jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Lageshallveien

Lageshallveien (1–39, 2–42) er en blindvei som starter fra Rabbaveien og løper mot øst over Lageshallen, til høyden over Lundveien i nedre del av Fossekallveien. Tilkomsten til Lundveien er blokkert for motorisert ferdsel, men kan ferdes av syklister og fotgjengere.
Fra Lageshallveien er det adkomst til Slyngveien, Utsikten og Kortveien, som alle er blindveier som løper sørover ned skråningen mot Storløkka.


== Referanser ==
Rabbaveien

Rabbaveien (1–95, 2–96) er en veistrekning i Ringerike kommune. Veien strekker seg fra Lagesens gate ved jernbaneundergangen (Roa-Hønefosslinjen) på Blyberghaugen via Rabba og opp til Rundtom. Hele veien ligger i nær tilknytning til Hønefoss, i tidligere Norderhov kommune.


== Bildegalleri ==

		
		
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Rabbaveien – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Mogens Wöldike

Mogens Wöldike (1897–1988) var en dansk dirigent, korleder og organist som gjennom en rekke tiår var en av Danmarks mest innflytelsesrike musikkpersonligheter. Han markerte seg spesielt med oppføringer av barokk- og tidlig klassisistisk musikk.


== Liv og karriere ==
Mogens Wöldike tok organisteksamen ved Det Kongelige Danske Musikkonservatorium i 1916 og ble i 1919 organist ved den reformerte kirken i København. Han var elev av Carl Nielsen og Thomas Laub og tok i 1920 eksamen i musikkhistorie ved Universitetet i København.
Fra 1920-årene spilte Wöldike som musikkviter og utøvende musiker en viktig rolle i Danmarks musikkliv. I 1921 ble han kantor ved Holmens kirke i København og overtok i 1924 organistposten etter Laub. Samme år grunnla han det første guttekoret i Danmark som i 1929 ble innlemmet i Sankt Annæ Gymnasium og som utviklet seg til Danmarks offisielle sangskole. Fra 1959 residerte Københavns Drengekor ved Vor Frue kirke. Wöldike ble organist ved Christiansborg slottskirke i 1931, og fra 1959 til 1972 hadde han organistposten ved Vor Frue kirke.
Wöldike ledet Statsradiofoniens Madrigalkor i 1937-55 og ble i 1943 dirigent ved Sveriges Radios orkester og fra 1950 til 1976 dirigent ved det.
Sammen med Jens Peter Larsen gav han ut Den danske Koralbog (København 1954 og 1973). Han spilte inn en lang rekke grammofonplater, bl.a. kantater av Dietrich Buxtehude, messer av Joseph Haydn, Händels oratorium Saul og en lang rekke av Carl Nielsens verker.


== Utmerkelser og priser ==
Vasaorden
Dannebrogordenen
Léonie Sonnings musikkpris (1976)


== Eksterne lenker ==
(en) Mogens Wöldike på Internet Movie Database 
(en) Mogens Wöldike på Discogs 
(en) Mogens Wöldike på MusicBrainz 
Mogens Wöldike på Léonie Sonning Fondets websider
Wöldikes Biografi og diskografipå Bach-Cantatas.com


== Referanser ==
Aleksandr Rumjantsev

Aleksandr Vladimirovitsj Rumjantsev (russisk: Александр Владимирович Румянцев, født 5. desember 1986 i Arkhangelsk, Arkhangelsk oblast i Sovjetunionen), er en russisk skøyteløper som representerte hjemlandet under Vinter-OL 2010 i Vancouver.


== Personlige rekorder ==
Oppdatert pr 1. juni 2021.


== Meritter ==


=== Internasjonale mesterskap ===
Olympiske leker (Vinter) deltatt i ett OL ved 2 konkurranser.

Vancouver 2010 på 5000m og 10000m.beste resultat individuelt 13.-plass på 10000m i Vancouver 2010.Allround-VM på skøyter deltatt i ett Allround-VM.

