jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Schwaige

En Schwaige (tysk, uttales «sjvaige»; også Schwaighof eller Schweighof, der Hof betyr «gård») var en fjellbondegård som var spesialisert på melkeproduksjon og ble grunnlagt i løpet av middelalderens kolonialisering av Øst-Alpene. Grunneieren, som var klostre eller fyrster, leide bort landet til en bonde, som vanligvis kunne gi gården (men også avhengighetsforholdet til grunneieren) i arv til sine barn. Schwaiger ble anlagt i høyderegionen over de bestående permanente bosetningene (dvs. i seterregionen) for å oppnå en bedre utnyttelse av disse områdene. Bøndene som leide schwaigene fikk ofte innrømmet privilegier (bl.a. skattereduksjoner), men måtte avlevere en kontraktsfestet mengde ost eller andre produkter til grunnereien. I løpet av det 11. og 12. århundre ble det anlagt noen tusen schwaiger i dagens Sveits, Østerrike, Syd-Tirol og Bayern.
Schwaiger drev bare med fehold, dvs. enten kyr eller melkesau, siden de lå over høydegrensen for kornavl. Med begynnelsen av den lille istiden måtte de fleste schwaiger gis opp og ble enten fraflyttet eller omvandlet til setre for lavereliggende gårder/kommuner.
Transhumans

Transhumans er en beiteform der bufeet aldri beiter nær de permanente bosetningene. Istedenfor drives bufeet frem og tilbake mellom sommer- og vinterbeitene, som begge kan ligge flere dagsmarsjer fra de egentlige bosetningene. Sommerbeitet er vanligvis og vinterbeitet til tider et fjellbeite. Transhumans ble vanligvis bedrevet med tamsau av betalte gjetere, mens bøndene (bufeets eiere) drev jordbruk i nærheten av den permanente bosetningen. Transhumans var vanlig i mediterrane områder (bl.a. på Alpenes sørside, i de spanske og Atlasfjellene), fordi det her på grunn av lite nedbør er sommerbeitene som er den begrensende faktoren for febestanden. I dag har driftsformen blitt sjeldnere og er stort sett erstattet av ekstensiv sauehold uten gjeting, og med lastebiltransport til sommerbeitene.
Forskjellen mellom transhumans og seterdrift er altså fremfor alt at bufeet gresser ute hele året. I Europa er dette stort sett ikke mulig nord for Alpene, og feet må derfor fôres gjennom vinteren i fjøset, som ligger på eiernes hjemgård. En annen karakteristikk for transhumans er de store avstandene mellom sommer- og vinterbeitene, som kunne ligge over hundre kilometer fra hverandre, og til dels i forskjellige land. Bønder fra Bergamo-Alpene (Nord-Italia) har f.eks. helt frem til 1900-tallet brukt fjellbeiter i Engadin (Sveits), mens sydfranske bønder benyttet beiter i Piemonte.
Det fins ulike overgangsformer mellom transhumans og seterdrift:

I Vogesene overvintret bufeet (kyr i dette tilfellet) i fjøs, men både sommerbeitene og fjøsene lå på fjellet. Gårdene lå på Vogesenes østside og dermed faktisk nærmere sommerbeitene (på og rundt åsryggen) enn fjøsene (som lå på høydedragets vestside). Dette systemet varte frem til slutten av 1800-tallet.
I de bayerske For-Alpene er det nå enkelte bønder som frakter kyrne sine per lastebil til sommerbeiter i Alpene. Fenomenet er forholdsvis nytt og benytter seg av fjellbeiter som tidligere var setre, men som har blitt lagt ned. Her er det de store avstandene mellom gård og fjellbeite som minner mer om transhumans enn om seterdrift.


