jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Ilyobates

Ilyobates er en slekt av biller som hører til den store underfamilien småkortvinger (Aleocharinae) i familien kortvinger (Staphylinidae). Det er beskrevet  arter, to av dem er funnet i Norge.


== Utseende ==
Små til middelsstore (3-5,5 millimeter) avlange, brunlige kortvinger. Artene i denne gruppen er uvanlig variable i størrelsen. Kroppen er grovt punktert og nokså matt. Antennene er forholdsvis lange og kraftige, hodet er rundet, grovt punktert om matt, bakerst innsnevret med en valkeaktig "hals". Pronotum er omtrent kvadratisk med rundede forhjørner, litt bredere enn hodet. Dekkvingene er litt lengre enn pronotum, det er en kort "stilk" mellom pronotum og dekkvinger, scutellum er uvanlig stort til småkortvinger å være og ovalt. Bakkroppen er lang og slank, beina froholdsvis lange.


== Levevis ==
Disse artene finnes på fuktig skogbunn, mellom løvstrø og nær maurtuer.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien åtsel- og rovbiller, Staphylinoidea
Familien kortvinger (Staphylinidae) Latreille, 1802
Underfamilien småkortvinger (Aleocharinae) Fleming, 1821
Stammen Oxypodini Thomson, 1859
Slekten Ilyobates Kraatz, 1856
Ilyobates subopacus Palm, 1935
Ilyobates nigricollis (Paykull, 1800)


== Kilder ==
Silfverberg, H. 1992. Enumeratio Coleopterorum Fennoscandiae, Daniae et Baltiae (Liste over Nordens biller). Helsinki.


== Eksterne lenker ==
(en) Ilyobates – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Ilyobates i Encyclopedia of Life 
(en) Ilyobates i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Ilyobates hos Artsdatabanken 
(sv) Ilyobates hos Dyntaxa 
(en) Ilyobates hos Fauna Europaea 
(en) Ilyobates hos ITIS 
(en) Ilyobates hos NCBI 
(en) Kategori:Ilyobates – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Ilyobates – detaljert informasjon på Wikispecies 
Bilde av Ilyobates nigricornis: [1]
Dochmonota

Dochmonota er en slekt av biller som hører til den store underfamilien småkortvinger (Aleocharinae) i familien kortvinger (Staphylinidae). Det er beskrevet  arter, to av dem er funnet i Norge.


== Utseende ==
Små, mørke, avlange kortvinger.


== Levevis ==


== Systematisk inndeling / norske arter ==

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien åtsel- og rovbiller, Staphylinoidea
Familien kortvinger (Staphylinidae) Latreille, 1802
Underfamilien småkortvinger (Aleocharinae) Fleming, 1821
Stammen Athetini Casey, 1910
Slekten Dochmonota Thomson, 1859
Dochmonota clancula (Erichson, 1837)
Dochmonota rudiventris (Eppelsheim, 1886)


== Kilder ==
Silfverberg, H. 1992. Enumeratio Coleopterorum Fennoscandiae, Daniae et Baltiae (Liste over Nordens biller). Helsinki.


== Eksterne lenker ==
(en) Dochmonota i Encyclopedia of Life 
(en) Dochmonota i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Dochmonota hos Artsdatabanken 
(sv) Dochmonota hos Dyntaxa 
(en) Dochmonota hos ITIS 
(en) Dochmonota hos NCBI 
(en) Kategori:Dochmonota – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Dochmonota – detaljert informasjon på Wikispecies
Sochaux

Sochaux er en kommune i departementet Doubs i regionen Bourgogne-Franche-Comté øst i Frankrike. Innbyggerne kalles for Sochaliens. Viktige nabobyer er Montbéliard og Belfort.
Sochaux er kjent som byen der Peugeot siden 1912 har produsert de fleste av sine egenbygde biler.


== Befolkningsutvikling ==
Antall innbyggere i kommunen Sochaux


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Sochaux – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Kommunedata INSEE
Peugeot-museet i Sochaux
Dilacra

Dilacra er en slekt av biller som hører til den store underfamilien småkortvinger (Aleocharinae) i familien kortvinger (Staphylinidae). Det er beskrevet  arter, to av dem er funnet i Norge.


