George Pickett

George Edward Pickett (født 16., 25., eller 28. januar 1825, død 30. juli 1875) var en karriereoffiser i US Army som ble general i Konføderasjonens hær under den amerikanske borgerkrigen. Han er best kjent for deltagelsen i et forgjeves og blodig angrep i slaget ved Gettysburg som bærer hans navn, Pickett's Charge.


== Tidlige år ==
Pickett var født i Richmond i Virginia som første av åtte barn av Robert og Mary Pickett, en fremtredende familie i Old Virginia. Han var fetter av den fremtidige konfødererte generalen Henry Heth. Han reiste til Springfield i Illinois for å studenere jus, men i en alder av 17 ble han utplukket til United States Military Academy. Legenden sier at Picketts utnevnelse til West Point ble sikret for ham av Abraham Lincoln, men dette er antatt å være en historie som ble satt ut av hans enke etter hans død. Lincoln som var representant i den lovgivende forsamlingen i Illinois, kunne ikke nominere kandidater, selv om han gav den unge mannen råd etter at han kom inn på skolen. Pickett ble faktisk utnevnt av kongressmannen John T. Stuart fra Illinois, en venn av Picketts onkel og juspartner av Lincoln. 
Pickett var en populær kadett på West Pont, livlig og sjarmerende, men klassens klovn, og demonstrerte rett som det var sin aversjon mot intellektuelle mål og hardt arbeid ved å bli uteksaminert sist (en posisjon som fikk kallenavnet «geit») av 59 studenter i 1846-årgangen. Noen ganger fører en slik prestasjon til at vedkommende fikk en obskur post uten muligheter for videre karriere, men Pickett, i likhet med George Custer senere, var så heldig å bli uteksaminert etter at en krig hadde brutt ut, den mexicansk-amerikanske krig, og hæren hadde stort behov for offiserer. Han fikk verv som midlertidig fenrik i USAs 8. infanteriregiment, og gikk nesten umiddelbart inn i kampene i krigen. Han fikk nasjonal anerkjennelse da han var den første som klatret over muren i slaget ved Chapultepec, tok det amerikanske flagget fra sin sårede kollega, den fremtidige konfødererte general James Longstreet og foldet det ut over festningen mens han var under beskytning. Han fikk en midlertidig forfremmelse til kaptein for sin bedrift. Etter krigen tjenestegjorde han i pionérområdet i Texas og ble forfremmer til løytnant i 1849 og kaptein i 9. infanteriregiment i mars 1855. 
Pickett giftet seg i januar 1851 med Sally Harrison Steward Minge, datter av dr John Minge fra Virginia. Sally døde i barnefødsel i november samme år i Fort Gates i Texas.
Kaptein Pickett tjenestegjorde så i Washington-territoriet. Han ledet byggingen av Fort Bellingham ved Bellingham Bay i 1856 i det som i dag er byen Bellingham. Han bygget også et rammehus det året som fremdeles står, det eldste huset i Bellingham. Mens han tjenestegjorde i Fort Bellingham, giftet Pickett seg med en indianerkvinne fra Haida-stammen, Morning Mist, som fødte en sønn, James Tilton Pickett (1857-1889). Morning Mist døde noen få år senere. «Jimmy» Pickett opparbeidet seg et navn som aviskunstner i sitt korte liv, før han døde av tuberkulose i en alder av 32 i nærheten av Portland i Oregon.
Pickett okkuperte i 1859 San Juan Island og ble dermed involvert i en territorialkrangel med Storbritannia som har fått kallenavnet «grisekrigen», på grunn av at det ble satt i gang av en amerikansk bonde, Lyman Cutler, som hadde drept en gris som tilhørte Hudson's Bay Company. Han ledet bare en garnison på 68 menn, men han stod imot en britisk styrke på tre krigsskip og 1000 menn. Hans nærvær kan ha forhindret deres landgang, siden britene var under ordre om at det ikke skulle komme til konfrontasjoner. Han skal ha sagt i trass at «vi skal lage et Bunker Hill av det.» Igjen var den unge offiseren i nasjonens søkelys. President James Buchanan sendte generalløytnant Winfield Scott for å fremforhandle en avtale mellom partene.


