jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Harry Blackmun

Harry Andrew Blackmun (født 12. november 1908 i Nashville i Illinois i USA, død  4. mars 1999 i Arlington i Virginia) var dommer ved USAs høyesterett. 
I sin tid som høyesterettsdommer fra 1970 til 1994 var han til å begynne med ansett som heller konservativ i sine domsavgjørelser, men ble deretter oppfattet som mer liberal. Han ble utnevnt til embedet av president Richard Nixon den 4. april 1970 etter at to andre nominerte kandidater, Clement Haynsworth og G. Harrold Carswell, ikke nådde frem.
Han skrev flertallsvotumet i saken Roe v. Wade. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Becoming Justice Blackmun.
Harry Blackmun profile, NNDB.
Thurgood Marshall

Thurgood Marshall (født 2. juli 1908 i Baltimore i Maryland i USA, død 24. januar 1993 samme sted) var den første afroamerikaniske dommer ved den amerikanske høyesterett. Han satt i dette embedet fra 1967 til 1991, da han trakk seg på grunn av sykdom.
Han var utdannet ved Howard University i Washington, D.C. (eksamen 1933), hadde privatpraksis i Baltimore, og ble jurist for borgerrettighetsbevegelsen NAACP allerede året etter. I dette medfør fulgte han blant annet borgerrettssaken Brown mot skolestyret i årene fra 1951 til domsslutningen i 1954, hvor svarte fikk lovfestet rett til integrert undervisning med hvite i amerikanske skoler.
Han vant en rekke dommerrettighetssaker for domstolene, ble dommer ved en appelldomstol i 1961, og ble United States Solicitor General i 1965. To år etter ble han høyesterettsdommer. Han var blant annet del av flertallet på 5 som vedtok flertallsslutningen i Roe mot Wade og dermed legaliserte abort i USA.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Thurgood Marshall – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Thurgood Marshall – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Stephen Breyer

Stephen Breyer (født 15. august 1938 i San Francisco i California i USA) er en amerikansk jurist som fra 1994 til 2022 var dommer ved amerikansk høyesterett. Han ble ansett å tilhørende dommerkollegiets liberale del. 
I januar 2022 varslet han sin avgang sommeren 2022, og han ble erstattet av Ketanji Brown Jackson den 30. juni 2022.


== Referanser ==
Chongwenmenkirken i Beijing

Chongwenmenkirken (kinesisk: 北京基督教會崇文門堂 = Beijing jidu jiaohui Chongwenmen tang, Chongwenmen Christian Church) eller (崇文門教堂 Chongwenmen jiaotang, Chongwenmen Church) eller Asburykirken (亚斯立堂, Yasili tang, Asbury Church / Yasili Church) er en protestantisk kirke opprinnelig for metodistene i Beijing i Folkerepublikken Kina. Den ligger i gaten Hougou Hutong (2D) i bydistriktet Dongcheng.  
Det opprinnelige byggverket ble bygd i 1870 under Qing-dynastiet. Kirken ble den brent under bokseropprøret i 1900, men stod gjenreist igjen i 1903.
I 1982 ble kirken gjenåpnet etter å ha vært stengt i en lengre periode under kulturrevolusjonen. 
Den en den største protestantiske kirken i Beijing og er hjem til Folkerepublikken Kinas største protestantiske menighet. 
Kirken ble i 2006 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Beijing Christian Chongwenmen Church – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Fuad II av Egypt

Fuad II (født 16. januar 1952 i Kairo; arabisk: الملك أحمد فؤاد الثاني Ahmed Fuad) var konge av Egypt fra 26. juli 1952 til 18. juni 1953.
Hans far, Faruk I av Egypt, ble avsatt under et militærkupp ledet av Muhammad Naguib og Gamal Abdel Nasser den 23. juli 1952, og måtte abdisere til fordel for sin seks måneder gamle sønn og selv dra i eksil i Italia. Et år senere, 18. juni 1953 ble Egypt proklamert som republikk, og Fuad ble sendt til sin familie i eksil. Han vokste opp i Frankrike, men besøker (pr. 2010) Egypt som privatperson fra tid til annen. Hans far, kong Faruk, er gravlagt i Kairo.
I 1976 ble Ahmed Fouad gift med Dominique-France Loeb Picard. Paret fikk tre barn og ble skilt i 1997.