== Utseende ==


== Levevis ==
Disse artene lever ved bredden av dammer med leirete bunn, mest i løvskog.


== Systematisk inndeling / norske arter ==
Slekten blir ofte regnet som en underslekt av den artsrike slekten Atheta.

Ordenen biller, Coleoptera
Underordenen Polyphaga
Overfamilien åtsel- og rovbiller, Staphylinoidea
Familien kortvinger (Staphylinidae) Latreille, 1802
Underfamilien småkortvinger (Aleocharinae) Fleming, 1821
Stammen Athetini Casey, 1910 eller Tachyusini
Slekten Dilacra Thomson, 1858
Dilacra cauta (Casey, 1911)
Dilacra lindbergiella (Brundin, 1948)
Dilacra lineata (Casey, 1893)
Dilacra longantennata (Paśnik, 2000)
Dilacra luteipes (Erichson, 1837)
Dilacra normandiana (Bernhauer, 1940)
Dilacra pruinosa (Kraatz, 1856)
Dilacra pseudovilis (Bernhauer, 1907)
Dilacra rabuscula (Normand, 1947)
Dilacra rugata (Fauvel, 1886)
Dilacra rutshuruensis (Bernhauer, 1938)
Dilacra subvilis (Bernhauer, 1936)
Dilacra vieta (Casey, 1910)
Dilacra vilis (Erichson, 1837)


== Kilder ==
Silfverberg, H. 1992. Enumeratio Coleopterorum Fennoscandiae, Daniae et Baltiae (Liste over Nordens biller). Helsinki.


== Eksterne lenker ==
(en) Dilacra i Encyclopedia of Life 
(en) Dilacra i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Dilacra hos Artsdatabanken 
(sv) Dilacra hos Dyntaxa 
(en) Dilacra hos ITIS 
(en) Dilacra hos NCBI 
Dilacra – detaljert informasjon på Wikispecies
Den evangeliske landskirke i Nassau

Den evangeliske landskirke i Nassau var en landskirke i det tyske rike. Dette var kirken i det tidligere hertugdømmet Nassau, som fra 1866 ble omdannet til Konsistorialbezirks Wiesbaden i den prøyssiske provinsen Hessen-Nassau, som eksisterte frem til 1945. I 1925 fikk kirken likevel tilbake navnet den evangeliske landskirke i Nassau.
I 1934 og deretter endelig i 1945/1946 ble kirken forent med den evangeliske landskirke i Hessen og den evangeliske landskirke i Frankfurt am Main til den evangeliske kirke i Hessen og Nassau (den gangen under navnet «den evangeliske landskirke Nassau-Hessen»).
Isla Grande (Panama)

Isla Grande er ei panamansk øy Det karibiske hav. Den befinner seg omtrent 15 kilometer nordøst for fastlandsbyen Portobelo. Det bor om lag 300 mennesker på øya, de fleste av afrikansk opprinnelse. Nesten alle bor sør på øya. Til tross for at navnet betyr «Storøya», er øya bare rundt fem kilometer lang og halvannen kilometer brei. Isla Grande er et populært turistmål og har gode surfeforhold.
Bebudelseskatedralen

Bebudelseskatedralen (russisk: Благовещенский собор, Blagovesjtjenskij sobor) er en katedral i Kreml i Moskva. Katedralen var de russiske tsarenes dåp- og vigselskirke. Kirken ble bygget ved Katedraltorget i Kreml av arkitekter fra Pskov i 1484–1489, på plassen for en tidligere katedral med samme navn.
De nordre og vestre portalene har bronsedører dekorert med bladgull. Katedralens gulv er laget av jaspis. På veggene ses rester av veggmaleri.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Annunciation Cathedral in Moscow – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Teddy (sigarett)

Teddy er et varemerke som tilhører British American Tobacco Norway AS (tidligere J.L. Tiedemanns Tobaksfabrik). Merket ble introdusert i 1914, navngitt etter USAs president Theodore «Teddy» Roosevelt. Sigarettene var av typen Virginia. Merket ble trukket tilbake i 2010.


