter utfor. Bommen kalles på tysk «Happle-Balken» («Happle-bommen»).


== Referanser ==


== Kilder ==
Jens Jahn, Egon Theiner: Enzyklopädie des Skispringens. AGON Sportverlag, Kassel 2004. ISBN 3-89784-099-5, flere sider


== Eksterne lenker ==
(en) Wolfgang Happle – FIS (skihopping)
Amstel Gold Race 2011

Amstel Gold Race 2011 ble arrangert 17. april 2011, og var den 46. utgaven av sykkelrittet Amstel Gold Race. Philippe Gilbert vant som i 2010.
I tillegg til de 18 ProTeams var Cofidis, Farnese Vini-Neri Sottoli, Landbouwkrediet, Skil-Shimano, Topsport Vlaanderen-Mercator og Verandas Willems-Accent invitert.


== Resultater ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Amstel Gold Race 2011 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Amstel Gold Race 2011 på www.the-sports.org
Sima Yi

Sima Yi (tradisjonell kinesisk: 司馬懿; forenklet kinesisk: 司马懿; pinyin: Sīmǎ Yì, Wade-Giles: Szŭma I; født 179 i fylket Wen i det som i dag er provinsen Henan, død 7. september 251), stilnavn Zhòngdá (仲達), var kinesisk strateg, general og politiker for Cao Caos regime og den etterfølgende staten Cao Wei på slutten av Han-dynastiet og de tre rikers tid i Kinas historie. Yì er kanskje best kjent for å ha beskyttet Cao Wei mot Zhuge Liangs nordekspedisjoner. 
Yìs stadig økende betydning i riket på grunn av hans suksess mot Shu Hans felttog førte til at Sīmǎ-familien kunne overta makten i Wei. Etter keiser Cao Ruis død var han sammen med Cao Shuang regent for riket, men i 249 ledet han et statskupp mot sin medregent Cao Shuang, som førte til at Yì i stor grad overtok makten i riket. Etter hans død styrte to av hans sønner, først Sima Shi og deretter Sima Zhao, Wei som regenter, og i 265 opprettet hans sønnesønn, Sima Zhaos sønn, Sima Yan Jin-dynastiet etter da å ha styrtet den siste Wei-keiseren, Cao Huan. Av Sima Yan fikk Yì posthumt tittelen Keiser Xuān (宣皇帝; Xuān Huángdî) og tempelnavnet Gāozǔ (高祖).


== Referanser ==
Josef Winkler

Josef Winkler (født 3. mars 1953 i Kamering, Kärnten) er en prisbelønt østerriksk forfatter bosatt i Klagenfurt, mest kjent for bøker om det å være annerledes i mindre samfunn, og spesielt hvoran dette kan fortone seg innenfor en romersk-katolsk tradisjon. Den eneste boka oversatt til norsk er en detaljstudie av et romersk marked der en ung gutt blir påkjørt.  


== Utgivelser ==
Menschenkind, Suhrkamp, 1979
Der Ackermann aus Kärnten, Suhrkamp, 1980
Muttersprache, Suhrkamp, 1982
Die Verschleppung, Suhrkamp, 1983
Der Leibeigene, Suhrkamp, 1987
Friedhof der bitteren Orangen, Suhrkamp, 1990
Das Zöglingsheft des Jean Genet, Suhrkamp, 1992
Das wilde Kärnten (= Menschenkind, Der Ackermann aus Kärnten, Muttersprache), Suhrkamp, 1995
Domra, Suhrkamp, 1996
Wenn es soweit ist, Suhrkamp, 1998
Natura Morta. Römische Novelle, Suhrkamp, 2001.  Ga Georg Büchner Prize fra Deutsche Akademie für Sprache und Dichtung i 2008. Norsk oversettelse i 2011 på Solum Forlag ved Alf B. Glad
Leichnam, seine Familie belauernd, Suhrkamp, 2003
Roppongi. Requiem für einen Vater, Suhrkamp, 2007
Ich reiß mir eine Wimper aus und stech dich damit tot, Suhrkamp, 2008


== Utmerkelser ==
Verleger prize i Ingeborg Bachmann Prize 1979
Anton Wildgans Prize 1980
Kranichsteiner Literaturpreis 1990
Stadtschreiber von Bergen 1994/1995
Bettina-von-Arnim-Preis 1995
Berliner Literaturpreis 1996
manuskripte-Preis des Landes Steiermark 1996
André-Gide-Preis 2000
Alfred-Döblin-Preis 2001
Otto-Stoessl-Preis 2001
Franz-Nabl-Preis der Stadt Graz 2005
Grand Austrian State Prize 2007
Georg Büchnerprisen fra Deutsche Akademie für Sprache und Dichtung 2008


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Josef Winkler – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Josef Winkler på Internet Movie Database 
(de) Suhrkamp: Forlagsside
(de) Artikkel om Josef Winkler
A.C. Møller skole

A.C. Møller skole er en grunnskole i Heimdal utenfor Trondheim (1-10 trinn) for elever som er døve, tunghørte eller med andre hørselsproblemer som bruker tegnspråk som første eller andrespråk. Skolen har om lag 24 fulltidselever samt rundt 80 deltidselever som kommer inn på opptak fra fylkene Møre og Romsdal, Trøndelag, Nordland, Troms og Finnmark. Det er også tilrettelagt for elever med multihandikap.
A.C. Møller skole ble etablert av Andreas Christian Møller i 1825, og ble på den tid kalt Døvstummeinstitutet i Trondhjem. På den tiden lå den i sentrum, der Trondheims Døvemuseum nå ligger. Bygget blir kalt Rødbygget i det døve samfunnet og er nå et knutepunkt for sosiale sammenkomster. Skolen ble senere oppkalt etter Andreas Christian Møller og er nå en del av Statped. Skolen er opprinnelig en fortsettelse av Trondheim offentlige skole for døve (Døveskolen) og ble opprettet i 1992 gjennom en sammenslåing av Vikhov kurssenter og skole i Malvik. Skolen ble så plassert i Søbstadvegen på Heimdal, og bygningen er tegnet av arkitekt Ola Steen.
1. juli 2017 tok kommunen over A.C. Møller skole. Skolen ble da slått sammen med Huseby skole. Klasserommene og lokalene til de døve og tunghørte elevene er enda lokalisert i Statpeds bygg i Søbstadvegen.
Skolen tilbyr internat for elever som bor for langt unna til å kunne pendle til skolen hver dag. Dette tilbudet har vært tilstede før 1950-tallet, da Rødbygget var internatet på Døvstummeinstitutet i Trondhjem. 


== Litteratur ==
Bratberg, Terje T. V. (2008). Trondheim byleksikon. Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 39–40. ISBN 978-82-573-1762-1. 


== Eksterne lenker ==
A.C. Møller skole.no
Vannpistol

En vannpistol er et leketøyspistol som kan fylles med vann for å sprute ut en vannstråle. De er som regel laget av fargerik plast og utseendet etterligner ofte riktige pistoler. 
Siden 1990-tallet finnes det også særlig store versjoner, disse tilbys under betegnelsen vannkanon og har en større fyllmengde og lengre rekkevidde enn de klassiske vannpistolene.