jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Nikola Karabatić

Nikola Karabatić (født 11. april 1984 i Niš i Serbia) er en fransk håndballspiller som spiller for Paris Saint-Germain Handball og for Frankrikes herrelandslag i håndball.
Med landslaget har han vunnet to gullmedaljer i OL (OL 2008 og OL 2012), fire gullmedaljer i VM (VM 2009, VM 2011, VM 2015 og VM 2017), tre europamesterskap (EM 2006, EM 2010 og EM 2014).
Han har tidligere bl.a. spilt ni sesonger for Montpellier HB, og er en av verdens beste i sin posisjon. Han ble kåret til «Verdens beste håndballspiller» for håndballåret 2007 av det internasjonale håndballforbundet (IHF).


== Karriere ==
Karabatić debuterte på landslaget 2. november 2002. Han spilte på laget som vant EM 2006, OL 2008, VM 2009, EM 2010, VM 2011, OL 2012, EM 2014, VM 2015 og VM 2017. Han har dessuten sølvmedalje fra OL 2016 og bronsemedaljer fra VM 2003, VM 2005 og EM 2008.
Karabatic begynte sin profesjonelle karriere i den franske toppklubben Montpellier HB. Der ble han fransk mester i 2002, 2003, 2004 og 2005. Han har også vunnet Champions League med klubben i 2003. Han spilte for den tyske klubben THW Kiel, og ble tysk mester i 2006, 2007, 2008 og 2009, og vant EHF Champions League i 2007. Sommeren 2009 forlot han Tyskland og kom tilbake til Montpellier HB. Etter sin hjemkomst vant Karabatic den franske ligaen tre ganger (2010, 2011 og 2012). Han hadde et kort opphold i Pays d'Aix Université Club handball (Aix-en-Provence) mellom februar og juni 2013. Fra 2013 til 2015 spilte han for FC Barcelona.Karabatić er ridder av Æreslegionen.Han tok sølv under Sommer-OL 2016.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Nikola Karabatić – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(de) Nikola Karabatić – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Nikola Karabatić – Olympedia 
(en) Nikola Karabatić – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(fr) Nikola Karabatić – Frankrikes olympiske komité 
(en) Nikola Karabatić – Det europeiske håndballforbundet (EHF) 
(fr) Nikola Karabatić – Ligue Nationale de Handball (LNH) 
(fr) Nikola Karabatić – Handzone 
(en) Nikola Karabatić – Scoresway 
Nikola Karabatić på Twitter
Yao Wenyuan

Yao Wenyuan (kinesisk: 姚文元, pinyin:  Yáo Wényuán, født 1931 i Zhuji i provinsen Zhejiang i Kina, død 23. desember 2005 samme sted) var en kinesisk litteraturkritiker og politiker, og et medlem av den såkalte «Firerbanden» under kulturrevolusjonen. 