== Eksterne lenker ==
cigarettespedia.com om Teddy (Tiedemanns)
Arkitekturåret 1480

Arkitekturåret 1480 er en oversikt over blant annet fullførte bygninger av arkitektonisk betydning, priser, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkitektur i 1480.


== Bygninger ==


== Fødsler ==
ca 1480 – Albrecht Altdorfer, tysk maler, gravør og arkitekt (død 1538)
Bartolomeo Berecci, italiensk arkitekt og billedhugger (død 1537)
Juan Gil de Hontañón, spansk arkitekt (død 1526)
Cristóbal de Andino, spansk billedhugger og arkitekt (død 1543)
Juan de Álava, spansk arkitekt (død 1537)


== Dødsfall ==
6. juni – Vecchietta, italiensk maler, billedhugger og arkitekt (født ca. 1410)
Bartolomeo delle Cisterne, italiensk arkitekt (født ca. 1400)
ca. 1481 - Guiniforte Solari, italiensk billedhugger, arkitekt og ingeniør (født ca. 1429)
Et spøkelse forelsker seg

Et spøkelse forelsker seg er en norsk eventyrfilm og forvekslingskomedie fra 1946. På Krogeby gods som eies av familien Vinkelkrog, bor det 4 spøkelser. Per Aabel spiller Johnny Vinkelkrog som besøker sin tante Clementine. Han er tilfeldigvis  helt lik et av spøkelsene, og intriger følger når de to blir forvekslet. Regi og manus er ved Tancred Ibsen.


== Rolleliste ==


== Eksterne lenker ==
(en) Et spøkelse forelsker seg på Internet Movie Database 
(no) Et spøkelse forelsker seg i Nasjonalbibliotekets filmografi 
(no) Et spøkelse forelsker seg hos Filmfront 
Et spøkelse forelsker seg hos filmdelta.se
Den evangeliske landskirke i Hessen-Kassel

Den evangeliske landskirke i Hessen-Kassel var en landskirke i det tyske rike. Dette var kirken i Landgrevskapet Hessen-Kassel, senere kurfyrstedømmet Hessen, som i 1866 ble annektert av kongedømmet Preussen, og som fortsatte som Konsistorialbezirk Kassel innenfor den prøyssiske provinsen Hessen-Nassau.
Navnet den evangeliske landskirke i Hessen-Kassel ble tatt i bruk i 1918. I 1934 ble kirken slått sammen med den evangeliske landskirke i Waldeck til den evangeliske kirke i Kurhessen-Waldeck.
Aomori-motorveien

Aomori Expressway (青森自動車道, Aomori Jidōsha-dō) er en bompengefinansiert (Expressway) motorvei i Aomori i Japan. Veien er en forlengelse av Tōhoku-motorveien og ble åpnet i 2003.
Veien er eid og blir driftet og vedlikeholdt av East Nippon Expressway Company (NEXCO East Japan).


== Eksterne lenker ==
East Nippon Expressway Company
Arkitekturåret 1484

Arkitekturåret 1484 er en oversikt over blant annet fullførte bygninger av arkitektonisk betydning, priser, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkitektur i 1484.


== Bygninger ==
Byggingen av Bebudelseskatedralen i Moskva starter og fullføres 1489.