== Se også ==
Setring


== Eksterne lenker ==
(en) Transhumance – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Kollin

Adjektivet kollin (av latin collis: «bakke») betegner en region som er preget av bakker. Begrepet brukes med ikke helt sammenfallende definisjoner både i

biogeografien og i
geomorfologien.
Samisk filmfestival

Samisk filmfestival var en årlig internasjonal filmfestival som ble avholdt i Kautokeino hver påske i perioden 1996-2012. Festivalen ble drevet av en stiftelse opprettet i 2001 av Kautokeino kommune og Samiske filmforbund/Sámi Filbmabargiid searvi. I 2011 ble stiftelsens styre politianmeldt av Lotteri- og stiftelsestilsynet fordi festivalen ikke hadde levert regnskap og øvrige rapporter verken for 2009 eller 2010. Tilsynet skrev i anmeldelsen at det forelå «mistanke om en totalt manglende regnskapsføring og bokføring» og at «en slik neglisjering av lovmessige plikter over et slikt tidsrom må også ses på som en grov overtredelse». Året etter besluttet styret å nedlegge festivalen, for øvrig etter at daglig leder hadde vedtatt et forelegg på kr. 25.0000,-.


== Historikk ==
Festivalen hadde fokus på samiske filmer og filmer laget av og for urfolk. Det ble vist film både innendørs og på iskino, hvor lerretet er bygget opp av sne. Sitteplasser og vegger ble bygget opp av sne og is. Formen på iskinoen varierte hvert år. Iskinoen var verdens eneste snowmobile-drive-in, hvor publikum kunne ankomme sneskuter eller rein, og sitte på skuteren eller sleden for å nyte film.
Samisk Film Festival samarbeidet med andre festivaler, blant annet i USA og Polen, for å gi samiske filmskapere muligheten til å få filmene sine vist ute i verden. Festivalen hadde som formål å være en arena hvor samiske filmskapere kunne vise sin filmer og bruke festivalen som et springbrett ut i verden.
Festivalen gikk over tre dager, og antallet filmvisninger varierte fra år til år. På det meste viste filmfestivalen 55 filmer i løpet av de tre dagene festivalen varte.
Filmfestivalen samarbeidet også med Samisk filmsenter om kurs og seminarer for samiske filmarbeidere.


== Referanser ==
Nival

Adjektivet nival (av latin nix, genitiv nivis: «snø») betegner forhold som er preget av snø. Begrepet brukes i

biogeografien om høyderegionen over snøgrensen, i
geomorfologien om høyderegionen som domineres av frostforvitring, og i
hydrologien om elver som får mesteparten av vannføringen sin fra snøsmelting (dvs. med avløpsmaksimum på våren).
Høyderegioner i biogeografien

høyderegioner i biogeografien (spesielt geobotanikken) og i økologien omtales med adjektivene planar, kollin, submontan, montan, supalpin, alpin og nival. Hver høyderegion er kjennetegnet ved spesielle vekstformer og plantesamfunn. Selv om disse også varierer mellom ulike fjellkjeder og verdensdeler, er høyden over havet en viktig faktor for å beskrive plantesamfunn og – om enn i noe mindre grad – dyresamfunn.
Høyderegionene er karakterisert ved de følgende trekkene.

Planar – lavlandet (av latin planum = «slette»): lavtliggende terreng, høyt biologisk mangfold, vanligvis sterkt preget av menneskelig aktivitet (kulturlandskap).
Kollin – åser (collis = «bakke»): bakkete terreng, høyt biologisk mangfold, øvre grense for utbredelsen av varmeelskende treslag og kulturplanter.
Submontan (sub = «under»): større åsrygger, i stor grad preget av skog, øvre grense for fruktdyrking.
Montan – fjell (mons = «fjell»): fjellskog, nokså artsfattig.
Subalpin: øvre grense av skogvekst, nokså artsfattig.
Alpin – høyfjell (Alpes = «Alpene»): vegetasjonssonen over tregrensen, preget av polster- og mattedannende planter.
Nival – isbreer (nix = «snø»): sonen over den permanente snøgrensen, vegetasjonen er begrenset til nunatakkflora (planter på tinder som stikker ut av isen) og kryoplankton (alger som vokser i breisen).De nøyaktige artene og høydegrensene for regionene varierer sterkt, avhengig av bl.a. klimasonene. I Norge utgjøres den subalpine sonen f.eks. av bjørk og når høyder på 400 til 1000 meter over havet (høyest i sør). I Alpene finner man derimot hovedsakelig gran i den subalpine sonen, som strekker seg opp til mellom 1600 og 2400 meter over havet (høyest rundt Alpenes hovedkam).


