jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
31 (kortspill)

31 er et  kortspill for 2 eller flere spillere, og foregår over flere runder til alle unntatt én spiller er slått ut. 31 er også grunnlaget for spillet Per


== Forberedelser ==
Til 31 trenger man en vanlig kortstokk (52 kort) og noen brikker/mynter. Hver spiller starter med 3 liv (representeres av 3 brikker/mynter), og får utdelt 3 kort på hånden. Giveren legger resten av bunken på bordet, og det øverste kortet snus og legges ved siden av.


== Spill ==
Målet med spillet er å trekke inn og sake kort slik at man øker håndens totalverdi. Spillet foregår slik at når det er din tur, skal du enten ta inn et kort fra bunken eller fra sakehaugen. Så skal du sake et kort, de sakede kortene legges ved siden av bunken med bildet opp. Spilleren til venstre for giver starter, og spillet går på rundgang fram til noen "knakker" (banker knyttneven i bordet). Når det er knakket får alle unntatt den som knakket trekke og sake en siste gang. Når turen har kommet tilbake til knakkeren legges alle kortene på bordet (showdown), og den spilleren som har dårligst hånd taper et liv. Taperen blir giver neste runde.
Spillet fortsetter slik til alle unntatt én er slått ut. Når man har tapt 3 liv er man ute av spillet. (Noen spiller med et"0-te" liv, men dette er i utgangspunktet ikke godkjente regler). 


== Poengberegning ==
Ved showdown regner man poeng etter denne tabellen, men man skal kun regne kort i samme farge. D.v.s. at man ikke kan legge sammen hjerter og ruter, kun regne fargen som har høyest sum. Unntaket er ess, som er verdt 11 poeng uansett hvilken farge man kombinerer med.


== Andre regler ==
Knakking skjer istedenfor trekking. Knakkeren får heller ikke trekke etter knakken.
Dersom flere spillere deler den laveste poengsummen ved showdown taper alle disse et liv
Dersom en spiller får 31 utdelt ved spillets start taper alle de andre spillerne et liv, og det gis på nytt
Hvis de to siste spillerne er på blakka, og får lik poengsum i siste runde, opplever vi at alle spillere er slått ut. Da kan tidligere utslåtte spillere komme inn igjen, og spillet fortsetter med alle spillere på blakka.
Fristaten Sachsens forfatningsdomstol

Fristaten Sachsens forfatningsdomstol (ty. Verfassungsgerichtshof des Freistaates Sachsen) er forfatningsdomstolen i Fristaten Sachsen, en av Tysklands 16 delstater. I likhet med statsregjeringen og landdagen er forfatningsdomstolen et øverste statsorgan.
Domstolen ble opprettet i sin nåværende form i 1993, men har en lang tradisjon. Allerede i 1831 ble Kongeriket Sachsens statsdomstol (Staatsgerichtshof) opprettet. Domstolen ble avskaffet da Sachsen ble republikk i 1918. Fra 1918 til 1933, under Weimarrepublikken, var statsdomstolen for det tyske rike, Staatsgerichtshof für das Deutsche Reich, med sete i Leipzig, ansvarlig for delstatenes forfatningsrett.
Fristaten Sachsens forfatning av 26. mai 1992 bestemte at det skulle gjenopprettes en forfatningsdomstol i Sachsen.
Pr. 2007 er domstolens president Birgit Munz og dens visepresident Alfred Graf von Keyserlingk.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
August von Dönhoff