== Fødsler ==
12. april - Antonio da Sangallo den yngre, italiensk arkitekt i den italienske renessansen (død 1546)
Michele Sanmicheli - venetiansk arkitekt (død 1559)


== Dødsfall ==
ca. 1481 - Guiniforte Solari, italiensk billedhugger, arkitekt og ingeniør (født ca. 1429)
Den evangeliske reformerte kirke i Nordvest-Tyskland

Den evangeliske reformerte kirke i Nordvest-Tyskland var siden 1949 benevnelsen på den kirke, som i 1882 ble grunnlagt under navnet den evangelisk-reformerte kirke i provinsen Hannover, som en reformert landskirke med sete i Aurich. Siden 1950-tallet hadde den sitt sete i Leer i Øst-Friesland. Fra 1922 hadde den navnet den evangelisk-reformerte landskirke i provinsen Hannover.
I 1989 ble den slått sammen med den evangelisk-reformerte kirke i Bayern til den evangelisk-reformerte kirke (Synode av evangelisk-reformerte kirker i Bayern og Nordvest-Tyskland).
Landeshauptmann

Landeshauptmann (tysk for delstatsformann, flertall Landeshauptmänner og Landeshauptleute, hunkjønn: Landeshauptfrau) er enten presidenten i en landdag eller en delstatsregjering eller den øverste embetsinnehaver i en delstat.


== Historie ==
Tittelen ble opprinnelig brukt om guvernøren i en provins innenfor det tysk-romerske rike og det Østerrikske imperium. I Tyskland er tittelen ute av bruk. Den tilsvarende tittel i Tyskland er ministerpresident.


== Dagens bruk ==
Tittelen brukes i de østerrikske delstatene. Den brukes også i den autonome provinsen Bolzano-Bozen i Italia, som har sterke språklige og kulturelle bånd til den østerrikske delstaten Tirol.
Antonio da Sangallo den yngre

Antonio da Sangallo den yngre (født 12. april 1484 i Firenze, død 3. august 1546 i Roma) var en italiensk arkitekt i renessansen. Da Sangallos byggverk presenterer høyrenessansens ypperste stil og viser allerede ansatsene til tidligbarokken. Hans planer for Palazzo Farnese konsiperte dette som det første bypalass med en en-akses gestalt.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Antonio da Sangallo stammet fra en berømt arkitektfamilie. Han var nevø til Antonio da Sangallo den eldre og til Giuliano da Sangallo.


=== Arkitekt ===
I 1503 fulgte han med Giuliano da Sangallo til Roma, hvor han senere skulle nyte en rekke pavers gunst. Han var til å begynne med en medarbeider til Raffael og Donato Bramante, som brukte ham til utformingen av kuppelpillarene til Peterskirken i Roma. Bramante gav Sangallo en rekke stadig mer krevende prosjekter der det bare forelå ideskisser, og de kunne Sangallo så fullføre. Etterhvert fikk Sangallo også ansvaret for Passetto di Borgo mellom de pavelige boliger og Castel Sant'Angelo. Dette prosjektet ble imidlertid aldri sluttført, nen det gav ikke desto mindre Sangallo et vedvarende godt renomme som arkitekt.I 1514 påbegynte Antonio da Sangallo den yngre Palazzo Farnese i Roma, som er hans mest kjente byggverk.  Utformingen av dets indre gårdsrom teller blant de mest berømte perstasjoner innen den italienske renessansearkitektur.På 1540-tallet var han sjefsarkitekt for oppføringen av Peterskirken. Han presenterte noen djerve planer for utformningen, men disse ble forlatt av hans etterfølger, Michelangelo.
Kirken Santa Maria di Loreto befinner seg ved Trajans forum. Den nedre delen av kirkebygget ble tegnet av Sangallo på 1520-tallet. Ut ifra de bevarte tegningene har forskere kunnet fastslå at Sangallo var inspirert av en opprinnelig idé av Bramante.


== Referanser ==


== Kilder ==
Wittkower, Rudolf, Art and architecture in Italy 1600-1750. 6 ed. New Haven: Yale University Press 1999. ISBN 0-300-07890-0


== Eksterne lenker ==
(en) Antonio da Sangallo the Younger – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Bidrag i Great Buildings
Guiniforte Solari