Hamar 2009.beste resultat 22.-plass sammenlagt i Hamar 2009.Enkeltdistanse-VM på skøyter deltatt i ett Enkeltdistanse-VM ved to konkurranser.

Inzell 2011 på 10000m og Lagtempo.beste resultat 6.-plass på lagtempo og individuelt 15.-plass 10000m, begge i Inzell 2011.EM på skøyter deltatt i ett EM. 

Hamar 2010.beste resultat 20.-plass sammenlagt i Hamar 2010.


=== Sammenlagt i Verdenscupen ===
Oppdatert etter sesongen 2020/21.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Aleksandr Rumjantsev – Olympics.com 
(en) Aleksandr Rumjantsev – Olympic.org 
(en) Aleksandr Rumjantsev – Olympedia 
(en) Aleksandr Rumjantsev – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Aleksandr Rumjantsev – Speedskatingbase.eu 
(en) Aleksandr Rumjantsev – SpeedSkatingNews.info 
(en) Aleksandr Rumjantsev – SpeedSkatingStats.com 
(en) Aleksandr Rumjantsev – TheSports.org 
(en) Aleksandr Rumjantsev – TheSports.org 
(ru) Profil på Russlands skøyteforbund sider
(en) Profil på Jakub Majerski's Speedskating database (Adelskalender distanser og sammenlagt)
(en) Profil på ISU sine nettsider. (distanseresultater)
(en) Profil på SpeedskatingResults.com (personlige rekorder og resultater)
(nl) Profil på Effesport.nl (noen resultater)
(en) Profil Arkivert 24. september 2015 hos Wayback Machine. på SportNavigator.nl (personlige rekorder og info)
(en) Profil på NBC Olympics 2010
(en) Profil på BBC Sport Olympics 2010
(en) Profil på Yahoo Sports Olympics 2010
«Athletes : Alexander Rumyantsev, Speed Skating». Vancouver2010.com. Arkivert fra originalen 14. mai 2010. Besøkt 7. april 2016. 
«Athletes : Aleksandr Rumyantsev». Sochi2014.com. 19. juli 2014. Arkivert fra originalen 19. juli 2014. Besøkt 31. august 2015. Bilder(en) Bilder av Aleksandr Rumjantsev på SpeedSkatingPhotos.info/DesgPhoto.com
Lagesens gate

Lagesens gate (2–28, 3–19) er en kort, men sentral gatestrekning på Nordsiden i Hønefoss. Gaten strekker seg fra Nordre park og vestenden av Hammerbrogate på Nordre torv nordover opp Hellebakken til Blyberghaugen og akkurat gjennom jernbaneundergangen, som ble bygget i forbindelse med åpningen av Bergensbanen i 1909 og er en del av Roa-Hønefosslinjen, hvoretter den går over i enten Rabbaveien eller Storløkkaveien, som begge er veier som lå i tidligere Norderhov kommune.
Fra Lagesens gate tar fra sør Molvaldgata av vestover rett før Hellebakken og Blyberggata av østover nær toppen av Hellebakken. Blyberggata er imidlertid stengt for av- og påkjøring i Hellebakken, så man må benytte av- og påkjøringen i Ankersgate. På toppen av Hellebakken er det først av- og påkjøring vestover til Brandals gate (som kun består ev en eiendom på denne siden av veien). Brandals gate er imidlertid delt og har også en av- og påkjøring som går nordøstover midt i krysset mellom Lagesens gate og Ankersgate, hvor det imidlertid ikke nålenger finnes noen eiendommer med denne adressen.
I søndre del av gaten lå det tidligere både kolonialforretninger og et meieriutsalg, men disse er alle nedlagt. Hønefoss Meieri, som bygget sitt første meieri i Hammerbrogate 9 i 1880, hadde ut- og innkjøring fra Lagesens gate og butikk på hjørnet mellom de to gatene. Meieriet flyttet til nye lokaler i 1915 og lokalene ble lenge benyttet som handelsskole (Frøhaug og Wathnes Handelsskole), hvoretter de i en tid ble benyttet som kulturskole (Ringerike Kulturskole).
Gata er oppkalt etter Ole Lagesen (1760–1809), som i sin tid eide Hønen gård og drev landhandel på Lageshaugen, som er et alternativt navn på Blyberghaugen, der gata ligger. Blyberghaugen har sitt navn fra Lagesens oldebarn, Ole Olsen Blyberg.