August Karl greve von Dönhoff-Friedrichstein (født 26. januar 1845 i Frankfurt am Main, død 9. september 1920 på Schloss Friedrichstein i Østpreussen) var en prøyssisk greve og politiker.
August von Dönhoff tilhørte den østprøyssiske linjen av adelsslekten Dönhoff. Han var sønn av den prøyssiske diplomaten og utenriksministeren August Heinrich Hermann von Dönhoff og Pauline, født grevinne von Lehndorff. August vokste opp på familieslottet Friedrichstein i nærheten av Königsberg. Etter å ha gått på Kneiphöffsches Gymnasium i Königsberg studerte han jus ved Rheinische Friedrich-Wilhelms-Universität Bonn. Der var han medlem av Corps Borussia Bonn. Som prøyssisk major deltok han 21 år gammel i den østerriksk-prøyssiske krig i 1866. Fra 1868 til 1870 var han fullmektig ved den prøyssiske Kammerretten og tjenestegjorde deretter som major i den fransk-prøyssiske krig fra 1870–71.
I likhet med sin far slo han inn på en diplomatisk løpebane, og var gesandtskapssekretær med rang som legasjonsråd i Paris, Wien, London, St. Petersburg og Washington D.C..
Han trådte ut av den diplomatiske tjenesten, da han etter farens død i 1874 overtok hans arvelige sete i Overhuset. Ved riksdagsvalget i 1881 ble han også innvalgt i Riksdagen som representant for Deutschkonservative Partei. Han satt i Riksdagen til 1903, og representerte der interessene til den østelbiske adelen og storgodseierne. I 1906 ble han prøyssisk statshoffmester. August von Dönhoff hørte i 1917 til grunnleggerne av Deutsche Vaterlandspartei.
Grev Dönhoff døde 75 år gammel på Schloss Friedrichstein.


== Familie ==
I 1896 giftet August von Dönhoff seg i Karwitz med den 24 år yngre Maria von Lepel (1869–1940). Paret fikk åtte barn:

Wilhelm  (født og død 1897)
Christa (1898–1924), gift 1922 med Bruno Freiherr von Dellingshausen
Heinrich Botho Eugen von Dönhoff (1899–1942), gift 1938 med Dorothea Gräfin von Hatzfeldt-Wildenburg
Yvonne Franziska Ilda (1901–1991), gift 1919 med Alexander von Kuenheim
Dietrich Wilfried Georg Karl (1902–1991), gift 1933 med Karin («Sissi») Gräfin von Lehndorff
Christoph August Bernhard (1906-1992), gift 1931 med Vera Burkart
Maria Elisabeth Helene Freda  (1908–1965)
Marion Hedda Ilse von Dönhoff (1909–2002), journalist


== Litteratur ==
Kilian Heck/Christian Thielemann (red.): Friedrichstein. Das Schloß der Grafen von Dönhoff in Ostpreußen. Deutscher Kunstverlag, München/Berlin 2006, ISBN 3-422-06593-8
August Heinrich Hermann von Dönhoff

August Heinrich Hermann greve von Dönhoff (født 10. oktober 1797 i Potsdam, død 1. april 1874 på Schloss Friedrichstein i Østpreussen) var en prøyssisk diplomat og utenriksminister.
Dönhoff deltok som frivillig under felttoget i 1815 ved avslutningen av Napoleonskrigene. fra 1816 til 1819 studerte han i Königsberg, Göttingen og Heidelberg, og gjennomførte så en reise gjennom Italia. I 1821 innledet han sin diplomatiske løpebane ved det prøyssiske utenriksministeriet i Berlin. I 1823 ble han sendt til gesandtskapet i Paris, i 1825 til Madrid og i 1828 til London, hvor han spilte en viktig rolle ved en konferanse om Belgia-spørsmålet. I 1833 ble han gesandt i München og i 1842 Preussens representant i Det tyske forbunds forbundsdag i Frankfurt am Main.
I mai 1848 trådte han tilbake fra stillingen i Frankfurt, og ble etterfulgt i stillingen av Otto von Bismarck. Allerede i september samme år ble han utnevnt til utenriksminister i regjeringen Pfuel, men satt bare kortvarig i denne stillingen. I februar 1849 ble han innvalgt i førstekammeret i Preussen, og av førstekammeret året etter sendt som representant til Staatenhaus (det planlagte overhuset i Det tyske forbund etter Frankfurt-forfatningen) i Erfurt. Han ble igjen innvalgt i førstekammeret i 1850, og sluttet seg til den moderate høyresiden. I 1851 deltok han på landdagen i provinsen Preussen (dvs. Øst- og Vest-Preussen).
Da førstekammeret i Preussen ble omdannet til Preußisches Herrenhaus (Overhuset), ble han av kongen utnevnt til arvelig medlem. I 1861 ble han utnevnt til overkammerherre ved det kongelige hoff. Han døde i april 1874.
Hans tante Sophie von Dönhoff var gift med kong Fredrik Vilhelm II av Preussen.
Han var farfar til journalisten Marion Dönhoff.