== Se også ==
Afromontan sone
Vegetasjonssoner
Høyderegioner i geomorfologien

Høyderegioner i geomorfologien beskriver hva som kjennetegner ulike landskap med hensyn på erosjonstyper og landformer. 
Selv om landskapstypene kan variere mellom ulike verdensdeler, klimatiske forhold og geologiske tidsepoker, er høyden over havet en viktig faktor for å beskrive dem.
Høyderegionene karakteriseres av følgende trekk (fra øverst til nederst).

Nival – frostforvitring (av latin nix = «snø»): dominerende landformer og spisse tinder og skarpe egger samt store blokkmarker, som blir til gjennom frostsprenging. I mindre bratte områder dominerer jordtyper med permafrost, snøgroper og smeltevannsrenner.
Glasial – isbreer (latin glacies = «is»): landskap som har opplevd breerosjon, har avrundete former. Typiske landformer er botner, passplatåer, skuringsstriper, sidemorener, U-daler og hengende daler i fjellene samt fjorder eller fjordaktige innsjøer, endemorener, dødisgroper og drumliner i områdene rundt fjellet.
Periglasial – solifluksjon (gresk perí = «rundt, omkring»): hyppig veksel mellom frost og tining fører til bevegelse av bakken og sortering av sedimentet. I bratte områder fører dette til at sedimentet «kryper» langsomt nedover og danner terrasse- eller pølseformede strukturer. I mindre bratt terreng oppstår strukturmark. Den nedre grensen for periglasiale landformer er der vegetasjonen er tett nok for å forhindre solifluksjon.
Kollin-montan – vannerosjon (latin collis = «bakke» og mons = «fjell»): nedenfor høyfjellssonen dominerer vannets eroderende kraft. Typiske landformer er her V-daler, gjel og avrundete åskammer.Man kan finne landformer som tilhører ulike geomorfologiske høydesoner på ett og samme sted, noe som skyldes at landformene oppsto i forskjellige geologiske tidsepoker. Den glasiale sonen strakk seg en gang ned til landskap som i dag ligger i den kollin-montane sonen, et eksempel er at V-daler kan forekomme i større U-daler.
Alpeforening

Alpeforeninger er foreninger som tilrettelegger for turisme i Alpene, men som også engasjerer seg i vern av og delvis i forskning på og sosialpolitikk i Alpene.
Alpeforeningene hadde sin første blomstringstid i siste halvdel av 1800-tallet, da de bygget opp en turistisk infrastruktur med stier og betjente og ubetjente fjellhytter i Alpene. På grunn av miljøproblemene som er forbundet med turismen, har alpeforeningene på 1980-tallet gått bort fra en ytterligere utbygging av infrastrukturen og konsentrerer seg nå om vedlikehold av hytter og veinettet, alpinistisk utdanning og miljøvern.
Alpinismen var i begynnelsen en fritidsbeskjeftigelse for utenomalpine turister, dvs. det var rike utlendinger (i første omgang briter) som var de første alpinistene, selv om de i stor grad baserte seg på lokale guider og bærere. Den første alpeforeningen var derfor en britisk grunnleggelse (Alpine Club, 1857). De fleste alpelandene fulgte kort tid etter:

Oesterreichischer Alpenverein (ŒAV, Østerrike, grunnlagt 1862)
Club Alpino Italiano (CAI, Italia, 1863)
Schweizer Alpen-Club (SAC, Sveits, 1863)
Deutscher Alpenverein (DAV, Tyskland, 1869)
Club Alpin Français (CAF, Frankrike, 1874)
Planinska Zvesa Slovenije (PZS, Slovenia, 1893)
Alpenverein Südtirol (AVS, Syd-Tirol, 1946)
Liechtensteiner Alpenverein (LAV, Liechtenstein, 1946)Disse alpeforeningene er organisert i en felles paraplyorganisasjon, Club Arc Alpin (CAA, 1996).
I tillegg har tallrike land utenfor Alpene også egne alpeforeninger. Sammenslutningen for samtlige alpeforeninger er Union Internationale des Associations d'Alpinisme (UIAA, 1932). Noen av landene har flere organisasjoner som kan betegnes som alpeforeninger, men som har litt varierende profil og navn. Skillet fra allmenne turistforeninger trenger heller ikke alltid å være tydelig.