== Se også ==
Molvaldgata
Blyberggata
Ankersgate
Brandals gate
Gater i Hønefoss


== Referanser ==
Hellebakken

Hellebakken er en kort, bratt bakke i Lagesens gate på Nordsiden i Hønefoss. Bakken, som har fortau på kun en side og kun et kjørefelt, starter i krysset Molvaldgata/Lagesens gate og ender på toppen av Blyberghaugen. Den har villahusbebyggelse på begge sider. 


== Se også ==
Blyberghaugen
Strandgata (Hønefoss)

Strandgata (1A, 1B, 1C, 2, 3) er en kort gatestump på Nordsiden i Hønefoss. Gata strekker seg fra Nordre torv og østover til begynnelsen av Hønengata ved Riddergården. Den har fortau og forretningsgårdbebyggelse på begge sider. Gaten er enveiskjørt ut fra Nordre torv.


== Bildegalleri ==


== Referanser ==
Samuel Chase

Samuel Chase (født 17. april 1741 nær Princess Anne i Somerset County i Maryland, død 19. juni 1811 i Baltimore) var politikere og senere en førsteamanuensis i USAs høyesterett. Han var en dem som underskrev den amerikanske uavhengighetserklæringen, som en representant for delstaten Maryland.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Samuel Chase var eneste barn av pastor Thomas Chase (1703–1779) og hans kone, Matilda Walker (?- 1744). Hans far var en prest som innvandret til Somerset County for å begynne som prest i en nylig grunnlagt kirke. Samuel ble utdannet hjemme. Han var atten år da han dro til Annapolis, der han studerte juss.


=== Karriere ===
Han startet sin egen advokatpraksis i Annapolis i 1761. Det var i hans tid som advokat at hans kolleger ga ham kallenavnet «Old Bacon Face».
I mai 1762 giftet Chase seg med Ann Baldwin, datter av Thomas Baldwin og hans kone Agnes. De hadde tre sønner og fire døtre, men bare fire av disse overlevende barndommen. Hans første kone døde i 1776, og i 1784 giftet Chase seg med Hannah Kitty i England og de fikk to døtre sammen. Chase representerte Maryland i den amerikanske kongressen, der han ble gjenvalgt i 1776 og undertegnet USAs uavhengighetserklæring for Maryland. Han forble i den amerikanske kongressen frem til 1778.
Den 26. januar 1796 ble han av president George Washington utnevnt til advokatfullmektig i den amerikanske Høyesterett.
Chase ble ved Representantenes hus i slutten av 1804 konfrontert med seks anklagepunkter; det dreide seg særlig om hans håndtering av rettsærendet rundt John Fries. Senere ble det tilføyd to andre anklagepunkter. Sentatet, kontrollert av Jefferson-republikanere, innledet tidlig  1805 en avsettelsessak mot dommer Chase. Han ble frikjent i Senatet for alle anklager 1. mars 1805. Han forble (pr 2020) til den eneste høyesterettsdommer som det ble innledet en impeachmentprosess mot. Hans frikjennelse er blitt betraktet som et eksempel på at det uavhengige domsmyndighetssystem kan klare å overvinne partitaktiske problemer.
Chase satt i USAs Høyesterett frem til sin død den 19. juni 1811.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Samuel Chase – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Samuel Chase hos Amerikas forente staters kongress' biografiske kartotek 
(en) Samuel Chase hos American National Biography 
(en) ColonialHall.com: Samuel Chase
(en) Samuel Chase, Freedom Firebrand – Delmarva Heritage Series
(en) Oyez Project, Supreme Court media, Samuel Chase.
(en) Samuel Chase, Supreme Court Historical Society.
Wiels gate