== Referanser ==
Veien til Agra

For hørespillvessjonen fra 1960, se Veien til Agra (hørespill)Veien til Agra er en barnebok av Aimée Sommerfelt fra 1959.
Veien til Agra er en av Aimée Sommerfelts best kjente bøker og fikk internasjonal oppmerksomhet. Den er oversatt til en rekke språk og har fått flere priser.


== Handling ==
Boken handler om to søsken i India, trettenårige Lalu og den syvårige søsteren hans, Maya, som er på vei fra Allahabad til Agra. Maya lider av en alvorlig øyensykdom som er i ferd med å gjøre henne blind. Veien er støvete, brennhet og anstrengende, og om natten truer slanger og sjakaler. Men barna holder motet oppe, for de har hørt at sykdommen kan helbredes på sykehuset i Agra. På veien møter de både snille og slemme mennesker, og får ri på elefant. Til slutt kommer de frem og får hjelp av europeiske leger.


== Hørespill og fjernsynsoppfølging ==
Kort tid etter bokutgivelsen besluttet NRK Radio å lage et hørespill av boken. Ebba Haslund utarbeidet manuset.
I 1963 var boken utgangspunkt for en konkurranse i NRK Fjernsynets barne-programserie Kosekroken. Året etter, i 1964, bygget Kosekroken videre på hørespillet og aktivitetskonkurransen, og sendte dessuten en serie kortfilmer som illustrerte utvalgte scener fra hørespillet og boken.


== Priser ==
I 1959 mottok Sommerfelt forlaget Damms «ekstrapris» på 5000 kroner for Veien til Agra. Dette var første gang ekstraprisen ble delt ut.I 1960 mottok boken Kirke- og undervisningsdepartementets førstepris som en av de to beste barnebøkene som ble utgitt i Norge i 1959.I 1962 mottok forfatteren «the Jane Addams Peace Book Award» fra The Women's International League for Peace and Freedom. Boken hadde ved utgangen av 1962 mottatt i alt ni ulike priser.


== Oversettelser ==
Per desember 1962 hadde Veien til Agra blitt oversatt til 14 språk.


== Oppfølger ==
Høsten 1962 utga Damm forlag Sommerfelts oppfølger til Veien til Agra. Oppfølgeren hadde tittelen Den hvite bungalowen, og var illustrert av Ulf Aas akkurat som den første boken. Da Den hvite bungalowen ble sendt ut på markedet ble Veien til Agra allerede omtalt som en verdenssuksess.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Veien til Agra digitalisert utgave av boken på Nasjonalbibliotekets nettsider; utgaven fra 1959 er illustrert av Ulf Aas. Besøkt 29. mars 2018.
A estrada a Agra digitalisert utgave av portugisisk oversettelse utgitt i Sao Paulo i 1963. Besøkt på Nasjonalbibliotekets nettsider 29. mars 2018.
La strada per Agra digitalisert utgave av italiensk oversettelse utgitt i Bergamo i 1965. Besøkt på Nasjonalbibliotekets nettsider 29. mars 2018.
Den hvite bungalowen digitalisert utgave på Nasjonalbibliotekets nettsider; utgaven fra 1966 er illustrert av Ulf Aas. Besøkt 29. mars 2018.
Prayagraj