== Borgerkrigen ==


=== Tidlig tjenestegjøring ===
Virginia løsrev seg fra Unionen etter beskytningen av Fort Sumter, og Som innfødt reiste Pickett fra Oregon for å tjene sin delstat, til tross for at han personlig mislikte institusjonelt slaveri. Han ankom etter det første slaget ved Bull Run og sa fra seg sitt verv i US Army den 25. juni 1861. Han hadde hatt et verv som major i Konføderasjonens artilleri siden 16. mars. Innen en måned var han utnevnt som oberst i ledelsen for Rappahannock Line i Department of Fredericksburg, under ledelsen til generalmajor Theophilus H. Holmes. Holmes' innflytelse skaffet et verv for Pickett som brigadegeneral, datert 14. januar 1862.

Pickett var en fargerik general. Han red en pent striglet kavalerihest som het «Old Black» og bar en blå smal blå kepi-lignende lue, oppbrettede hansker over jakkeermet til en feilfri skreddersydd uniform som hadde doble rekker av gullknapper på jakken og skinnende gullsporer på sine svært glattpussede støvler. Han holdt en elegant ridepisk enten han satt på hesten eller gikk. Mustasjen hans hang på utsiden av munnvikene og vendte så oppover i endene. Håret hans ble snakket om i hæren: «Lange ruller fløt løst over skuldrene hans, trimmet og svært parfymert, skjegget hans var tilsvarende rullet og gav fra seg lukta av Arabia.»Picketts første kampledelse var under Peninsula-felttoget hvor han ledet en brigade som hadde kallenavnet Gamecocks. Brigaden ble til slutt ledet av Richard B. Garnett i Pickett's Charge. Brigaden og dens kommandant presterte godt nok i Williamsburg, Seven Pines og Gaines' Mill. Ved Gaines' Mill ble Pickett slått av hesten sin av en kule i skulderen, og selv om han gjorde enormt mye ut av at han var dødelig såret, undersøkte en stabsoffiser såret og red vekk mens han slo fast at han var «fullstendig i stand til å ta vare på seg selv.» Men Picketts tilstand var faktisk mellom de to diagnosene, og han var satt ut av spill i tre måneder, og armen hans var stiv i nesten et år.Da Pickett returnerte til hæren i september 1862, fikk han ledelsen over en divisjon med to brigader i korpset som ble ledet av hans gamle kollega i Mexico, generalmajor James Longstreet. Han ble forfremmet til generalmajor den 10. oktober. Divisjonen hans deltok ikke i alvorlige kamper før Gettysburg-felttoget sommeren etterpå. I slaget ved Fredericksburg i desember, deltok den i lette kamper uten at den ble påført døde soldater. Hele Longstreets korps var fraværende fra slaget ved Chancellorsville i mai 1863, siden det var sendt til Suffolk-felttoget.
Før Gettysburg-felttoget forelsket Pickett seg i en tenåring fra Virginia, LaSalle «Sallie» Corbell (1843–1931), og han pendlet frem og tilbake fra sine plikter i Suffolk for å være med henne. Sallie insisterte senere på at hun møtte ham i 1852 (da hun var 9 år), giftet hun seg ikke med den 38 år gamle enkemannen før 13. november 1863.