Guiniforte Solari også kjent som Boniforte (født ca. 1429 i Carona, død ca. 1481 i Milano) var en italiensk billedhugger, arkitekt og ingeniør.
Han ble født i Milano og var sønn til arkitekten Giovanni Solari, og bror til Francesco Solari. 
Guiniforte var sjefsingeniør i hertugdømmet Milano i løpet av livet sitt. Han er spesielt husket for sine uenigheter med Filarete, som hadde blitt tilkalt av hertug Francesco I Sforza for å modernisere Lombardias arkitektur slik at den gulgte de nye renessanse stilene. Men Solari representerte den lokale gotiske tradisjonen.
Bygninger som han arbeidet på innbefatter Duomo, kirken Santa Maria delle Grazie og Ospedale Maggiore i Milano, og Certosa di Pavia. Guiniforte Solari blir også tilskrevet Cappella Portinari i Basilica di Sant'Eustorgio, Milano.
Han døde i Milano rundt 1481. Sønnen hans Pietro var også en fremstående billedhugger og arkitekt.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Malaguzzi Valeri, F. (1906). «I Solari, architetti e scultori del XV secolo». Italienische Forschungen des Kunsthistorisches Institut in Florenz. I: 76–111.
Arkitekturåret 1481

Arkitekturåret 1481 er en oversikt over blant annet fullførte bygninger av arkitektonisk betydning, priser, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkitektur i 1481.


== Bygninger ==


== Fødsler ==
7. mars - Baldassarre Peruzzi, italiensk arkitekt, maler og scenograf (død 1536)
Bastiano da Sangallo, italiensk arkitekt, scenograf og maler (død 1551)


== Dødsfall ==
3. august - Giovanni da Colonia, tysk arkitekt (født ca. 1410)
ca. 1481 - Guiniforte Solari, italiensk billedhugger, arkitekt og ingeniør (født ca. 1429)
Hark Olufs

Hark Olufs (også Harck) (født juli 1708 i hertugdømmet Slesvig, død 13. oktober 1754) var en nordfrisisk sjøfarer. 


== Biografi ==
Hark Olufs ble født i Süddorf på den nordfrisiske øya Amrum på Sønderjyllands vestkyst som sønn av kapteinen Oluf Jensen. Som ung mann ble han i 1724 kidnappet av algirske sjørøvere og solgt som slave i Constantine i Algerie.
Han ble lakei, eller livrist hos beyen av Constantine og konverterte trolig til islam. Som voksen oppnådde han å bli finansminister i den algirske provins Constantine (Gasnadal) samt kommandør for livgarden. I 1732 ble han kavaleriets øverstkommanderende (Agha ed-Deira). Samme år fikk han lov til å kjøpe seg fri, hvoretter han reiste hjem til Amrum. 
Hjemme utga Olufs i 1747 sin selvbiografi, hvori han på dansk beskrev hvordan han ble kidnappet av pirater og solgt som slave. Selvbiografien har den lange tittel: Harck Olufs, Fød paa Øen Amrom udi Riber-Stift i Jydland, Besynderlige AVAN TURES, som have tildraget sig med ham Især til Constantine og paa andre Steder i Africa, For deres Merkvær digheds skyld i Trykken ud­givne.
Han døde den 13. oktober i 1754 i sin hjemby Süddorf. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Hark Olufs selvbiografi
Lund + Slaatto Arkitekter

Lund+Slaatto Arkitekter AS (Lund & Slaatto) er et norsk arkitektfirma grunnlagt i 1958 av Kjell Lund og Nils Slaatto. 
Lund + Slaatto Arkitekter står bak en lang rekke prosjekter, og har vunnet flere norske og internasjonale arkitekturpriser. Kontoret har blant annet mottatt Houens fonds diplom for fem av sine prosjekter og Statens byggeskikkpris i 2014.
Kontoret holder til i havnelageret på Langkaia 1 i Oslo.