Prayagraj  (offisielt navn Allahabad  til oktober 2018) (hindi इलाहाबाद, urdu الہ آباد Prayag) er en by i den indiske delstaten Uttar Pradesh. Byen har 4 941 510 innbyggere (2001). Byen fikk sitt navn av mogulkeiseren Akbar i 1583, der ilāh (Allah) er det arabiske ordet for «(en) gud» (i denne sammenhengen fra Din-i-Ilahi, religionen Akbar grunnla) og ābād er persisk for «sted». 
Tidligere het byen Prayāga (sanskrit for «offersted»), og i hinduisk mytologi er byen stedet hvor Brahma først ofret etter å ha skapt verden. I oktober 2018 vedtok delstatsregjeringen i Uttar Pradesh å endre byens offisielle navn til Prayagraj.Prayagraj er et av  de fire  steder der kumbh mela-festivalen avholdes (de andre er Haridwar, Ujjain og Nasik). De hellige elvene Ganges og Yamuna møtes ved en landtunge som kalles Sangam, og skal ifølge tradisjonen forenes med den  mytiske floden Sarasvati til en hellig tre-enighet: Triveni.


== Referanser ==
George Duke

George Duke (født 12. januar 1946 i San Rafael, California, død 5. august 2013 i Los Angeles) var en amerikansk jazzmusiker og en pioner innen piano og synthesizer-musikk. Han gjorde seg kjent gjennom albumet The Jean-Luc Ponty Experience with the George Duke Trio. Han er kjent både for sitt arbeid som solo-artist og for sitt samarbeide med andre musikere, spesielt Frank Zappa.
Duke har bachelorgrad i musikk fra musikkonservatoriet i San Francisco (1967).
Han var med på tilsammen 13 av Zappas album på 1970-tallet, inkludert Chunga's Revenge, 200 Motels, Waka/Jawaka, The Grand Wazoo, Apostrophe, One Size Fits All, Bongo Fury og Roxy & Elsewhere. Andre av Dukes profilerte samarbeidspartnere inkluderer Jean-Luc Ponty, Stanley Clarke, Billy Cobham, Cannonball Adderley, hans søskenbarn Dianne Reeves, George Clinton (musiker), Anita Baker og Mike Mainieris fusion-gruppe Steps Ahead, hvor han produserte sporet «Magnetic Love». Han har også produsert og komponert to instrumentale spor på to Miles Davis-album: «Backyard Ritual» (fra Tutu, 1986) og «Cobra» (fra Amandla, 1989).  Han har også jobbet med en del kjente brasilianske musikere, inkludert sangeren Milton Nascimento, perkusjonisten Airto Moreira og sangeren Flora Purim. Sheila E var med på Dukes soloalbum Don't Let Go og Master of the Game.
1977 ble han også aktiv som plateprodusent, og fra 2004 hadde han sitt eget plateselskap BPM Records.
Duke har jobbet som sjefsdirigent ved tallrike store musikkarrangementer, som Nelson Mandela tribute concert på Wembley Stadion, London in 1988. I 1989 vikarierte han for Marcus Miller som sjefsdirigent i NBCs musikkprogram Sunday Night.Dukes sang «I Love You More» ble samplet og brukt av Daft Punk i deres hit «Digital Love». «Guilty» ble samplet av Mylo i sang «Guilty of Love». «For Love» ble samplet av MF DOOM i «I Hear Voices», og sangen «Someday» ble samplet av rapperen Common i «Break My Heart».


== Diskografi ==


=== Album ===


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) George Duke – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) George Duke på Internet Movie Database 
(en) George Duke hos The Movie Database 
(en) George Duke på Apple Music 
(en) George Duke på Discogs 
(en) George Duke på MusicBrainz 
(en) George Duke på MusicBrainz 
(en) George Duke på MusicBrainz 
(en) George Duke på Spotify 
(en) George Duke på Songkick 
(en) George Duke på Last.fm 
(en) George Duke på Genius — sangtekster 
(en) George Duke på AllMusic
Prometa

Prometa er en integrert legebasert behandlingsopplegg for alkohol-, kokain- eller metaamfetamin-avhengigheter lisensiert av det børsnoterte firmaet Hythiam, Inc. Regimet «involves therapy and medications, both oral and intravenously injected,» i henhold til en artikkel i The New York Times magazine.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Prometas hjemmeside
Listing on ClinicalTrials.gov for Prometa protocol for alcohol dependence
Listing on ClinicalTrials.gov for Prometa protocol for methamphetamine dependence
60 Minutes-artikkel om Prometa
Pierce County audit report on the efficacy of Prometa -- PDF format
To kvinner (roman)