== Referanser ==
Dongcheng

Dongcheng (kinesisk: 东城区, pinyin: Dōngchéng Qū, som betyr «østlig bydel») er et bydistrikt i Folkerepublikken Kinas hovedstad Beijing. 
Det har et areal på 31,2 km² og om lag 968 000 innbyggere (2004), innenfor de nye 2010-grensene.
Distriktet består av  17 subdistrikter. Det tidligere bydistriktet Chongwen ble lagt inn under Dongcheng i juli 2010.
Dongcheng ligger øst i den historiske gamle bykjerne og har noen av byens viktigste gater og severdigheter. Wangfujing og Dongdan er kjente innkjøpsgater i bydelen.
Andre viktige steder er Den forbudte by, Den himmelske freds plass, det kinesiske nasjonalmuseum, Zhongshanparken og Ditanparken.
Det store statseide hotellet Beijing Hotel ligger i bydelen.


== Administrative enheter ==
Subdistrikter:

Jingshan (景山街道), Donghuamen (东华门街道), Jiaodoukou (交道口街道), Andingmen (安定门街道), Beixinqiao (北新桥街道), Dongsi (东四街道), Chaoyangmen (朝阳门街道), Jianguomen (建国门街道), Dongzhimen (东直门街道), Hepingli (和平里街道), Qianmen (前门街道), Chongwenmenwai (崇文门外街道), Donghuashi (东花市街道), Longtan (龙潭街道), Tiyuguan lu (体育馆路街道), Tiantan (天坛街道), Yongdingmenwai (永定门外街道)


== Referanser ==
Xuanwu (Beijing)

Xuanwu (kinesisk: 宣武区, pinyin: Xuānwǔ Qū) er et tidligere bydistrikt i Beijing i Folkerepublikken Kina. Det ligger sørvest for byens sentrum  (Tiananmen).
I juli 2010 opphørte distriktet i det det ble slått sammen med sin nabo i nord, distriktet Xicheng, som også er det nåværende navnet for det hele.
Xuanwu hadde 550 000 innbyggere i 2004 og var 16,5 km² stort. Det var dermed, etter Chongwen (også dette distriktet bortfalt samtidig), det nest minste bydistriktet i den historiske bykjerne. 
Distriktet var oppkalt etter en gammel byport gjennom Beijings bymur, Xuanwumen.
Miyun

Miyun (kinesisk: 密云区; pinyin: Mìyún Qū) er et bysistrikt i regjeringsområdet til den kinesiske hovedstaden Beijing. 
Det har et areal på 2 226,5 km² og befolkningen var på 426 935 innbyggere i 1999.


== Den kinesiske mur i Miyun ==
Den kinesiske mur (Ming-muren) har flere vel bevarte seksjoner i distriktets ytterkanter, blant annet den en gang så viktige grensefestningen Gubeikou, som behersket hovedadkomsten mellom Beijing og den nordenfor leggende byen Chengde. Særlig avsnittet Simatai er blitt et yndet utfartsmål ved muren. Simatai-partiet av Den kinesiske mur er 5,4 km lang og har 35 tårn. UNESCO har gjort Simatai-delen av muren til del av Verdensarven.


== Administrative enheter ==
Miyun består av to subdistrikter, 17 storkommuner og en nasjonalitetskommune:

Subdistriktet Gulou (鼓楼街道);
Subdistriktet Guoyuan (果园街道);
Storkommunen Miyun (密云镇), hovedsete for fylket;
Storkommunen Xiwengzhuang (溪翁庄镇);
Storkommunen Xitiangezhuang (西田各庄镇);
Storkommunen Shilipu (十里堡镇);
Storkommunen Henanzhai (河南寨镇);
Storkommunen Jugezhuang (巨各庄镇);
Storkommunen Mujiayu (穆家峪镇);
Storkommunen Taishitun (太师屯镇);
Storkommunen Gaoling (高岭镇);
Storkommunen Bulaotun (不老屯镇);
Storkommunen Fengjiayu (冯家峪镇);
Storkommunen Gubeikou (古北口镇);
Storkommunen Dachengzi (大城子镇);
Storkommunen Dongshaoqu (东邵渠镇);
Storkommunen Beizhuang (北庄镇);
Storkommunen Xinchengzi (新城子镇);
Storkommunen Shicheng (石城镇);
Nasjonalitetskommunen Datanying for mandsjuer og mongoler (檀营满族蒙古族乡).