== Eksterne lenker ==
Internasjonalt: UIAA
Alpene: CAA
Enkeltlandenes alpeforeninger:
Frankrike: CAF
Italia: CAI samt SAV
Liechteinstein: LAV
Slovenia: PZS
Sveits: SAC
Tyskland: DAV
Østerrike: ŒAV
Alpekonvensjonen

Alpekonvensjonen er en internasjonal konvensjon som er ratifisert av åtte land, og som har skapt et overnasjonalt samarbeidsorgan (Alpekonferansen) som skal styrke en bærekraftig utvikling av Alpene. Alpekonferansen finner sted annethvert år og består av medlemslandenes miljøministere. Alpekonvensjonens målsetning er ikke ren naturvern (å gjøre om Alpene til et stort naturhistorisk museum), men en integrert økonomisk-sosialpolitisk-regionalpolitisk-økologisk tilnærming med styrking av bærekraftige næringsgrener og infrastrukturer.
Alpekonvensjonens medlemmer er de åtte landene med andel i Alpene – Frankrike, Italia, Liechtenstein, Monaco, Slovenia, Sveits, Tyskland, Østerrike – samt EU. Alpekonvensjonen ble vedtatt i 1989, undertegnet i 1991 og etterpå ratifisert av medlemslandene og EU. Forløperne for Alpekonvensjonen var Alpevernkommisjonen CIPRA (grunnlagt 1952) og de tre regionale samarbeidsorganene Arge Alp (rundt Brenneraksen), Arge Alp-Adria (østlige Øst-Alpene og tilgrensende områder) og COTRAO (i Vest-Alpene; alle grunnlagt på 1970-tallet). Før dette var «alpepolitikk» et rent nasjonalt anliggende, noe som gjorde det umulig å ta tak i grenseoverskridende problemer (trafikk, forurensning, turisme m.m.). Samtidig utgjorde Alpene periferien i alle de større Alpelandene (spesielt Frankrike, Italia og Tyskland), slik at alpepolitikk ikke var noe prioritert politisk område på de nasjonale planene heller. Alpekonvensjonen er et forsøk på å endre denne situasjonen.
Ni organisasjoner har observatørstatus i Alpekonvensjonen:

AEM (Association européenne des élus de montagne; europeisk forening av valgte representanter for fjellområder i EU-, nasjonale eller regionale parlamenter),
Arge Alp (Arbeitsgemeinschaft Alpenländer; regionalt samarbeidsorgan for delstatene Baden-Württemberg, Bayern, Graubünden, Lombardia, Salzburg, St. Gallen, Ticino, Tirol, Trentino-Syd-Tirol, Vorarlberg),
Arge Alp-Adria (regionalt samarbeidsorgan for [del]statene Baranya, Bayern, Burgenland, Friuli-Venezia Giulia, Győr-Moson-Sopron, Kroatia, Kärnten, Lombardia, Oberösterreich, Salzburg, Slovenia, Somogy, Steiermark, Trentino-Syd-Tirol, Vas, Veneto, Zala),
CAA (Club Arc Alpin; paraplyorganisasjonen for Alpelandenes alpeforeninger),
CIPRA (Commission internationale pour la protection des Alpes; Den internasjonale alpevernkommisjonen),
Cittalpi (Arbeitsgemeinschaft Alpenstädte; interesseforening for Alpenes byer, dvs. Aosta, Bad Reichenhall, Bellinzona, Belluno, Biella, Bolzano, Chambery, Fontaine, Gap, Grenoble, Innsbruck, Kempten, Kranj, Lienz, Ljubljana, Maribor, Meran, Rovereto, St. Moritz, Sondrio, Trento, Varese, Villach).
COTRAO (Communauté de travail des Alpes Occidentales; regionalt samarbeidsorgan for regionene Aostadalen, Genève, Liguria, Piemonte, Provence-Alpes-Côte-d'Azur, Rhône-Alpes, Valais, Vaud),
FIANET (Den internasjonale fjellheis- og taubaneføderasjonen),
IUCN (International Union for the Conservation of Nature, Verdens naturvernunion).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted
Theo Sørensen