== Byggverk og prosjekter – utvalg ==
Asker rådhus, 1964.
St. Hallvard kirke og kloster, 1966, 1992.
Veritasbygget på Høvik, 1976, 1984, 2017.
Chateau Neuf, 1970.
Vernebygg over domkirkeruinene på Hamar, 1998


== Priser – utvalg ==
1964 – Betongtavlen for Asker rådhus
1988 – Houens Fonds diplom for Veritasanlegget
2014 - Statens byggeskikkpris for kontorbygget Schweigaardsgate 21 og 23


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Lund & Slaatto – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Nicolai Peters

Nicolai Hermannssohn Peters (født 10. juni 1766 i Frederiksstad i det danske hertugdømmet Slesvig, død 10. januar 1825 i Flensborg) var en dansk dyremaler.
Peters far var Hermann Peters, som ved siden av sitt håndverk som maler og lakkerer også malte stilleben av døde fjerkre eller fisk. Mens broren Jacob Peters ble landskapsmaler, fulgte Nicolai i samme retning som faren. Han malte fugler, pattedyr, fisk, blomster og insekter i vannfarve og gouache. Hans gjengivelser av dyr og planter var meget presise, han kom derfor til å illustrere flere vitenskapelige verk. 
Han ble i samtiden berømt for blikkbokser med virkelighetstro, malte pengeseder på lokkene. Han var også kjent som skuespiller og dikter, med bidrag til tidsskrifter og med selvstendige verk. I 1805 skrev han et hyllesdikt til Christian VII med tittelen: Empfindungen vom Sklavenjoche entlastete Menschen.
I 1791 giftet han seg i København med Juliane Marie Lind, og utstilte flere ganger i samme by. Statens Museum for Kunst eier En Hønsegård. Allegori på tålsomheden av Peters. I 1810 flyttet han til Flensborg, hvor han døde. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Peters, Nicolai Hermannssohn i Dansk biografisk Lexikon
(da) Nicolai Peters på Kunstindeks Danmark / Weilbachs Kunstnerleksikon
No More Stories Are Told Today I’m Sorry They Washed Away No More Stories The World Is Grey I’m Tired Let’s Wash Away

No More Stories Are Told Today, I'm Sorry They Washed Away No More Stories, The World Is Grey, I'm Tired, Let's Wash Away er det femte studioalbumet fra det danske bandet Mew, utgitt 17. august 2009. 
Albumet ble produsert av Rich Costey som også produserte bandets gjennombruddsalbum Frengers. Dette er bandets første album som trio etter at bassisten Johan Wohlert forlot bandet. Albumets tittel er hentet fra teksten til sangen «Hawaii Dream». Bonussporet på vinylutgivelsen, «Nervous» er sangen «New Terrain» spilt baklengs.


== Sporliste ==
«New Terrain» 3:14
«Introducing Palace Players» 4:46
«Beach» 2:46
«Repeaterbeater» 2:33
«Intermezzo 1» 0:29
«Silas the Magic Car» 4:06
«Cartoons and Macramé Wounds» 7:21
«Hawaii Dream» 1:47
«Hawaii» 5:01
«Vaccine» 5:08
«Tricks of the Trade» 4:28
«Intermezzo 2» 1:03
«Sometimes Life Isn't Easy» 5:21
«Reprise» 5:32
Bonusspor på vinylutgave
«Nervous» 3:14


== Personell ==
Jonas Bjerre: vokalist, gitar
Silas Utke Graae Jørgensen: trommer
Bo Madsen: gitarAndre medvirkende

Steve Coleman: saksofon
Sellasi Dewornu: afrikansk perkusjon
Matthias Friis-Hansen: marimba, kalimba og perkusjon
Mari Helgerlikova: vokal
Bastian Juel: bass
Damon Tuntunjian: bass
Nick Watts: keyboard


== Eksterne lenker ==
(en) No More Stories Are Told Today I'm Sorry They Washed Away No More Stories The World Is Grey I'm Tired Let's Wash Away på Discogs 
(en) No More Stories Are Told Today I'm Sorry They Washed Away No More Stories The World Is Grey I'm Tired Let's Wash Away på MusicBrainz
UNAMET