Wiels gate er ei kort og trang gate på Nordsiden i Hønefoss. Den har ingen husnummer.Den har tilkomst mellom to av trehusene i Hammerbrogate. Tilkomsten kan minne om et portrom. Gaten, som ikke er farbar for større biler, ender i Bjørklunds gate, inn mot sørsiden av Sankthanshaugen.Navnet har gata fra Iver Wiel (1711-1756), opprinnelig fra Drammen, som var fogd for Ringerike og Hallingdal fra 1736 til 1756. Han eide Rå gård i Norderhov.


== Referanser ==
Bjørklunds gate

Bjørklunds gate (2–4, 3) er en kort og trang gatestubb (blindvei) på Nordsiden i Hønefoss. Den har tilkomst via Wiels gate og ligger langs sørsiden av Sankthanshaugen.


== Se også ==
Gater i Hønefoss


== Referanser ==
Edvard Sørensen

Niels Edvard Sørensen (født 29. august 1893 i Lindbjerg ved Randers, død 15. mai 1954) var en dansk småbruker og politiker (V).
Han overtok et småbruk i Lindbjerg i 1918 og drev dessuten en slakterforretning 1917–1929. Sørensen var formann i Venstres Ungdom 1927–1929, medlem av Folketinget 1929–1954, parlamentarisk leder i 1945 og formann i Venstre 1949–1950. Utover dette skjøttet han en lang rekke offentlige verv.
Han var ridder av Dannebrogordenen.


== Litteratur ==
Kraks Blå Bog (dansk). København: Kraks Forlag. 1949.
Harri Holkeri

Harri Hermanni Holkeri (født 6. januar 1937 i Oripää, død 7. august 2011 i Helsingfors) var en finsk konservativ politiker for Samlingspartiet. Han var fra 1987 til 1991 Finlands statsminister. Etter statsministerperioden var han engasjert i internasjonalt diplomati.
Holkeri var utdannet ved Helsingfors universitet, der han studerte statsvitenskap og ble pol.kand. i 1962. Han var tidlig politisk engasjert og gikk med i Samlingspartiets ungdomsparti. I 1965 ble han partisekretær i Samlingspartiet, ble innvalgt i Riksdagen i 1970 og ble i 1971 partileder. Holkeri forlot Riksdagen i 1978 for å bli medlem i styret i Finlands Bank, der han satt til 1997. Han stilte i 1982 som presidentkandidat, men ble slått av Mauno Koivisto. I 1987 ble han statsminister i spissen for en koalisjonsregjering bestående av Samlingspartiet, Sosialdemokratene, Svenska folkpartiet og Finlands landsbygdsparti. Holkeri forsøkte i 1988 igjen å bli president, men lykkes heller ikke i andre forsøk.
Etter at Holkeri i 1991 gikk av som statsminister ble han involvert i internasjonalt diplomati. Han deltok fra 1995 som fredsmegler i Nord-Irland, en prosess som ledet fram til Langfredagsavtalen i 1998. Holkeri var fra 2000 til 2001 president i FNs 55. generalforsamling. Fra 2003 til 2004 var han sjef for FNs midlertidige administrasjon i Kosovo, UNMIK.
Holkeri ble i 1998 tildelt tittelen statsråd av Finlands president. For sin innsats i fredens tjeneste i Nord-Irland ble Holkeri i 1999 tildelt et britisk æresadelskap. Dette skjedde gjennom utnevnelse til kommandørridder av Order of the British Empire.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Harri Holkeri – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Harri Holkeri på Internet Movie Database 
(sv) Harri Holkeri hos Finlands riksdag 
(sv) Harri Holkeri hos Finlands statsråd 
«Harri Holkeri». Biografiskt lexikon för Finland (svensk). Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland. 2008–2011. URN:NBN:fi:sls-4160-1416928956766.
Eric Ericson

Eric Ericson (1918–2013) var en svensk korleder og dirigent.