== Økonomi og samferdsel ==
I dette distriktet ligger Miyun vannkraftverk, som er et mellomstort pumpekraftverk med to vannmagasin og reversible turbiner. Det demmer opp et større reservoar – Miyunreservoaret.
Kinas riksvei 101 går gjennom området. Den begynner i Beijing og fører via blant annet Chengde til Shenyang.


== Referanser ==
Fangshan (Beijing)

Fangshan (kinesisk: 房山区; pinyin: Fángshān Qū) er et bydistrikt sørøst i byprovinsen Beijing i Folkerepublikken Kina.
Fangshan har et areal på 2 019 kvadratkilometer og 754 000 innbyggere  (2005, kun innbyggere med primærbostedstillatelse). Deler av distriktet ligger i Taihangfjellenes østhellinger.
Det var i distriktet Fangshan at restene etter Pekingmannen ble funnet i Zhoukoudian. Det viktige buddhistiske Yunjutempelet ligger også i distriktet.


== Administrative enheter ==
Subdistrikter:

Liangxiang (良乡地区), sentrum, bydistriktregjeringens sete; Zhoukoudian (周口店地区); Liulihe (琉璃河地区);Storkommuner:

Chengguan (城关街道); Xinzhen (新镇街道); Xiangyang (向阳街道); Dongfeng (东风街道); Yingfeng (迎风街道); Xingcheng (星城街道);Gongchen (拱辰街道); Xilu (西潞街道); Yancun (阎村镇); Doudian (窦店镇); Shilou (石楼镇); Changyang (长阳镇); Hebei (河北镇); Changgou (长沟镇); Dashiwo (大石窝镇); Zhangfang (张坊镇); Shidu (十渡镇); Qinglonghu (青龙湖镇); Hancunhe (韩村河镇);
Kommuner:

Xiayunling (霞云岭乡); Nanjiao (南窖乡); Fozizhuang (佛子庄乡); Da'anshan (大安山乡); Shijiaying (史家营乡); Puwa (蒲洼乡).


== Samferdsel ==
Kinas riksvei 107 fører gjennom området. Den løper fra Beijing til Shenzhen (rett vbed Hongkong, og er på sin vei innom provinshovedstedene Shijiazhuang, Zhengzhou, Wuhan, Changsha og Guangzhou.
Babels tårn (Scott)

Babels tårn (i opprinnelig rettskrivning Babels Taarn) er en komedie i tre akter av Gabriel Scott, utgitt på Aschehoug forlag i 1910. Den ble satt opp på Nationaltheatret kort etter.
Komediens handling er knyttet til den norske språkstriden. Handlingen finner sted i en liten by på Østlandet i Norge, der landsmålsfolket griper makten og begynner å myrde alle som motsetter seg å gå over til landsmål. Skuespillet ender med at landsmålstilhengerne dreper hverandre i kampen om hva de skal kalle landet sitt: Noregr, Thule, Ultima, Ny-Norig eller Nyrig. Det hele munner ut i en replikk fra en østlandsbonde: «Det va' e' Guds løkke, at je itte var med her!»Stykket hadde premiere på Nationaltheatret den 2. februar 1911, og førte til et teaterslag mellom riksmåls- og landsmålsfraksjonen, som var blitt organisert av Studentmållaget:

Nationaltheatret var fyldt til sidste Plads fra første Bænk i Orkester til sidste Bænk i Amfiteater (...) En hel Del Storthingsmænd, specielt tilhørende den maalvennlige Kreds, saaes i Theatret.
(...)
Mishags- og Bifaldsytringerne antog rent Karakteren af en Explosion,
 skrev Aftenpostens referent, sannsynligvis Nils Kjær.