UNAMET, formelt United Nations Mission in East Timor, var en fredsbevarende FN-styrke opprettet 11. juni 1999 av FNs sikkerhetsråd ved resolusjon 1246. Styrken skulle organisere en folkeavstemning der velgerne i Øst-Timor fikk avgjøre om landet skulle tilhøre Indonesia eller bli en selvstendig stat. Folkeavstemningen ble avholdt 30. august 1999 og UNTAET fikk sitt mandat forlenget til 30. september samme år ved sikkerhetsrådsresolusjon 1257. Resultatet ble at velgerne valgt selvstendighet og det kom til voldeligheter. FN autoriserte da International Force for East Timor (INTERFET) for å ivareta sikkerheten i landet og satte inn overgangsadministrasjonen UNTAET.
På det meste rådde UNAMET over 50 militærobservatører og 271 politifolk, støttet av internasjonalt og lokalt sivilt ansatte, samt frivillige fra FNs fredskorps.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
UNTAET. Background, United Nations, Department of Peacekeeping Operations
UNTAET

UNTAET, formelt United Nations Transitional Administration in East Timor og på norsk også kalt FNs overgangsmyndighet i Øst-Timor, var en fredsbevarende FN-styrke opprettet 25. oktober 1999 av FNs sikkerhetsråd ved resolusjon 1272. Styrken fikk i oppdrag å administrere Øst-Timor etter at velgerne i landet hadde uttrykt ønske om selvstendighet i en folkeavstemning. Fra september 1999 til februar 2000 ble militær sikkerhet i Øst-Timor også ivaretatt av International Force for East Timor (INTERFET). UNTAET landet på alle områder og forberedte Øst-Timor for selvstendighet, noe som ble oppnådd 20. mai 2002. FN satte deretter inn UNMISET i landet.Brasilianeren Sérgio Vieira de Mello var spesialutsending for FNs generalsekretær og utgjorde UNTAETs politiske ledelse. Den militære ledelsen lå hos Winai Phattiyakul fra Thailand. På det meste hadde UNTAET en styrke på 6 281 soldater, 118 militærobservatører og 1 288 politifolk. I tillegg fantes en internasjonal, sivil administrasjon på 737 personer og derutover 1 745 lokalt ansatte. Norge var blant landene som bidro med militært personell og politifolk til operasjonen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
UNTAET, United Nations, Department of Peacekeeping Operations
UNAMSIL

UNAMSIL, formelt United Nations Mission in Sierra Leone, var en fredsbevarende FN-styrke opprettet 22. oktober 1999 av FNs sikkerhetsråd ved resolusjon 1270. Styrken hadde som oppgave å støtte iverksettingen av Lomé-fredsavtalen mellom Sierra Leones regjering og Revolutionary United Front, som siden 1991 hadde utkjempet en borgerkrig. Tidligere hadde FN fra 1998 til 1999 hatt styrken UNOMSIL i landet, men denne var ikke sterk nok. UNAMSIL fikk en større styrke. Den var også ansvarlig for et såkalt DDR-program, med avvæpning, demobilisering og reintegrering av soldater. Operasjonen var i aktivitet til desember 2005.UNAMSIL rådde på det meste over 17 368 soldater og 87 politifolk. I tillegg kom en internasjonal administrasjon på 322, samt 552 lokalt ansatte. Hovedkvarteret lå i Freetown. Norge var blant landene som bidro med militært personell og politifolk til operasjonen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
UNAMSIL
Pietro Baseggio

Pietro Baseggio var en 1300-talls arkitekt og billedhugger i Venezia. I 1361, han ble utnevnt til leder for byggingen av Dogepalasset i Venezia, og hjalp til under byggingen sammen med Filippo Calendario.


== Litteratur ==
John Ruskin. Stones of Venice.
Jeg marsjerer ved din side

«Jeg marsjerer ved din side» (original tittel: «Royal Telephone») er en sang skrevet av Robert H. Iredal, Hal Saunders og Tycho Thomas som ble spilt inn og gitt ut på singel med Wenche Myhre i 1964. Den norske teksten er skrevet av Arne Bendiksen. Singelen lå 16 uker på VG-lista og nådde fjerdeplass som beste plassering. Sangen ble også gitt ut på albumet La meg være ung senere samme år. Singelen ble tildelt den Norske Sølvplaten 1968.


== Referanser ==