To kvinner er en roman av den italienske forfatteren Alberto Moravia. Den er Cesiras fortelling om hennes og dattera Rosettas vanskelige tid i siste del av annen verdenskrig.
Cesira eier og driver en liten kolonialbutikk i Trastevere i Roma, og merker lite til krigens gang de første krigsåra. Så begynner det å gå rykter om at det blir kamper mellom tyskerne og engelskmennene, og at byen kommer til å bli bomba. Cesira stenger butikken, og hun og Rosetta tar toget sørover, for å prøve å komme seg til landsbyen der hun en gang kom fra. Dit kommer de ikke; toget blir stående på en øde stasjon og de må ta seg videre til fots i det øde landskapet der befolkninga har flykta.
Etter mange strabaser kommer de seg opp i fjellene, og slår seg ned ved en liten fjell-landsby. Fouten de fastboende finner en her en uensarta ansamling av flyktninger fra nærmeste by. De lever på rykter om krigens gang; alle venter på et avgjørende slag der engelskmennene skal kaste tyskerne ut av landet og de igjen skal kunne vende hjem.
Krigen trekker i langdrag, og i nærmere to år må de utholde en kummerlig tilværelse på eksistensminimum i et ingenmannsland mellom to hærer. Vi hører om gnisninger mellom de ulike gruppene, og vi hører om kampen for tilværelsen, om uvissheten og kjedsomheten. Forbipasserende desertører og soldater på flukt gir avveksling og spenning i ensformigheten; her kommer både tyskere, engelskmenn, østeuropeere, fascister og antifascister – noen vennlige, andre sinte og farlige. 
Mens Cesira har en indre styrke og en sinnets letthet som fører henne relativt helskinna gjennom alle prøvelser, går det verre med Rosetta. Hun er et ektraordinært menneske for hvem ondskap ikke ekstisterer; hun tror aldri vondt om noe menneske, og er sjøl den personifiserte dyd. Mora omtaler henne som «en engel». Men vi får tidlig frampek om at hun skal komme til å forandre seg. Når freden synes nært forestående, begir Cesira og Rosetta seg på vandring igjen for å komme seg ned fra fjellene. I en kirke i en forlatt landsby blir Rosetta brutalt overfalt og voldtatt av et lag franske soldater. Fra dette øyeblikket er Rosetta forvandla til sin motsetning; hun blir det mest skjødesløse og promiskuøse menneske en kan tenke seg.
En viktig biperson er unggutten Michele. Han skiller seg ut blant de godtroende og uopplyste menneskene som utgjør det vesle samfunnet i fjellene; han har studert i Roma og lært seg å tenke kritisk og analytisk om de kreftene som styrer krigen og samfunnet. Han er edel og uredd og unnlater aldri å si sin mening uansett hvor kritisk situasjonen er – et tydelig talerør for forfatteren.
Moravia viser i To kvinner hvordan krigen ikke bare fører med seg fysisk lidelse og materiell nød. Like viktig er det at krigen også ødelegger moral og normer for menneskelig samvær. Medmenneskeligheten har dårlige kår under en krig, men den finnes.


== Filmatisering ==
Romanen ble i 1960 filmatisert av Vittorio de Sica, med Sophia Loren i rollen som Cesira og Jean-Paul Belmondo som Michele.
Alex Acuña

Alejandro Acuña, kjent som Alex Acuña (født 12. desember 1944) er en jazz-trommeslager og -perkusjonist fra Peru.  