== Fra stykket ==
Vilhelm Krag var teatersjef på Nationaltheatret da, og det ergret Scott at hans venn var så treg med å sette opp stykket. Billettinntektene kom opp i 2.800 kroner, programmet inneholdt 93 reklameannonser. Scott hadde sørget for å sende Nils Kjær en kopi av manuset. Kjente skuespillere som August Oddvar og Harald Stormoen hadde hovedroller. Stormoen som privat var en fanatisk riksmålsmann, gikk her inn i rollen som målstrever-sjefen Brauskeland, mens Riksmålets forsvarer, professor Sprogstad, er en kamuflert Didrik Arup Seip. En annen skikkelse er forlegger Hartkorn som påpeker den økonomiske fordelen ved ett språk. Til og med Bjørnstjerne Bjørnson er rollefigur.

Brauskeland: Men kva heiter «nødvendige forandringer»? 
Overlærer Rør: Det heiter «nøidvendiga endringar» - nei, «nødvenduge eindringi» - nei, «nudveindegi fyrandrungar» - nei, «fernudne repareringer» - nei, «fyrnudne -»
Brauskeland: Det heiter «naudsynlege brigde», og dei er du trengd um no, skynar eg.
(Overlæreren blir ført til galgen.)For første gang ble det snakket norsk dialekt på Nationaltheatret. Det ble dermed pipekonsert fra både landsmåls- og riksmålsfolk, og politi ble tilkalt da forestillingen ble avbrutt. Politiet kom ikke, men formann i Bondeungdomslaget Klaus Sletten  kritiserte medlemmene som hadde pepet ut stykket. Han syntes selv stykket var morsomt, og at Jens Wang som hadde rosemalt en hel by som kulisser, «heller burde rosemalt 5-6 pipere bak».


== Referanser ==
Joseph Martial Mouly

Joseph-Martial Mouly (kinesisk: 孟振生, pinyin: Meng Zhensheng, født 2. august 1807 i Figeac ved Lot i bispedømmet Cahors i Frankrike, død 4. desember 1868 i Beijing i Kina) var en fransk katolsk kinamisjonær og biskop i Beijing.


== Liv og virke ==


=== Prest, lasarist, kinamisjonær ===
Joseph Martial Mouly ble medlem av lasaristenes kongregasjon i Paris den 18. oktober 1825 og ble presteviet 2. april 1831 i Amiens. Han ankom Macao den 14. juni 1834. 
Han kom til Xiwanzi den 12. juli 1835 for å overta som superior for den franske misjon i Beijing og Mongolia, en stilling som inntil da var fylt av den kinesiske presten Matthaeus Xue. 