== Liv og virke ==
Han begynte sin karriere i Shanghai som litteraturkritiker, og ble kjent for sin skarpe kritikk av sine kolleger, særlig etter at han i juni 1957 langet ut mot avisen Wenhuibao. Fra den tid begynte han å knytte seg opp i mot Shanghais mest venstreorienterte politikere, blant dem lederen for bystyrets propagandaavdeling, Zhang Chunqiao. Hans artikkel «Om den nye historiske beijingoperaen 'Hai Rui avsettes fra embedet'" (海瑞罢官; pinyin: Hăi Ruì bà guān), publisert i Shanghaiavisen Wenhuibao den 10. november 1965 var med på å lansere kulturrevolusjonen. 
Artikkelen var om en populær opera skrevet av Wu Han, som var stedfortredende borgermester av Beijing. Zhang Chunqiao og Jiang Qing, som sammen med Mao Zedong var anstifterne til avisartikkelen, ville gjøre  det gjeldende at Wu Hans opera var kontrarevolusjonær fordi den angivelig la til rette for en sammenligning med den dagsaktuelle situasjon, og følgelig kritiserte Mao Zedong for å ha avsatt rettskafne medarbeidere. 
I stykket om Hai Rui dreide det seg om avsettelsen av en keiserlig mandarin som hadde talt bøndenes sak overfor den keiserlige regjering, med anklagen om at regjeringens menn hyklet om sin rettferd men i virkelighet undertrykte bøndene. I mistet deretter stillingen. Yao hevdet at operastykket var et fordekt angrep på Mao fordi han i 1959 hadde avsatt forsvarsminister Peng Dehuai, som hadde kritisert Maos moderniseringskampanje «det store spranget fremad», som hadde mislykkes katastrofalt.
Partiledelsen i Beijing ble overrasket og forvirret av dette angrepet, som ble trykt opp i alle landets viktigere aviser. De forsøkte å slå ring om Wu Han. Dette gav Mao den foranledning han var ute etter for å initiere «kampsesjoner» mot dem året etter. Yao ble på sin side utnevnt til medlem av planleggings- og styringsorganet Kulturrevolusjonsgruppen. 
Yao Wenyuan hadde den ideelle bakgrunn for å fremføre kritikken mot operaen, ettersom hans egen kommunistiske bakgrunn var plettfri. 
I april 1969 ble han medlem av Politbyrået og konsentrerte seg om propagandaarbeid. Han var med i gruppen «Proletære arbeidere for renhet» og ble redaktør for Shanghais viktigste avis «Frigjøringsdagsavisen». Han deltok i statens anstrengelser med å fjerne den kjente forfatteren Hu Feng fra Det kinesiske forfatterforbund.  
I oktober 1976 ble han arrestert for sine handlinger under kulturrevolusjonen og dømt til 20 års fengsel. 
Han ble løslatt 23. oktober 1996, og brukte resten av sitt liv til å forfatte en bok og til studiet av Kinas historie. Han bodde i hjembyen Shanghai og ble den siste gjenlevende av «firebanden» etter at Zhang Chunqiao døde i april 2005. Selv døde han senere samme år.[1]


== Referanser ==


== Litteratur ==
Barnouin, B.; Changgen, Y.: Ten Years of Turbulence. The Chinese Cultural Revolution. Kegan Paul International, London/New York 1993.


== Eksterne lenker ==
(en) Yao Wenyuan hos China Vitae
Kulturrevolusjonsgruppen

Kulturrevolusjonsgruppen  (kinesisk: 中央文革小组, Zhōngyāng wéngé xiǎozǔ) var en gruppe som ble dannet i mai 1966 og som kom til å spille en viktig rolle under kulturrevolusjonen i Folkerepublikken Kina. I denne gruppen inngikk blant annet Jiang Qing, Kang Sheng, Chen Boda, Yao Wenyuan og Zhang Chunqiao.
I lengre tid var kulturrevolusjonsgruppen i virkeligheten, skjønt ikke formelt, Kinas sentrale maktorgan.
Den ble etter hvert avløst av andre, og ble formelt avviklet av Det kinesiske kommunistpartis 9. nasjonalkongress i april 1969.


== Litteratur ==
MacFarquhar, R and Schoenhals, M; Mao's Last Revolution; Belknap Harvard (2006)
Meisner, M; Mao's China and After: A History of the People's Republic Since 1949; Free Press (1986)
Kampsesjon

Kampsesjoner (kinesisk: 批鬥大會, pinyin: Pīdòu dàhuì, kortversjon for 批判鬥爭大會) er en type politiske møter (avhør, fordømmelsesallmøter) som er avledet av marxistisk dialektisk teori og som ble særlig beryktet under kulturrevolusjonen i Folkerepublikken Kina. Kampsesjonene må sees i lyset av klassekampen, de var møter som hadde til hensikt å ta oppgjør med «kontrarevolusjonær» og «reaksjonær» tenkning.
Under kulturrevolusjonen utartet kampsesjonene ganske raskt fra ikke bare verbal kamp, som i og for seg kunne være belastende nok for de enkeltpersoner som ble gjenstand for slike møter, men også for fysisk kamp. Det kunne ende med drap, og politiet hadde ordre om ikke å gripe inn. Dette var utbredt i den delen av kulturrevolusjonen da rødegardistene hadde fritt frem, fra 1966 til 1969. I teorien skulle kampsesjonene føre til selvkritikk og selvinnsikt hos de som ble utsatt for den, slik at det skulle gagne vedkommende som nå skulle kunne engasjere seg i klassekampen med kraft på «den rette side»; det var imidlertid andre ting som skjedde: Personen ble utrensket, og vedkommendes familie ble i etterkant ofte også rammet med harde tiltak. Som ofte var utvelgelsen av personer det skulle «kjempes imot» diktert av hva som var gunstig i de pågående maktkamper, eller av personlige motsetninger som ikke hadde noe med ideologi å gjøre, eller av rødegardisters ønske om å bevise sin iver.  
Utenom denne kinesiske kontekst er lignende metoder blitt tatt i bruk av kommunistiske makthavere, men mindre spektakulært og tildels kombinert med hjernevask.