== Historie ==
Acuña ble født i Pativilca, Peru, og spilte i lokale band fra tiårsalderen. Som tenåring flyttet han til Lima. 18 år gammel ble han med i bandet til Perez Prado, og i 1967 flyttet han til Puerto Rico. Senere, i 1974 flyttet Acuña til Las Vegas, og jobbet med artister som Elvis Presley og Diana Ross. Året etter ble han med i jazz-fusion-gruppen Weather Report, og var med på albumene Black Market og Heavy Weather.  Acuña forlot Weather Report i 1978, og jobbet deretter som musiker i California. Han var med på innspillinger og live opptredener med (blant mange andre) Paul McCartney, Joni Mitchell, Ella Fitzgerald, Chick Corea, Whitney Houston, Plácido Domingo, Phil Keaggy, Sam Phillips, tidligere bandkollegaer fra Weather Report Wayne Shorter og Joe Zawinul, Herbie Hancock, Carlos Santana, Antônio Carlos Jobim, Beck, Roberta Flack, U2 og Al Jarreau.  
I 1980-årene turnerte Acuña med det kristne jazzbandet Koinonia, som hadde musikere som Abraham Laboriel, Justo Almario, Hadley Hockensmith, Harland Rogers og Bill Maxwell.
Han jobbet også med undervisning ved University of California, Los Angeles og Berklee College of Music.


== Diskografi ==
(1976) Black Market – Weather Report
(1977) Heavy Weather – Weather Report
(1992) Thinking of You – Alex Acuña and the Unknowns
(2000) Acuarela de Tambores – Alex Acuña
(2002) Los Hijos del Sol: To My Country – Alex Acuña
(2012) Barxeta With Jan Gunnar Hoff & Per Mathisen (Losen Records)


== Priser ==
«Beste latinske/brasilianske perkusjonist», leseravtemming i Modern Drummer.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Alex Acuña (Drummerworld)
Alex Acuña offisiell webside
Liste over Sveriges dronninger

Liste over Sveriges dronninger er en kronologisk liste over de personene som har vært gift med en svensk regent enten det var en konge, en rikshøvedsmann eller en riksforstander. Listen inneholder en mann; Fredrik I som var gift med Ulrika Eleonora.
Listen inneholder kun personer som var gift med regenten mens denne var regent. Gustaf VI Adolfs første ektefelle  Margaret av Connaught døde før ektefellen ble konge og er derfor ikke med på listen.  
Opplysningene om de første kvinnene på listen er usikre både når det gjelder fødsel, ekteskap og død. Man er heller ikke sikker på identiteten og når det gjelder f.eks. Sigrid Storråde, er det mulig at dette var samme person som Świętosława av Polen.
Gemalenes posisjon har endret seg opp gjennom århundrene. Flere av dem har selv utøvet makt i mer eller mindre grad, spesielt i middelalderen. Andre har levd mer tilbaketrukket som privatpersoner og har blitt mest kjent som mødre av tronfølgere.
De aller fleste av ekteskapene ble inngått av dynastiske årsaker i politiske forsøk på å danne nye allianser.
Avvik fra dronninglisten er markert med annen farge.


== Munsöætten ==


== Stenkilætten ==


== Sverkerætten og Erikætten ==


== Bjälboætten ==


== Kalmarunionen ==


== Huset Vasa ==


== Huset Pfalz-Zweibrücken-Kleeburg ==


== Huset Holstein-Gottorp ==


== Huset Bernadotte ==


== Referanser ==


== Litteratur ==
Steffen Heiberg (2004). Danske dronninger i tusind år (dansk). København: Gyldendal. ISBN 87-02029-46-4. 
Thuesen, Nils Petter (1991), Norges dronninger gjennom tusen år, Oslo: Tiden Norsk Forlag,  


== Eksterne lenker ==
Sveriges regenter under 1000 år Arkivert 20. august 2010 hos Wayback Machine.
Sveriges regenter og deres dronninger
Justo Almario

Justo Almario (født 18. februar 1949 i Sincelejo, Colombia) er en jazzsaksofonist. Almario holder nå til i Los Angeles. Almario begynte sitt arbeide som musiker 14 år gammel, da han opptrådte på Colombiansk fjernsyn. Fra 1980 til 1981 spilte han med Freddie Hubbards band. På 80-tallet var han også medlem av jazz-fusion-bandet Koinonia. Han har jobbet med mange andre musikere, som Cal Tjader, Poncho Sanchez og Tania Maria.