=== Gettysburg og Pickett's Charge ===

Picketts divisjon ankom slaget ved Gettysburg på kvelden den andre dagen, 2. juli 1863. Den hadde blitt forsinket av oppgaven med å bevokte de konfødererte kommunikasjonslinjene gjennom Chambersburg. Etter to dager med harde kamper, hadde general Robert E. Lees Army of Northern Virginia ikke klart å kaste unionsstyrkene ut av deres stillinger, selv om de innledningsvis hadde drevet Army of the Potomac til det høyereliggende området sør for Gettysburg. Lees plan for 3. juli krevde et massivt angrep på sentrumet av Unionens linjer på Cemetery Ridge. Tanken var at angrepene på begge flanker de foregående to dagene hadde trukket til seg styrker fra sentrum. Han beordret general Longstreet til å samle en styrke på tre divisjoner for angrepet — to utmattede divisjoner fra korpset til generalløytnant A.P. Hill under brigadegeneral J. Johnston Pettigrew og generalmajor Isaac R. Trimble, og Picketts friske divisjon fra Longstreets eget korps. Lee henviste til Picket som leder for angrepet, selv om det faktisk var Longstreet som hadde kommandoen, noe som er en av grunnene til at det vanligvis ikke er kjent for populærhistorien med det mer presise «Pickett-Pettigrew-Trimble-angrepet.»
Etter et to timers langt artilleribombardement som var ment å myke opp unionsforsvaret, steg de tre divisjonene ut over de åpne markene, nesten 1,6 km fra Cemetery Ridge. Pickett inspirerte sine menn ved å rope: «Opp, menn, og til postene deres! Glem ikke i dag at dere er fra Old Virginia.» Picketts divisjon, med brigadene til brigadegeneralene Lewis A. Armistead, Richard B. Garnett og James L. Kemper, var på den høyre flanken av angrepet. Den ble påført knusende artilleribeskytning før den møtte salver av musketbeskytning mens den nærmet seg målet sitt. Armisteads brigade kom seg lengst gjennom Unionslinjene. Armistead selv ble dødelig såret og falt nær «The Angle» ved det som regnes som «Konføderasjonens høyvannsmerke». Men ingen av de to andre divisjonene rykket tilsvarende langt frem over markene, og Armisteads suksess ble ikke forsterket. Mennene hans ble raskt skutt ned eller tatt til fange.
Pickett's Charge var et blodbad. Mens Unionen mistet rundt 1500 døde og sårede, var de konfødererte tapstallene flere ganger større, slik at over 50% av mennene som ble sendt over markebe ble drept eller såret. Pickett's tre brigadekommandanter og alle 13 av hans regimentskommandanter var blant de falne. Kemper var såret, og Garnett og Armistead overlevde ikke. Trimble og Pettigrew var de fremste av de falne, Trimble mistet et ben, og Pettigrew ble såret i hånda og døde under retretten til Virginia. Pickett selv har vært gjenstand for historisk kritikk for at han personlig overlevde slaget uten en skramme, men hans stilling et stykke bak styrkene sine, antagelig ved gården Codori på Emmitsburg Road, var kommandodoktrinen på den tiden for divisjonskommandanter.
Mens soldater vaklet tilbake til de konfødererte linjene langs Seminary Ridge, fryktet Lee en motoffensiv og forsøkte å samle sitt sentrum, mens han fortalte de tilbakevendende soldatene at «det hele var min feil». Pickett var utrøstelig. Da Lee ba Pickett om å samle divisjonen sin for forsvaret, skal Pickett ha svart: «General Lee, jeg har ingen divisjon.» Picketts offisielle rapport for slaget har aldri blitt funnet. Det har gått rykter om at general Lee forkastet den for sin botre negativitet og krevde at den skulle omskrives, og en oppdatert versjon ble aldri tatt vare på.
Pickett sørget over det store tapet av menn til han døde. Etter krigen er det sagt at han en gang møtte general Lee i et møte som ble beskrevet som «iskaldt». John Singleton Mosby ser ut til å ha vært det eneste vitne som støtter påstanden om kulde mellom Lee og Pickett. Andre som var til stede og benekter i nedtegnelser en slik utveksling. Mosby fortalte at etterpå skal Pickett ha sagt bittert: «Den mannen ødela min divisjon.» De fleste historikere mener at denne konfrontasjonen virker lite sannsynlig, særlig siden Pickett i andre nedskrevne steder skal ha sagt, etter å ha blitt spurt om hvorfor Pickett's Charge slo feil, at «jeg har alltid trodd at yankeene hadde noe med det å gjøre.»


=== Five Forks ===
Picketts karriere stoppet opp etter Gettysburg, til tross for at han aldri ble fordømt av Lee eller Longstreet. Han ledet Department of Southern Virginia and North Carolina den vinteren, og han tjenestegjorde som divisjonskommandant i forsvaret av Richmond. Etter at P.G.T. Beauregard stengte Benjamin Franklin Butler inne i Bermuda Hundred-felttoget, ble Picketts divisjon tilknyttet til støtte for Robert E. Lees operasjon i Overland-felttoget, rett før slaget ved Cold Harbor hvor Picketts divisjon okkuperte sentrum av den defensive linja, et sted hvor hovedangrepet til Unionen ikke skjedde.Divisjonen hans returnerte for å delta i beleiringen av Petersburg. 1. april 1865 ble Picketts nederlag i slaget ved Five Forks et avgjørende øyeblikk som rev ned den konfødererte linja og fikk Lee til å beordre evakueringen av Richmond og trekke seg tilbake til Appomattox Court House. Det var ytterligere ydmykende for Pickett at han var tre km fra styrkene sine under angrepet og spiste med noen andre offiserer. Da han kom tilbake til slagmarken, var det for sent.