== Eksterne lenker ==
En skildring av en kampsesjon mot en kvinnelig kinesisk professor, You Xiaoli, under kulturrevolusjonen
Yang Rongguo

Yang Rongguo (kinesisk: 杨荣国, pinyin: Yáng Róngguó, født 1907 i Kina, død 1978) var en kinesisk akademiker og filosof som var involvert i kampanjen Kritiser Lin, kritiser Konfucius under kulturrevolusjonen.
Yang ble kjent som Konfuciuskjenner med en publikasjon om Konfucius i 1947 som ble revidert og utgitt på nytt i 1973.  Under kulturrevolusjonen var han professor ved Zhongshanuniversitetet.  Han publiserte en artikkel den 7. juli 1973 i «Folkets Dagblad» om «Konfucius – en tenker som sta opprettholdt slavesystemet»  Denne artikkelen sammen med gjenutgivelsen av hans gamle arbeid, gjorde ham til en prominent skikkelse. Han begynte å koble sammen Lin Biao, den falne kommunistleder som nå var blitt stemplet som «høyreavviker», og Konfucius, som man hadde drevet kampanjer imot i flere år. Yang generaliserte inn i dette bildet også folk som Liu Shaoqi og andre utrenskede ledere som Konfuciusdisipler.  Konfucius ble nå en mer fremstående målskive enn noensinne, og var en stand-in for statsminister  Zhou Enlai, som ikke ble kritisert ved navns nevnelse. Blant Yang Rongguos poenger var at Konfucius hadde motarbeidet sosiale endringer på sin tid, og at Zhou Enlai hadde gjort lignende ting ved å arbeide for å få rehabilitert utrenskede medlemmer av Det kinesiske kommunistparti i 1972, som for eksempel  Deng Xiaoping.


== Referanser ==
Wang Hongwen

Wang Hongwen (kinesisk: 王洪文; pinyin:  Wáng Hóngwén , født 1933/1935 i Changchun i Jilin i Kina, død  3. august 1992 i Beijing) var en kinesisk politiker. Sammen med Mao Zedongs kone Jiang Qing, Zhang Chunqiao og Yao Wenyuan tilhørte han den såkalte «firerbanden».
Wang Hongwen deltok i Koreakrigen og arbeidet som fabrikkarbeider i Shanghai. Der traff han Zhang Chunqiao. Under kulturrevolusjonen ble han i 1967 rødegardist, og var med på å organisere Shanghaikommunen. I 1969 ble han innvalgt i sentralkomiteen for Det kinesiske kommunistparti, og i 1973 ble han valgt til medlem av Det kinesiske kommunistpartis politbyrås stående komite. 
I 1976, da «firerbanden» ble styrtet, ble Wang Hongwen arrestert. Han ble dømt til døden i 1981. Etter to år ble dommen omgjort til livsvarig fengsel.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Barnouin, B.; Changgen, Y.: Ten Years of Turbulence. The Chinese Cultural Revolution. Kegan Paul International, London/New York 1993.
Klosteret på Kjørrefjord

Klosteret på Kjørrefjord (cirka år 1000) skal ha vært på Kjørefjord mellom Farsund og Vanse. I urolige tider så kunne munkene flykte i en underjordisk tunnel til en øy utenfor Kjørefjord, det merkelige med den øya er at den er helt rund så den kan være kunstig. Men det er ingen spor etter noe kloster eller om noen skriftlige kilder så klosteret regnes som et sagn.
Det har vært leting etter klosteret og den underjordiske tunnelen, men ingen ting har blitt funnet ennå.
I dag er området båthavn og øye brukes til fortøyning av store seilbåter.
Zhao Shuli