=== Biskop ===
Mouly ble utnevnt til apostolisk vikar for Mongolia den 23. august 1840 og ble bispeviet av biskop Salvetti i Honggouzi 紅溝子 i Shanxi den 25. juli 1842. 
Etter å ha blitt utnevnt til administrator av bispedømmet Beijing den 28. april 1846, overførte han sin residens til  Anjiazhuang i prefekturet Baoding. Han nektet i 1848 å ta imot utnevnelse til det apostoliske vikariat Kukunor og Tianshan. I 1855 overlot han seg selv til kinesiske myndigheter for å få slutt på en kristenforfølgelse og ble ført til Shanghai.Etter at bispedømmet Beijing ble avviklet og erstattet med tre apostoliske vikariater i 1856, ble han ansvarlig for vikariatet Beijing og Nord-Zhili, og midlertidig også for Sørvest-Zhili (1856–1858). Mouly kunne overta de katolske Beijingkirkene etter krigen i 1860, og flyttet sin residens til Beitangkirken i Beijing, som ble hans katedral. 
Han ble gravlagt på gravfeltet Zhengfusi 正福寺.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Guillaume d'Estouteville (1403-1483)
Pave Sixtus IV (1414-1484) *bispeviet 1471
Pave Julius II (1443-1513) *1481
Kardinal Raffaele Sansoni Riario (1461-1521) *1504
Pave Leo X (1475-1521) *1513
Pave Klemens VII (1478-1534) *1517
Kardinal Antonio Sanseverino (1477-1543) *1531.
Kardinal Giovanni Michele Saraceni (1498-1568) *1536
Pave Pius V (1504-1572) *1556
Kardinal Iñigo Avalos de Aragón (1535-1600) *1566
Kardinal Scipione Gonzaga (1542-1593) *1585
Patriark Fabio Biondi (Blondus de Montealto) (-1618) *1588
Kardinal Maffeo Barberini (1468-1544) *1604
Kardinal Cosimo de Torres (1584-1642) *1621
Kardinal Francesco Maria Brancaccio (1592-1565) *1627
Biskop Miguel Juan Balaguer Camarasa (1598-1663) *1635
Pave Alexander VII (1599-1667) *1635
Kardinal Neri Corsini (1624-1678) *1652
Biskop Francesco Ravizza (1615-1675) *1667
Kardinal Veríssimo de Lencastre (1615-1692) *1671
Biskop João de Sousa (1647-1710) *1684
Biskop Álvaro de Abranches e Noronha (1661-1776) *1694
Biskop Nuno da Cunha e Ataíde (1664-1750) *1706
Kardinal Tomás de Almeida (1670-1754) *1707
Kardinal João Cosme da Cunha (de Nossa Senhora da Porta) (1715-1783) *1746
Erkebiskop Francisco da Assumpção e Brito (1726-1818) *1773
Biskop Alexandre de Gouvea (Gouveia) (1751-1808) *1783
Biskop Cajetan Pires Pireira (1769-1838) *1806
Biskop Joachin (Gioacchino Domenico) Salvetti (1769-1843) *1817
Biskop Joseph-Martial Mouly, C.M. (1807-1868) *1842


== Referanser ==
Johannes Seland

Johannes Seland, også kjent som Johs. Seland, (født 14. september 1912, død 31. desember 1999) var en norsk redaktør og politiker for Venstre.
Johannes Seland ble født i Nes i Flekkefjord i 1912. Hans far Ingvald Seland var redaktør av Avisen Agder  i Flekkefjord i over femti år. Johannes Seland fikk allerede som ung opplæring som typograf og journalist i Avisen Agder og i 1934 ble han 22 år gammel redaktør for den nystartede avisen Vest-Agder i Farsund.
Under den tyske okkupasjon var Seland involvert i den lokale etterretningsgruppa Cheese som sto under kommando av den britiske Special Operations Executive. I 1942 måtte han flykte til Storbritannia hvor han ble informasjonssekretær for regjeringen i London og samtidig virket som journalist.Ved tilbakekomsten til Norge ble han i 1946 redaktør i avisen Fædrelandsvennen, en stilling han hadde fram til 1979.Han var ordfører i Kristiansand for Venstre I953–1955 og suppleant til Stortinget fra Vest-Agder i perioden 1954–1957.


== Bøker ==
En by og en bank. Farsunds historie og Farsunds sparebanks 100 års historie, 3 bd., Farsund 1947
Martin Mosvold. Mannen og verket. 1876 – 17. oktober – 1956, Kristiansand 1956
Rederen og skipet. Kristiansand og Mandal fra seil til damp og diesel. Kristiansand 1959
Hunsfoss fabrikker gjennom 75 år.Kristiansand 1961
O. P. Moe & søn. Jubileumsskrift. Kristiansand 1965
Macody Lund. Et hjerte i en kruttønne. 1971
Med Fædrelandsvennen i hundre år. Kristiansand 1975
Nes sparebank 1876–1976. Bygda, byen og banken gjennom hundre år. Flekkefjord 1976
Et handelshus i Kristiansand. Kristiansand 1982
Mennesker jeg møtte. Kristiansand 1990


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Johannes Seland hos Stortinget 
(no) Johannes Seland hos Norsk senter for forskningsdata 
(no) Katalog til arkiv etter Johannes Seland hos Statsarkivet i Kristiansand
Osram

Osram er både et varemerke for lyspærer, lysrør og andre belysningsprodukter og et firmanavn for en tysk produsent av slike varer og for flere underselskaper av produsenten. Osram er verdens nest største lyspæremerke etter Philips.
Betegnelsen Osram ble registrert som varemerke i 1902 og er et teleskopord satt sammen av deler av navnene osmium og wolfram, grunnstoffer som brukes til glødetråd i glødelamper.