=== Kontroversen rundt hans avløsning ===
Der har også vært en historisk kontrovers som handler om Pickett ble avløst som kommandant etter slaget ved Sayler's Creek den 5. april 1865. Oberstløytnant Walter H. Taylor, Lees stabssjef, skrev etter krigen at han utstedte ordrer for Lee om å avløse Pickett sammen med generalmajorene Richard H. Anderson og Bushrod R. Johnson. Det finnes ikke lenger noen kopier av disse ordrene. Lees biografer, Douglas Southall Freeman, skrev:

Samtidig som Lee avløste Anderson for hans kommando, gjorde han det samme med Pickett og Bushrod Johnson, men ordren angående Pickett nådde tydeligvis aldri ham. Så sent som 11. april underskrev han med «Maj. Genl. Comdg.» Lee trodde at ordren hadde blitt overlevert til Pickett, og da han så han senere, skal han ha sagt: «Jeg trodde at den mannen ikke lenger var med hæren.»

Walter Harrison trykket ordren fra oberstløytnant Taylor til Pickett i sin bok fra 1870, Pickett's Men, datert 10. april 1865, hvor han tiltalte Pickett som «Maj Gen G E Picket [sic], General Commanding». Ordren var en forespørsel om å få vite bevegelsene og aksjonene til Picketts divisjon fra slaget ved Five Forks til Appomattox. Picketts offisielle rapport til Taylor samme dag var signert «G.E. Pickett, Major-Gen., Commd'g.» Taylor forklarte senere til Fitzhugh Lee at det var adressert på denne måten fordi Pickett var avløst sin kommando over divisjonen, ikke sparket fra hæren, og rapporten dekket en tid hvor han hadde ledelsen.Historikeren William Marvel foreslår at siden både Anderson og Johnson anerkjente at de var blitt avløst, «er der derfor ingen grunn til å mistenke at en ordre ikke bli gitt for å avløse Pickett, både fordi hans divisjon hadde blitt ødelagt og ikke kunne repareres og på grunn av hans påståtte dårlige prestasjon ved Five Forks. ... Da gjenstår kun spørsmålet om Pickett fikk ordren.» Marvel svarer ikke konkluderende på spørsmålet, selv om han regner det som en «veldedig tolkning» av Picketts rapport at han ikke fikk den.Pickett fortsatte å lede sin divisjon, en divisjon som i styrke hadde blitt redusert til mindre enn en brigade, og rapporterte til Longstreet, men Longstreet nevner ikke Picketts divisjon i sin siste rapport.


=== Appomattox ===
9. april ledet Pickett sine gjenværende styrker i slaget ved Appomattox Courthouse og stilte opp i den siste slaglinja til Army of Northern Virginia. Han overgav seg med Lees hær og ble løslatt ved Appomattox Court House den 9. april 1865. 
En legende fortalt av Picketts enke hevder at da unionshæren marsjerte inn i Richmond, fikk hun overraskende besøk. Han oppførte seg høflig og spurte om han hadde funnet Picketts hus. Abraham Lincoln selv hadde kommet for å finne ut skjebnen til sin gamle kjenning fra før krigen, og en forbauset Sallie innrømmet at hun var hans kone og viste frem sitt spedbarn for presidenten. Lincoln-historikeren Gerald J. Prokopowicz har kalt denne fortellingen «fantasi».


== Etter krigen ==
Til tross for at han var løslatt, flyktet Pickett til Canada. Han dro tilbake til Norfolk i 1866 for å jobbe som forsikrings agent.
Pickett hadde problemer med å få amnesti etter borgerkrigen. Dette var et problem han delte med andre tidligere konfødererte offiserer som ble uteksaminert fra West Point og hadde forlatt sine stillinger i begynnelsen av krigen. Tidligere unionsoffiserer, inkludert Ulysses S. Grant, støttet en benådning av Pickett, men det var ikke før et år før hans død at George Pickett fikk full benådning gjennom et kongressvedtak (23. juni 1874).Pickett døde i Norfolk og er gravlagt i Richmonds Hollywood Cemetery.