Zhao Shuli  (kinesisk: 赵树理, pinyin: Zhào Shùlǐ , født 1906 i Qinshui fylke i Shanxiprovinsen i Kina, drept 1970) var en ledende skikkelse innen moderne kinesisk litteratur.  Hans opprinnelige navn var  趙樹禮, som på mandarin lyder nøyaktig på samme måte som hans forfatterpseudonym.
Blant Zhaos viktigste romaner er 小二黑結婚 Xiao Erhei jiehun («Xiao Erheis ekteskap»),  李有才板話 Li Youcai banhua, 李家莊的變遷 Li jiazhuang de bianqian, og 三里灣 San li wan («Tremilsbukten»).  Handlingen i hans bøker finner som regel sted på landet nord i Kina, og Zhang skildrer de konflikter og dilemmaer som oppstår i landsbyene. Han er kjent for sine nyanserte personskildringer. 
Zhao stiftet den viklige kinesiske bevegelse som er kjent som Shanyaodan-bevegelsen 山藥蛋派.
Zhao ble etter den kommunistiske seier i 1949 medlem av eksekutivkomiteen for Den kinesiske forfatterforening, g ar også direktør for Selskapet for kinesiske diktere, og medredaktør for tidsskriftene 曲藝 Quyi og 人民文學 Renmin Wenxue («Folkets litteratur»).  Han ble også utpekt til utsending til den åttende nasjonalkongress for det kinesiske kommunistparti.  
Han døde i 1970 som en følge av å ha blitt gjenstand for brutalitet under en kampsesjon under kulturrevolusjonen. Man gikk da hardt ut mot intellektuelle og kunstnere og mange andre.


== Referanser ==
Ye Jianying

Ye Jianying  (kinesisk: 叶剑英; pinyin: Yè Jiànyīng, Wade-Giles: Yeh Chien-ying; født 28. april 1897 i fylket Mei i Meixianprefekturet i provinsen Guangdong i Kina, død 22. oktober 1986 i Beijing) var en kommunistisk general og politiker som fra 1978 til 1983 var Folkerepublikken Kinas president. 


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Han ble født med navnet Ye Yiwei 葉宜偉 i en velstående kjøpmannsfamilie, og var hakkakineser. 


=== Offiser ===
Etter å ha blitt uteksaminert fra militærakademiet i Yunnan i 1919 sluttet han seg til Sun Yat-sen og Kuomintang (KMT). Han underviste ved militærakademiet i Whampoa og ble i 1927 medlem av Det kinesiske kommunistiske parti. Han deltok samme år i de mislykkede Nanchang- og Guangzhouoppstandene, flyktet til Hongkong og kom seg til Moskva der han fikk ytterligere militær opplæring. Etter tilbakekomsten til Kina i 1932 ble han med i Jiangxisovjetet.
Han var så stabssjef i general Zhang Guotaos Fjerde Frontarmé. Ye deltok på «den lange marsjen».  Han ble i 1936 direktør for liaisonkontoret med KMT, først i Xi'an, så i Nanjing og til slutt i Chongqing. Hele tiden samarbeidet han med Zhou Enlai.
Frem til 1968 var Ye aktiv i en rekke embeder, blant annet som forsvarsminister. I 1955 ble han utnevnt til marskalk. Han ble imidlertid ansett for alt for mild; i Guangdong hadde han ikke samarbeidet om en rekke arrestasjoner, ettersom han mente at de var til skade for samfunnet. Hans karriere skred dermed ikke videre oppover, selv om Mao med tanke på hans innsats under den lange marsjen lot være å straffe ham. 
Han mistet derfor bare sine rent politiske embeter, men beholdt de militære verv. Ye klarte med kløkt å utnytte sin militære innflytelse til en viss støtte og beskyttelse for reformvillige som Zhao Ziyang, og var med på å forpurre drapsplaner mot Deng Xiaoping under kulturrevolusjonen.
Han var ledende i den sammensvergelse av generaler og partifolk som førte til at Maos enke Jiang Qing og de øvrige i den såkalte «firerbanden» ble styrtet i 1976. Under den innledende planlegging i hans residens, kommuniserte han og Li Xiannian skriftlig, selv om de satt ved siden av hverandre. De var engstelige for at rommet kunne være avlyttet.  
I 1982 mistet han stillingen som stedfortredende partiformann, idet stillingen ble avskaffet. Han gikk ut av Politbyrået i september 1985, og døde året etter i Beijing i en alder av 89 år.