== Diskografi ==
Plumbline (1991, LaserLight)
Heritage (1992, Mesa Records/Bluemoon Records)
Justo & Abraham (1994, Integrity Records) med Abraham Laboriel


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Justo Almario på Discogs 
(en) Justo Almario på MusicBrainz 
(en) Justo Almario på Songkick 
(en) Justo Almario på AllMusic
Lee Ritenour

Lee Mack «Captain Fingers» Ritenour (født 11. januar 1952) er en internasjonalt anerkjent gitarist, studiomusiker, komponist og produsent. Han begynte sin karriere 16 år gammel som studiomusiker. Han har deltatt på over 3000 sesjoner og spilt inn 40 soloalbum og album der han er en av artistene. Han hadde en verdenskjent hit med «Is It You» i 1981. 
Ritenour er forlovet med den japanske sangeren og sangforfatteren Anri. Musikken hans er inspirert av Wes Montgomery. Ikke bare har han hyllet sin helt i flere sammenhenger; han har også kalt sønnen sin (født 1993) Wesley.


== Diskografi ==


=== Album ===
First Course, 1976, Epic
Gentle Thoughts, 1977, JVC
Captain Fingers, 1977, Epic
Sugar Loaf Express (med Eric Gale), 1977, JVC
Friendship (forskjellig fra 1979-utgaven), 1978, JVC
The Captain's Journey, 1978, Elektra
Friendship, 1979, JVC
Rio, 1979, GRP
Feel the Night, 1979, Elektra/Discovery
Rit, 1981, Elektra/Discovery
Rit, Vol. 2, 1982, Musicraft
On the Line, 1983, Elektra/Musician
Banded Together, 1984, Elektra/Discovery
Harlequin (m/Dave Grusin), 1985, GRP
On the Line, 1985, GRP
Earth Run, 1986, GRP
Portrait, 1987, GRP
Festival, 1988, GRP
Color Rit, 1989, GRP
Stolen Moments, 1990, GRP
Joyride, 1991, En Pointe
Wes Bound, 1992, GRP
Lee Ritenour and His Gentle Thoughts (nyutgivelse av 1977-utgaven), 1992, JVC
Larry & Lee (med Larry Carlton), 1994, GRP
Alive in L.A., 1997, GRP
This Is Love i.e., 1998, Music/Polygram
Rit's House, 2002, Verve
Friendship/The Captain's Journey, 2005, Wounded Bird
Rio/On the Line, 2005, Wounded Bird
Overtime, 2005, Peak
World of Brazil, 2005, GRP
Smoke n’ Mirrors, 2006, Peak


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Lee Ritenour – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Lee Ritenour på Internet Movie Database 
(en) Lee Ritenour hos The Movie Database 
(en) Lee Ritenour på Discogs 
(en) Lee Ritenour på MusicBrainz 
(en) Lee Ritenour på Spotify 
(en) Lee Ritenour på Songkick 
(en) Lee Ritenour på AllMusic 
Lee Ritenour på Twitter 
Lee Ritenour på Facebook 
Lee Ritenour
Lee Ritenour Guitar Licks
Bærumsveien

Bærumsveien går mellom Ullern i Oslo og Kirkerud i Bærum.Det meste av veien er fylkesvei, den består av følgende delstrekninger

Kommunal vei 160 (Oslo) mellom  Bjørnsletta i Ullern og Lysakerelva
Fylkesvei 160 mellom Lysakerelva og Levre
Fylkesvei 616 (Akershus) mellom Levre og Kirkerud
Sidestrekning Fylkesvei 609 (Akershus) mellom Bekkestuatunnelen øst og Jens Rings vei
Sidestrekning kommunal vei 1003 (Bærum) videre til Bekkestua busstasjon
Sidestrekning kommunal vei 1003 (Bærum) mellom Gamle Ringeriksvei og Høvikveien ved Bekkestuatunnelen vestTraséen går parallelt med E18, men lenger nord. Veien er en av de mest trafikkerte i Bærum.


== Referanser ==