== Ettermæle ==
Tiår etter Picketts død ble hans enke Sallie en velkjent forfatter og taler om «hennes soldat», noe som til slutt førte til skapelsen av en idealisert Pickett som var den perfekte sørstatsgentleman og soldat. En betydelig mengde kontroverser skyldes Sallie Picketts feiring av sin ektemann. To bøker ble utgitt etter hans død i hans navn, The Heart of a Soldier, As Revealed in the Intimate Letters of Gen'l George E. Pickett (publisert i 1913) og Soldier of the South: General Pickett's War Letters to His Wife (1928), og har blitt beskrevet som «verk som ikke kan stoles på og var fiksjonalisert av Picketts kone.». Sallie var også forfatteren, under sitt eget navn, av Pickett og hans menn som ble publisert i 1913. Resultatet var at general Pickett har blitt en figur som er delvis skjult av mytologien til «Lost Cause».
Pickett er i dag vanligvis sett på som en slags tragisk helt, en fargerik offiser som ønsket å lede styrkene sine inn i strålende slag, men alltid gikk glipp av muligheten, til det katastrofale angrepet ved Gettysburg. Douglas Southall Freemans verk, særlig Lee's Lieutenants, i tillegg til Michael Shaaras roman The Killer Angels (1975) (og Gettysburg (1993), filmen hvor han portretteres av Stephen Lang) har i stor grad forsterket dette ryktet i populærkulturen. 
Picketts grav markert av et minnesmerke i Hollywood Cemetery. Det ble bestilt i 1875 av Pickett Division Association, en gruppe veteraner fra hans divisjon, og var opprinnelig ment å være plassert på slagmarken i Gettysburg som «Høyvannsmerket» til Pickett's Charge, men ble bygget i Richmond fordi krigsdepartementet nektet å gi tillatelse til å plassere det på slagmarken. Det står også et monument tilegnet Pickett i den amerikanske leiren på San Juan Island i Washington som ble oppført av Washington University Historical Society den 21. oktober 1904.
Fort Pickett i Blackstone er oppkalt til hans ære.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Boritt, Gabor S., red. (1992): Why the Confederacy Lost (Gettysburg Civil War Instutute Books), Oxford University Press, ISBN 0-19-508549-3.
Eicher, John H., & Eicher, David J. (2001): Civil War High Commands, Stanford University Press, ISBN 0-8047-3641-3.
Freeman, Douglas S. (1934): R. E. Lee, A Biography (4 bind), Scribners.
Harrison, Walter (1870): Pickett's Men, D. Van Nostrand, ISBN 9781425520731.
Lankford, Nelson (2002): Richmond Burning: The Last Days of the Confederate Capital, Viking, ISBN 0-670-03117-8.
Marvel, William (2002): Lee's Last Retreat: The Flight to Appomattox, University of North Carolina Press, ISBN 978-0-8078-5703-8.
Prokopowicz, Gerald J. (2008): Did Lincoln Own Slaves? And Other Frequently Asked Questions about Abraham Lincoln, Pantheon Books, ISBN 978-0-375-42541-7.
Reardon, Carol (1997): Pickett's Charge in History and Memory, University of North Carolina Press, ISBN 0-8078-2379-1.
Rhea, Gordon C. (2002): Cold Harbor: Grant and Lee, May 26 – June 3, 1864, Louisiana State University Press, ISBN 0-8071-2803-1.
Robbins, James S. (2006): Last in Their Class: Custer, Pickett and the Goats of West Point, Encounter Books, ISBN 1-59403-141-X.
Tagg, Larry (1998): The Generals of Gettysburg, Savas Publishing, ISBN 1-882810-30-9.
United States War Department, The War of the Rebellion: a Compilation of the Official Records of the Union and Confederate Armies, USGPO 1880-1891.
Vouri, Mike, George Pickett and the "Pig War" Crisis, essay av San Juan Island National Historical Park, tolket ved Pickett Society nettsted.
Warner, Ezra J. (1959): Generals in Gray: Lives of the Confederate Commanders, Louisiana State University Press, ISBN 0-8071-0823-5.


== Eksterne lenker ==
Pickett Society, biografi
The Heart of a Soldier: As Revealed in the Intimate Letters of Genl. George E. Pickett C.S.A. New York: Seth Moyle, ca. 1913.
Detaljer om Mosbys påstander om Lee og Pickett