== Referanser ==
Wuhanhendelsen

Wuhanhendelsen (kinesisk: 七二零事件; pinyin: Qī èrlíng shìjiàn, som betyr 20. juli-hendelsen) var en væpnet konflikt mellom to grupper som kjempet om kontrollen over  Wuhan i provinsen Hubei i Folkerepublikken Kina i 1967. Den ene gruppen, «De millioner helter» (som talte omkring 500 000 mennesker), bestod for det meste av faglærte arbeidere, statsansatte og partifunksjonærer, og de ble støttet av de lokale avdelinger av Folkets frigjøringshær under ledelse av divisjonskommandør general Chen Zaidao. «Wuhan-arbeidernes hovedkvarter» på den annen side (også disse oppimot 500 000) bestod for det meste av alminnelige arbeidere og av rødegardistorganisasjoner. 
Begge sider drev en intens propaganda for å vinne frem i befolkningen forøvrig. De hengte opp plakater, delte ut pamfletter og avholdt gatemøter for å sverte sine motstandere.
Etter et mislykket forsøk fra «arbeidernes hovedkvarter» på å gripe makten i byen, forsynte general Chen «millionheltene» med våpen, og leden en beleiring av «arbeidernes hovedkvarter». Zhou Enlai beordret general Chen til å avbryte beleiringen, men generalen adlød ikke. 
Som reaksjon på Wuhanmytteriet ble den radikale intellektuelle og minister for offentlig sikkerhet, Xie Fuzhi, og Wang Li, en annen viktig skikkelse i Kulturrevolusjonsgruppen, sendt fra Beijing til Wuhan. De to ankom den 16. juli og beordret general Chen om å trekke tilbake sin støtte til «millionheltene» og i stedet støtte «arbeidernes hovedkvarter». 
Chen nektet på nytt, og den 20. juli grep styrker fra hæren Xie Fuzhi, og gav ham en stygg runde rundbank som gav ham varige mén. Han lot også «millionheltene» kidnappe og skjule Wang Li. 
I et siste forsøk på å løse krisen fløy Zhou Enlai selv til Wuhan, men stridsvogner og andre militærkjøretøy under general Chens kommando umuliggjorde landing på flyplassen. 
Beijing svarte nå straks med å kommandere tre infanteridivisjoner, kanonbåter og en luftbåren enhet om å konfrontere general Chens styrker i Wuhan. Stilt overfor denne overmakten overgav general Chen seg, og Wang Li og Xie Fuzhi ble løslatt og kunne dra tilbake til den 25. juli. Omkring 1 000 mennesker anslås å ha blitt drept i Wuhan i juli 1967. 


== Litteratur ==
Thomas W. Robinson: «The Wuhan Incident: Local Strife and Provincial Rebellion  During the Cultural Revolution», i The China Quarterly (1971), 47: s. 413-18.
Europavei 33

Europavei 33 går mellom Parma og La Spezia i Italia. Veiens lengde er 124 km og er identisk med autostrada A15.
Hele strekningen er feilskiltet som E31.


== Knutepunkter ==


== Eksterne lenker ==
European Agreement on Main International Traffic Arteries (AGR) 14 mars 2008 (PDF, offisiell E-veiliste begynner på s. 14)
UNECEs oversiktskart over alle europaveiene
Deng Tuo

Deng Tuo (kinesisk: 邓拓, pinyin: Dèng Tuò; født 26. februar 1912 i Minhou nær Fuzhou i Fujian i Kina, selvmord 17. mai 1966 i Beijing) var en kommunistisk kinesisk forfatter, journalist, redaktør og politiker. 