== Liv ==
Eric Ericson vokste opp i Visby på Gotland. Faren var sogneprest, og Eric begynte tidlig med orgel- og kormusikk. 13 år gammel startet han sitt første kor som han oppførte musikk med under gudstjenestene. Han studerte kirkemusikk og korledelse ved Kungliga Musikaliska Akademien i Stockholm og Schola Cantorum Basiliensis. Han grunnla Stockholms Kammarkör i 1945; koret skiftet navn til Eric Ericsons Kammarkör i 1988. I 1949 ble han kantor ved Jacobs kyrka i Stockholm, en post han hadde fram til 1974. Fra 1951 til 1982 ledet han Radiokören, som ble verdenskjent for sine framføringer av samtidsmusikk for kor. Fra 1951 til 1991 ledet han Orphei Drängar i Uppsala. Han hadde den musikalske ledelsen under Ingmar Bergmans filmatisering av Tryllefløyten . Fra 1952 til 1991 underviste han som professor i korledelse ved musikkhøyskolen i Stockholm.
Etter at Ericson gikk av med pensjon i 1983 fortsatte han sin internasjonale karriere som gjestedirigent ved flere betydelige kor, blant annet Det nederlandske kammerkor, Groupe Vocale de France, BBC Singers, RIAS Kammerchor, ensemblet Accentus i og Chor der Wiener Staatsoper. Ericson døde den 16. februar 2013 i en alder av 94 år.


== Elever ==
Til Ericsons elever hører:

Per Borin, dirigent
Anders Eby, dirigent
Wolfram Goertz, journalist, musiker og musikkviter
Volkher Häusler, dirigent og korleder
Johanna Irmscher, kirkemusiker og professor
Gerhard Jenemann, dirigent
Eberhard Metternich, kirke- og skolemusiker, sanger, domkapellmester og professor
Peter Reulein, komponist og kirkemusiker
Morten Schuldt-Jensen, dirigent og professor
Cornelius Trantow, korleder og høyskolelærer


== Utmerkelser ==
1983: Æresdoktorat ved Uppsala universitet
1991: Léonie Sonnings musikkpris
1995: Nordisk råds musikkpris
1996: Æresdoktorat ved University of Alberta, Canada
1997: Polarpriset
2002: Preis der Europäischen Kirchenmusik


== Referanser ==


== Litteratur ==
Friederike Woebcken: "Nordischer Chorklang" – Eric Ericson feierte im Oktober 2008 seinen 90. Geburtstag, in: Forum Kirchenmusik 6/2008, S. 34 f.


== Eksterne lenker ==
(en) Eric Ericson (conductor) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Eric Ericson på Internet Movie Database 
(sv) Eric Ericson i Svensk Filmdatabas 
(en) Eric Ericson hos The Movie Database 
(en) Eric Ericson på Discogs 
(en) Eric Ericson på MusicBrainz 
(en) Eric Ericson på AllMusic 
(en) Eric Ericson – 50 years with the Chamber Choir
(en) http://www.bach-cantatas.com/Bio/Ericson-Eric.htm
(de) Svensk a capella kormusikk etter 1945
DS «Vilja»

DS «Vilja» var et lasteskip bygget av Stavanger Støberi & Dok i 1915 med byggenummer 73. Skipet ble overlevert til rederiet Halfdan Ditlev-Simonsen & Co i Kristiania i desember samme år. Skipet ble ved samme eier til det krigsforliste i 1917.