== Osram GmbH ==
Osram GmbH ble dannet i 1919 da industriselskapene  AEG, Siemens & Halske og Deutsche Gasglühlicht slo sammen sin produksjon av glødelamper. Selskapet har siden 1978 vært et datterselskap som er heleid av i Siemens AG. Osram GmbH har hovedkontor i München og omkring 40 000 ansatte fordelt på fabrikker i tilsammen 19 land. Selskapet omsatte for 38 milliarder kroner i 2007. Den tyske selskapsbetegnelsen GmbH betyr Gesellschaft mit beschränkter Haftung, det vil si «selskap med begrenset ansvar».


== Osram AS i Norge ==
Den norske lyspærefabrikken Osram AS startet virksomheten på Brakerøya i Drammen i 1916 under navnet AS Norsk Elektrisk Lampefabrikk (NEL). Osram-fabrikken var i mange år en hjørnesteinsbedrift i Drammen. På starten av 1950 tallet hadde bedriften 150 ansatte og produserte ca. 4 millioner lyspærer som tilsvarte halvparten av det Norske forbruket. I 1953 ble fabrikken totalskadet av en brann, mesteparten av utstyr forsvant under brannen, allerede i 1954 var produksjonen i gang igjen. På 1950 tallet utvidet fabrikken utvalget med produksjon av lysrør. En av fabrikkens mer populære produkter var juletre belysning, på 50 tallet solgte fabrikken om lag 30 000 lyslenker i året. På 1960 ble den kjente Osram blokka oppført og tatt i bruk. På 1970 tallet hadde Osram en markedsandel på ca. 50 prosent i Norge og sysselsatt totalt 235 personer, i 1984 ble selskapet overtatt av det Tyske selskapet Osram Gmbh. I 1991 ble det produsert 150 forskjellige lyspærer i Drammen, den Norske delen av selskapet hadde på den tiden omtrent 200 ansatte og en omsetning på 240 millioner kroner. I 1998 kom det største tilbakeslaget da Norgesgruppen lukket døra for Osram, som førte til oppsigelser ved fabrikken. I 1999 produserte fabrikken 29 millioner pærer i Drammen. I 2003 ble Osram utestengt fra Coop noe som gjorde at Osrams markedsandel i Norge falt fra 70 prosent til 55 prosent. I 2005 besluttet styret i Osram å legge ned fabrikken, produksjonen ble i 2006 stanset. Salg og administrasjon fortsetter ved aksjeselskapets hovedkontor på Vækerø utenfor Oslo. Den årlige produksjonen ved anlegget i Drammen var på det meste 35,6 millioner lyspærer.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(es) Offisielt nettsted 
(en) Osram – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Osrams internasjonale nettsider
Osrams norske nettsider
Stanislas-François Jarlin

Stanislas-François Jarlin eller Lin Mode  林懋德 (født 20. januar 1856 i Sète i Hérault i bispedømmet Montpellier i Frankrike, død 27. januar 1933 i Beijing i Kina) var katolsk kinamisjonær tilknyttet lasaristenes kongregasjon. Han var biskop for Beijing fra 1905 til sin død.
I 1885 trådte han inn i lasaristenes kongregasjon i Paris og reiste til Kina dit han ankom til Shanghai 4. november 1886. Han ble presteviet 20. januar 1889 i Beijing av msgr. François-Ferdinand Tagliabue, og virket blant annet i Baoding og i Beijing. 
I 1897 ble han generalvikar, i august 1899 provinsialvisitator, og så koadjutorbiskop med suksesjonrett (28. desember 1899) til Beijings biskop Alphonse Favier. Han ble bispeviet i Beitangkirken i Beijing 29. april 1900 av Favier, som han så etterfulgte den 4. april 1905. 
Han opplevde beleiringen av Beitangkirken noen måneder etter sin bispevielse, da bokseropprøret spredte seg til Beijing. 
Under hans bispetid var det blomstringtider for misjonene i Zhili.Han ble begravet i gravfeltet Zhalan 柵欄 i Beijing.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Giovanni Francesco Albani  (1720-1803) *1760
Pave Pius VI (1717-1799) *1775
Kardinal Carlo Bellisomi (1736-1808) *1775
Biskop Marcelino José Da Silva (1749-1830) *1790
Biskop Roque José Carpegna Díaz, (1760-1845) *1803
Biskop François-Alexis Rameaux (1802-1845) *1840
Biskop Bernard-Vincent Laribe (1802-1850) *1845
Biskop Jean-Henri Baldus (1811-1869) *1845
Biskop Louis-Gabriel Delaplace (1820-1884) *1852
Biskop François-Ferdinand Tagliabue (1822-1890) *1870
Biskop Jean-Baptiste-Hippolyte Sarthou (1840-1899) *1885
Biskop Jules Bruguière (Brughiero) (1851-1906) *1891
Biskop Pierre-Marie-Alphonse Favier (1837-1905) *1898
Biskop Stanislas-François Jarlin (1856-1933) *1900'