== Biografi ==
Han tilhørte det kinesiske politiske byråkrati, og var samtidig en ledende kunstner og estét, kjent for en satirisk stil.
Han hadde vært med Mao Zedong siden årene i Yan'an, og var i 1940-årene redaktør av avisen Jinchaji Ribao. Fra 1948 til 1958 var han sjefredaktør for Renmin Ribao.
I 1966 var han kultursjef i Beijing. 
Under opptrappingen mot kulturrevolusjonen ble han en ideologisk skyteskive, og han begikk i sin fortvilelse selvmord.  Han ble av kulturrevolusjonens folk fremhevet som en av tre anti-maoistene kalt «Trefamilielandsbyen», bestående av ham selv, Wu Han og Liao Mosha. Deres navn inngikk i talekor som man lærte skolebarna og ungpionerene å fremføre under kulturrevolusjonen. 


== Referanser ==


== Litteratur ==
Timothy Cheek: Propaganda and Culture in Mao's China: Deng Tuo and the Intelligentsia,  Oxford University Press, 1998 ISBN 9780198290667
Roderick MacFarquhar: The origins of the Cultural Revolution, Oxford University Press ISBN 0192149970
MS «Vesleø II»

«Vesleø» II er en passasjerbåt som går i rute mellom Skjærhalden og Strömstad. (2007). Den har egen tax-free butikk ombord og er attraktiv fra påsken til sent i desember.


== Spesifikasjoner ==
Lengde: 33 meter
Bredde: 7 meter


== Eksterne lenker ==
Hvaler Fjordcruise
Shekou

Med Shekou kan det siktes til flere steder i Folkerepublikken Kina, som 

蛇口 Shekou (Shenzhen) en viktig havn i provinsen Guangdong
滠口 Shekou (Hubei), en by i provinsen Hubei
Shekou (Hubei)

Shekou (kinesisk: 滠口, pinyin:  Shèkǒu , Wade-Giles: Shekow) er en by i provinsen Hubei i Folkerepublikken Kina, litt nord for provinshovedstaden Wuhan, ved jernbanelinjen nordover til Beijing. 
Shekou tilhører administrativt Wuhan i dag, og har et areal på 2.7 km² og en befolkning på 16 000. 
Den 23. mars 1913 åpnet her Lutheran Theological Seminary  信義神學院 (LTS). Seminaret ble finansiert av The American Lutheran Mission, The Hauge's Synod Mission, Det norske misjonsselskap og Det finske misjonsselskap. Oscar R. Wold fra The Hauge Synod Mission ble valgt til seminarets første president, og dets campus ble innviet 19. oktober samme år. Seminaret hadde også et forlagshus, og fra 15. september 1913 utgav det tidsskriftet The Lutheran Bulletin som betjente de forskjellige lutherske misjonsgruppene i Kina.
Den norske misjonæren Karl Ludvig Reichelt underviste her fra 1913 til 1920. Den 1. desember 1948 måtte seminaret evakuere, og fortsatte sin drift i Hongkong.
Hanyang

Hanyang er også et tidligere navn på den sørkoreanske byen Seoul
Hanyang  (forenklet kinesisk: 汉阳, tradisjonell kinesisk: 漢陽, pinyin: Hànyáng) er en av de tre byer som sammen med Wuchang og Hankou er sammenslått og inngår i den moderne storbyen Wuhan, hovedstad i provinsen  Hubei i Kina.


== Historie ==
Hanyang er den nest yngste av de tre byene. Den ble grunnlagt under Sui-dynastiet (581-618). Hanyang var lenge et eget muromgjerdet fylkessete og ble under Qingdynastiet sete for prefekturet Hanyang.
Hanyang spilte en viktig rolle under Kinas tidlige industrialisering og i 1889 grunnla embedsmannen og reformatoren generalguvernør Zhang Zhidong (1837–1909)  et jernverk i byen, som i 1908 ble sammenknyttet  med en jerngruve i Daye og kullgruvene i Pingxiang for å bli  Kull- og jernselskapet Hanyeping (漢冶萍煤鐵廠礦有限公司). Selskapet fikk senere sterke japanske interessenter og 1915 inngikk kontroll over Hanyeping i de 21 krav. En betydningsfull våpenfabrikk var også i byen.
Zhang Zhidong fremmet også bygging av bomullsspinnerier, silkefabrikker og andre industrier. Han fremmet også byggingen av jernbane mellom Beijing og Hankou (ferdig 1906), og ble i 1889 utnevnt til generalguvernør av Hukuang (dobbeltprovinsen Hunan-Hebei som Qing-dynastiet betraktet som en enhet). 
Zhang Zhidongs moderniseringsprosjekter ble ledsaget av korrupsjon og var lenge tapsprosjekter, men førte til at trebyområdet vokste frem som et slags indre Kinas versjon av Chicago. 
Under Republikken Kina lød byen vekselsvis under Wuchang og Hankou.