== Historie ==
1915:	Desember: Levert som «Vilja» for A/S Vestheim (Halfdan Ditlev-Simonsen & Co.), Kristiania
1917:	5. april: Torpedert uten varsel av tysk ubåt U-55, 135 nautiske mil vest av Fastnet, på reise Bathurst, Gambia – Liverpool med jordnøtter. Da fartøyet så ut til å holde seg flytende, ble det skutt i senk. 1 mann omkom.


== Kilder ==
Erling Jensen: Stavanger Støberi & Dok 2008 ISBN 9788292309568


== Eksterne lenker ==
Stavanger Støberi & Dok Arkivert 8. desember 2010 hos Wayback Machine.
Terry Phelan

Terrence «Terry» Phelan (født 16. mars 1967 i Manchester i England) er en irsk tidligere fotballspiller som er mest kjent fra sine to perioder i venstrebackposisjon hos de engelske klubbene Wimbledon FC og Manchester City FC. Phelan fikk også 42 landskamper og ett mål for Irlands herrelandslag i fotball i perioden 1991 til 2000, og var blant annet med i troppen til VM i fotball 1994.


== Klubbkarriere ==
Phelan begynte som ungdomsspiller hos Leeds United, hvor han fikk til sammen 19 kamper i 1985/1986-sesongen før han ble frigitt av manager Billy Bremner mot slutten av sesongen. Etter dette tilbragte han ett år hos Swansea City, før han ble hentet til Wimbledon i øverste divisjon i 1987. I sin første sesong for klubben var Phelan med på å vinne finalen i FA-cupen over Liverpool FC, og hjalp klubben til å avslutte på to respektable syvendeplasser i serien frem til 1992.
Etter å ha spilt i underkant av 200 kamper for Wimbledon over en femårsperiode ble Phelan i begynnelsen av 1992/1993-sesongen solgt til Manchester City FC for 2,5 millioner pund, noe som den gangen var overgangsrekord for en forsvarsspiller i engelsk fotball. Han etablerte seg i backposisjon hos City og fikk over 120 kamper for klubben frem til november 1995, da han ble solgt videre til Chelsea FC for 750 000 pund. Hos Chelsea slet han med å etablere seg på førstelaget, og fikk bare spille 15 kamper på to år før han meldte overgang til Everton FC i slutten av desember 1996.
Hos Everton fikk han tillit av manager Joe Royle, som benyttet ham mer eller mindre fast på førstelaget frem til en alvorlig skade satte ham ut av laget i over ett og et halvt år. Både Howard Kendall og Walter Smith hadde rollen som managere mens Phelan gikk skadet, og da han omsider ble friskmeldt, fikk han ikke tillit av Smith. Phelan ble derfor lånt ut til Crystal Palace FC på høstsesongen 1999. I februar 2000 gikk turen videre til Fulham FC på nivå to, men Phelan var en viktig aktør for at klubben fikk opprykk til Premier League i 2001.
Phelan ble ikke tilbudt noen ny kontrakt etter opprykket med Fulham, noe som gjorde at han gikk på en fri overgang til Sheffield United FC. Hos Sheffield spilte han kun en kortere periode før han dro til USA og klubben Charleston Battery, hvor han også fungerte som ungdomstrener. I 2005 ble han ansatt som spillende trener for Otago United på New Zealand, en stilling han beholdt frem til slutten av 2008/2009-sesongen.


== Landslagskarriere ==
Phelan fikk sin landslagsdebut for Irland i en vennskapskamp mot Ungarn i september 1991. Han ble tatt i troppen til  VM i fotball 1994 av landslagstrener Jack Charlton, hvor han spilte gruppespillkampene mot Italia og Mexico samt mellomspillkampen mot Nederland. Phelan fikk totalt 42 landskamper og ett mål for Irland frem til 2000.