Theo Sørensen (født 25. mai 1873 i Kristiansand, død 2. desember 1959) var norsk misjonær i Tibet og Kina, i China Inland Missions tjeneste. 
Han er særlig kjent for de store og tildels unike samlinger tibetanske skrifter som han samlet og skjenket til Universitetet i Oslo. Selv om han ikke var forsker per se, hadde han en viss betydning for tibetologien.


== Referanser ==
Lone Klein

Lone Klein (født 30. juli 1972) er en  norsk skuespillerinne som spilte rollefiguren «Bea Jørgensen» i TV 2s såpeserie Hotel Cæsar fra januar 2009 til oktober 2012. I 1989 spilte Klein «Maria» i Marias valg. Klein er bosatt på Nesodden.


== Eksterne lenker ==
(no) Lone Klein hos Nationaltheatret 
(no) Lone Klein hos Filmfront
USS «Bainbridge» (DDG-96)

USS «Bainbridge» (DDG-96) er en amerikansk jager i Arleigh Burke-klassen med hjemmehavn i Norfolk i Virginia. Skipet, som oppkalt etter William Bainbridge, tilhører Atlanterhavsflåten i Den amerikanske marinen.


== Historie ==
I april 2009 var USS «Bainbridge» en del av redningsoperasjonen utenfor Afrikas horn for å redde kapteinen ombord på Maersk Alabama som ble holdt som gissel av pirater. Operasjonen endte med at tre av piratene ble skutt og drept og en ble arrestert da amerikanske marinejegere befridde kapteinen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) USS Bainbridge (DDG-96) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Handelsmann

Handelsmann er en person som driver med handel. I historisk sammenheng, særlig i tidlig moderne tid og tidligere, er begrepet brukt om den som drev ervervsmessig handelsvirksomhet. Begrepet er ofte synonymt med «kjøpmann» i sin tradisjonelle betydning, særlig når det er snakk om eldre forhold. I noe nyere tid er «handelsmann» til dels også brukt om en mindre handelsmann enn en grosserer, f.eks. en kremmer eller handelsreisende. Tilsvarende moderne begreper er «forretningsmann» og «næringsdrivende».


== Referanser ==


== Se også ==
Kjøpmann
Forretningsmann
Mutopia project

Mutopia prosjektet drives av frivillige i den hensikt å skape et bibliotek av notemateriale i public domain på samme måte som Prosjekt Gutenbergs bibliotek over bøker som er offentlig eiendom.
Musikken gjengis fra gammelt materiale det ikke lengre er opphavsrett på. Det nye notematerialet lages ved hjelp av LilyPond og distribueres i PDF-, PostScript-, Midi- og LilyPond-format.
Det for tiden tilgjengelig over 1500 musikkstykker, over halvparten for piano. Det finnes også mye vokalmusikk og andre musikkinstrumenter.


== Se også ==
Liste over online musikksamlinger
Ressurser som er offentlig eiendom
Prosjekt Gutenberg, et lignende arbeid for alle typer kulturelle verk, og ikke bare musikk.
International Music Score Library Project (engelsk), et lignende prosjekt som samler både trykt musikk og innscannede noter.