== Referanser ==
Wuhanuniversitetet

Wuhan-universitetet  (WHU;  武汉大学; Wǔhàn Dàxué eller kort Wǔdà) er et ledende universitet i Folkerepublikken Kina. Det ligger i provinsen Hubeis hovedstad Wuhan.
Universititetet går tilbake til Ziqiang-instituttet 自强学堂 som ble grunnlagt i 1893 av Zhang Zhidong, guvernør av Hubei og Hunan i den senere del av Qing-dynastiet. Etter en rekke navneskifter ble det Det nasjonale Wuhan-universitet i juli 1928.


== Eksterne lenker ==
(zh) Offisielt nettsted 
(en) Offisielt nettsted 
(en) Wuhan University – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Europavei 612

Europavei 612 går mellom Ivrea og Torino i Italia. Veiens lengde er rundt 50 km.


== Knutepunkter ==


== Eksterne lenker ==
European Agreement on Main International Traffic Arteries (AGR) 14 mars 2008 (PDF, offisiell E-veiliste begynner på s. 14)
UNECEs oversiktskart over alle europaveiene
Europavei 821

Europavei 821 går mellom Roma og San Cesareo i Italia. Veiens lengde er rundt 20 km.


== Knutepunkter ==


== Eksterne lenker ==
European Agreement on Main International Traffic Arteries (AGR) 14 mars 2008 (PDF, offisiell E-veiliste begynner på s. 14)
UNECEs oversiktskart over alle europaveiene
MGM Macau

MGM Macau er et hotell og et kasino sentralt i Macao som ble åpnet den 18. desember 2007. Hotellet eies av MGM China Holdings Limited, et kasinoselskap som MGM Resorts International har aksjemajoriteten i.
MGM Macau er 35 etasjer og 154 meter høyt, har 600 rom, teater, nattklubb, restauranter, helsestudio og møtearealer. Kasinodelen er på 20 600 kvadratmeter og har 430 spillebord og rundt 1 000 slotmaskiner. Hotellet har vunnet en rekke priser siden åpningen, deriblant Forbes Four Star Award, Forbes reiseguidepris for 2010 og en pris for beste luksushotell.MGM Macau er direkte tilknyttet, med en gangbru, til handels- og leilighetskomplekset One Central og femstjernershotellet Mandarin Oriental Macau som åpnet i slutten av juni 2010.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) MGM Grand Macau – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Hjemmesiden til MGM China Holdings Ltd.
Hjemmesiden til MGM Resorts International
Michael J. Sulick

Michael J. Sulick (født 1948) er en amerikansk etterretningsoffiser som ble utnevnt til leder for USAs National Clandestine Service den 14. september 2007.
Sulick, som sluttet seg til CIA i 1980, har i sin karriere vært stasjonert i Asia, Latin-Amerika, Polen og Russland. Han var Deputy Director for CIAs «clandestine service» i en kort periode under Porter J. Goss.  Han forlot CIA i november 2004 på et tidspunkt da ledelsesskifter skapte uro i etterretningsorganisasjonen.
Sulick, som vokste opp i  The Bronx, studerte språk og litteratur ved Fordham University og tok senere Ph.D.-grad ved City University of New York.  Han gjorde tjeneste i U.S. marine under Vietnamkrigen.


== Kilder ==
"Intelligence: Return of a Prodigal Spy at the CIA", «Newsweek.»' September 24, 2007. Nettsted sist besøkt 15. september 2007.