== Meritter ==
Wimbledon FCFA-cupen: 1988


== Eksterne lenker ==
(en) Terry Phelan – FIFA 
(en) Terry Phelan – Transfermarkt 
(en) Terry Phelan – national-football-teams.com 
(en) Terry Phelan – Soccerbase.com 
(en) Terry Phelan – FootballDatabase.eu 
(en) Terry Phelan – Soccerway 
(en) Terry Phelan – EU-Football.info 
(en) Terry Phelan – FBref
Bybussen

Bybussen var det opprinnelige busselskapet som trafikkerte byområdet i Kristiansand. Selskapet hadde trafikkterminal på  Kristiansand torv og bussruter som pendlet mellom byens østside og vestside. Hver buss hadde avgang fra torvterminalen med 30. minutters intervall og kjørte henholdsvis østover og vestover hver halvtime. Pausetiden ved terminalen var 5-10 minutter, og sjåførene hadde pause i et lite bygg på denne.
Det meste av tiden var det 7 busslinjer, med unntak av rute 8 også kontinuerlig avgang fra klokken 6 til 24 hver time, fra kl. 10 på søndager. Rutene trafikkerte området i byen slik:

Rute 1 østover: Kuholmsveien, Marvika, Valhalla.
Rute 1 vestover: Enrum, Ravnedalen, Møllevannsveien.
Rute 2 østover: Østerveien, Gimle, Nedre Lund.
Rute 2 vestover: Setesdalsveien, Dalane, Møllevannsveien.
Rute 3 østover: Østerveien, Valhalla, Kuholmen, Eivind Jarls gate.
Rute 3 vestover: Tinnheiaområdet (fra 1961/2)
Rute 4 østover: Nedre Lund, Gimle, Østerveien.
Rute 4 vestover: Møllevannsveien, Krossen, Setesdalsveien.
Rute 5 østover: Vige.
Rute 5 vestover: Eg.
Rute 6 østover: Østerveien, Kongsgård Allé, Valhalla.
Rute 6 vestover: Møllevannsveien, Ravnedalen, Enrum.
Rute 7 østover: Valhalla, Kongsgård Allé, Kuholmen.
Rute 7 vestover: (Usikkert)
Rute 8 østover. Østerveien, Gimle. (fra 1960)
Rute 8 vestover (Usikkert)(Det kan være små feil i tabellen, så hvis du har mer presis informasjon om traséene må du gjerne korrigere!)
Trafikkgrunnlaget var så stort at Bybussen satte opp en eller flere ekstrabusser i rushtiden, og det var ikke uvanlig at det kom to eller flere busser etter hverandre i samme rute. I ekstreme tilfeller, med dårlig spaser- og sykkelvær, kunne det forekomme opptil 3-5 busser i samme rute. Disse trafikktoppene er etterhvert flyttet til bilkøer på grunn av bilismens utbredelse.
Det var noen små justeringer i rutene i forbindelse med den kraftige boligbyggingen i årene etter krigen 1940-45, og bussen hadde etterhvert ruter til Suldalen og Tinnheia på byens vestside. Ved utbyggingen av Hellemyr fra rundt 1970 overtok Bybussen Agder Bilruters bussrute til Hannevikåsen og kombinerte den med bussrute til Hellemyr.
Selskapet ble drevet av bedriftseieren Arntzen som var en kjent mann i byen. Selskapet holdt til i Torsgate og hadde administrasjon, garasjer og verksted der. Konsesjonen ble senere overtatt av Bussen Trafikkselskap som trafikkerte et utvidet område med et stort antall bussruter.
Bybussen brukte nesten utelukkende busser som var bygget ved Brødrene Repstads Karosserifabrikk i Søgne eller T. Knudsen Karosserifabrikk i Kristiansand. Øvre del av karosseriet var blålakkert og nedre del var grønnlakkert.
Bybussens ruter var presise, og bare ved ekstremt vær eller andre spesielle forhold oppsto forsinkelser. I 1960 var billettprisen 1 krone for voksne og 50 øre for barn. Billetten var gyldig frem til terminalen på torvet og kunne også brukes som overgangsbillett ved reise videre.


== Se også ==
Kristiansand rutebilstasjon