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Mutopia – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Mutopiaprosjektets hjemmeside Arkivert 8. november 2008 hos Wayback Machine.
Speilside («mirror») i USA
Speilside i Portugal
Marmolada

Marmolada (italiensk), eller Marmoleda (ladinsk; tysk Marmolata), er med 3343 meter over havet Dolomittenes høyeste fjellkjede. I videre forstand brukes Marmolada også om en delgruppe av Dolomittene.
Marmolada i egentlig forstand er en fjellkam som strekker seg 6 km i vest–østlig retning. Kammens høyeste topper er Punta Penia (3343 moh.), Punta Rocca (3309 moh.), Punta Ombretta (3230 moh.) og Pizzo Serauta (3035 moh.). Kammen danner en 2 km lang og opptil 800 m høy bratt fjellvegg mot Val Pettorina i syd. Nordsiden har derimot en mye svakere helning, og her ligger Dolomittenes største isbre, Marmoladabreen eller Ghiacciaio della Marmolada.
Under første verdenskrig passerte sydfronten over Marmolada. De østerrikske forsvarsstyrkene anla i over 2700 meters høyde en «isby», dvs. et flere kilometer langt system av ganger, brakker, kasematter og lagerrom i Marmoladabreens is.
Marmolada i vid forstand er et større område som begrenses av

Pordoipasset i nord (mot Sela),
Val Cordevole i øst (mot Col di Lana, Croda da Lago, Monte Pelmo og Civetta),
San Pellegrino-passet i syd og av
Fassadalen i vest (mot Ciadenac- og Saslonchfjellene).Dermed omfatter Marmolada i vid forstand de følgende fjellene i tillegg til hovedkammen: * nord for hovedkammen (adskilt gjennom Fedaiapasset, Lago di Fedaia og elven Avisio) Padonkjeden med bl.a. Sas de Mezdi (2727 moh.), Belvedere (2648 moh.) og Col de Cuch (2563 moh.);

vest for hovedkammen (adskilt gjennom Val de Contrin) et massiv med bl.a. Colac (2715 moh.), Sas de Roca (2618 moh.) og Sas Brunech (2515 moh.);
syd for hovedkammen (adskilt gjennom Ombrettapasset) Ombrettagruppa med bl.a. Sasso Vernale (3058 moh.) og Cime d'Ombretta (3011, 2998 og 2969 moh.);
syd for de nevnte gruppene (adskilt gjennom Val de Sèn Nicolò, Sèn Nicolò-passet og Ombretolapasset) en ytterligere kam som kan deles i tre grupper:
Monzoni i vest med bl.a. La Ricoletta (2647 moh.), Cima Malinverno (2630 moh.) og Forcicola Baranche (2628 moh.),
Costabellagruppa i midten (mellom Selle- og Forca Rossa-passet) med bl.a. Cima dell'Uomo (3010 moh.), Sasso di Valfreddo (3009 moh.) og Costabella (2762 moh.), og
Autagruppa i øst med bl.a. Cima dell'Auta (2602 moh.), Cime di Pezza (2396 moh.) og Sasso Bianco (2407 moh.).


== Eksterne lenker ==
(en) Marmolada – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Marmolata – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Sommeren med Monika

Sommeren med Monika er en svensk film fra 1953. Den er basert på romanen med samme navn av Per Anders Fogelström som ble utgitt i 1951. Filmen ble regissert av Ingmar Bergman og den vakte oppsikt i 1953 da filmen hadde erotisk karakter. Harriet Andersson og Lars Ekborg hadde hovedrollene.


== Handling ==
Harry som er en lagerarbeider på 19 år lever et trøstesløst liv inntil han en dag blir forelsket i den litt yngre, lidenskapelige, men overfladiske Monika. Hun hater jobben sin og holder ikke ut livet hjemme sammen med foreldrene. Monika og Harry bestemmer seg for dra til en øde øy og forlate det etablerte samfunnet. Den lykkelige sommeren blir kort, de blir fort innhentet av problemer, de går etter hvert tomme for mat og de må vende tilbake til det triste livet i byen. Monika føder deres barn, men har liten interesse både for barn og mann.


== Monika som inspirasjon ==
I sluttscenen ser Monika (protagonisten) rett inn i kameraet. Dette går på tvers av tradisjonelle filmkonvensjoner, der kamera skal være helt usynlig og ikke en deltagende part i filmen. Men ved å la protagonisten henvende seg til publikum, ved å se inn i kameraet, oppnås en effekt som har til hensikt å nå inn til seeren. Dette fascinerte François Truffaut som selv brukte den samme effekten i avslutningsscenen i sin debutfilm På vei mot livet.