== Referanser ==
Kneiff

Kneiff er en ås nord i Luxembourg i kommunen Troisvierges. Åsen er 560 meter over havet og er det høyeste punktet i landet, bare en meter høyere enn Buurgplaatz, som feilaktig ofte regnes som det høyeste punktet i Luxembourg. Åsen ligger ved byen Wilwerdange.
Sûre

Sûre (fransk) eller Sauer (tysk) er en elv i Belgia, Luxembourg og Tyskland, og en av sideelvene til Mosel fra venstre, med en total lengde på 173 km. 
Elven har sitt utspring nær Vaux-sur-Sûre i Ardennene i de sørøstlige delene av Belgia, og renner østover og inn i Luxembourg nær Martelange. Vest for Esch-sur-Sûre renner den ut i en kunstig innsjø, Øvre Sûresjøen, som er opphavet til det franske navnet og den luxembourgske kommunen Lac de la Haute-Sûre. Etter at den har passert gjennom Ettelbruck og Diekirch danner den grensen mellom Luxembourg og Tyskland de siste 50 km før den etter Echternach munner ut i Mosel ved Wasserbillig.  Elvene Wiltz, Alzette, Weiße Ernz, Schwarze Ernz, Our og Prüm er sideelver.


== Eksterne lenker ==
(en) Sûre – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Obersauer naturpark
Eisch

Eisch er en elv som renner gjennom Belgia og Luxembourg med en lengde på 28 km. Den munner ut i Alzette ved Mersch og renner gjennom byene Eischen, Hobscheid, Septfontaines og Marienthal.
Den luxembourgske delen av Eisch danner det som uoffisielt kalles «Dalen med de sju slottene» på grunn av de sju slottene som ligger langs elva.
Alzette

Alzette (luxembourgsk: Uelzecht, tysk: Alzig) er en elv med en lengde på 73 km i Frankrike og Luxembourg. Den er en av sideelvene til Sûre fra høyre.
Elven har sitt utspring i kommunen Thil, nær byen Villerupt i departementet Meurthe-et-Moselle i Frankrike. Den krysser grensen til Luxembourg etter et par kilometer. Ved Lameschmillen (nær Bergem) renner den sammen med elven Mess. Den renner videre gjennom de luxembourgske byene Esch-sur-Alzette, Luxembourg by og Mersch, og munner ut i Sûre nær Ettelbruck.
Sûre er igjen en av sideelvene til Mosel.
Sørumsneset naturreservat

Sørumsneset naturreservat (1 100 dekar) ligger i kommunene Lillestrøm og Rælingen i Viken fylke og ble vernet i 1992. Sørumneset grenser i sør mot Nordre Øyeren naturreservat, som er Nordens største innlandsdelta og har ramsarstatus.
Sørumsneset naturreservat utgjør et våtmarksområde på cirka 1 100 da, hvorav størstedelen ligger i Skedsmo kommune. Området har et særegent landskap som dannes av elva Leiras meandere og stillestående laguner. Gruntvannslagunene regnes som et av landets mest artsrike våtmarksområder og området som sådan har spesielt stort biologisk mangfold.


== Referanser ==