== Rolleliste ==
Harriet Andersson – Monika
Lars Ekborg – Harry Lund
Dagmar Ebbesen – fru Lindström, Harrys tante
Åke Fridell – «Ludde» Eriksson, Monikas far
Naemi Briese – Monikas mor
Åke Grönberg – verksmesteren, Harrys arbeidskamerat
Sigge Fürst – Johan
John Harryson – Lelle, Harrys rival


== Eksterne lenker ==
(en) Sommeren med Monika på Internet Movie Database 
(no) Sommeren med Monika hos Filmfront 
(sv) Sommeren med Monika i Svensk Filmdatabas 
(da) Sommeren med Monika i Danmark Nationale Filminstitut 
(fr) Sommeren med Monika på Allociné 
(nl) Sommeren med Monika på MovieMeter 
(en) Sommeren med Monika på AllMovie 
(en) Sommeren med Monika på Turner Classic Movies 
(en) Sommeren med Monika på Rotten Tomatoes 
Sommeren med Monika hos Bergen-filmklubb
Punta Penia

Punta Penia (3343 moh.) er den høyeste toppen på Marmolada og den høyeste toppen i hele Dolomittene. Den ligger på grensen mellom provinsene Trentino og Belluno.
På toppen er det en liten tilfluksthytte, Capanna Punta Penia. Nordøst for toppen ligger isbreen Ghiacciaio della Marmolada.
Punta Penia bestiges enklest fra nord. Med utgangspunkt i bergstasjonen Pian dei Fiacconi krysser man breen 
Ghiacciaio della Marmolada. Når man nærmer seg toppen, går man opp på nordeggen og følger så denne sørover mot toppen.


== Fotnoter ==


== Eksterne lenker ==
Capanna Punta Penia, Rifugio Castiglioni Marmolada (italiensk)
Tourenberichte Capanna Punta Penia, Hikr.org (tysk)
Marmolata – Punta Penia (3343 m) – Normalweg, tourentripp.de (tysk)
Ciadenac

Ciadenac (ladinsk, uttales «tsja-denatsj»), Rosengarten (tysk, uttales «rå:zn-gartn») eller Catinaccio (italiensk, uttales «katinatsj-jå»), er en 10 km lang fjellkjede i Dolomittene (Nord-Italia), som skiller Eisack-, Tierser- og Eggendalen (Syd-Tirol) fra Fassadalen (Trentino).
De høyeste toppene er

Antermoa (ty. Kesselkogel, it. Catinaccio d'Antermoia, 3004 moh.),
Rosengartenspitze (it. Cima Catinaccio, 2981 moh.),
Tor de Vaiolet (ty. Vajolet-Türme, it. Torri del Vajolet, 2821 moh.) og
Laurinswand (it. Croda di Re Laurino, 2813 moh.).Ciadenac ligger på grensen mellom det ladinske språkområdet i øst og det tyske i vest, selv om det også fins italiensktalende minoriteter i begge områdene (rundt 16 %). Fjellene som Ciadenac grenser til, er Schlern og Saslonch i nord, og Latemar syd for Costalungapasset. På den motsatte siden av Fassadalen ligger Marmolada.
Fjellenes tyske navn, Rosengarten (= «rosehage»), henspiller på den rosa fargen som fjellene – sett fra vest – får i solnedgang. Fargen skyldes bl.a. mineralet dolomitt, som kjeden er oppbygd av. Ifølge et sydtirolsk sagn lå dvergekongen Laurins rike på Rosengarten. Da han ble tatt til fange av menneskene, forbannet Laurin rosehagen sin og sa at den skulle være usynlig «både dag og natt». Siden han ikke nevnte skumringen, kan man fremdeles se Laurins rosehage før mørkets frembrudd.


== Eksterne lenker ==
(en) Rosengarten group – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Rosengarten group – galleri av bilder, video eller lyd på Commons