jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Fjoneferga

Fjoneferga er et kabelfergesamband som krysser et 500 meter bredt sund i Nisser mellom Fjone og Sundsodden. Sambandet knytter sammen øst- og vestsiden av Nisser omtrent midtveis langs det ca. 35 km lange vannet. Veien på land er fylkesvei 3380, mens selve fergen er kommunal.Dagens ferge, MF «Nissen», er fra 1976. Den frakter ca. 5-6 000 biler årlig. Fjoneferga er Norges minste kabelferge.


== Historie ==
Sambandet har vært betjent av forskjellige utgaver av ferga «Nissen» fra starten i 1947, men med et opphold på 1950-tallet. Fram til veien fra Treungen ble åpnet i 1967 var den også det eneste veisambandet til Fjone.I mars 1976 ble det vedtatt å bygge ny Fjoneferge til 150 000 kroner, som ble levert fra Elvestad Verksted i Skien i starten av oktober samme år.Ferga har tidligere bare gått mellom mai og nyttår, så for å kunne gi innbyggerne på Fjone mulighet til å krysse over Nisser hele året og til alle døgnets tider, ble det i 2011 startet en underskriftskampanje for å erstatte ferga med bru. Dette førte ikke fram, men høsten 2017 ble det foreslått at ferga som et prøveprosjekt for 2018 og 2019 skal gå hele året. Fartøyet er ikke klassifisert for is, så hvis isen skulle legge seg vil trafikken måtte opphøre for en periode. Prøvedrift med helårsferge ble vedtatt på siste kommunestyremøte i 2017.


=== Den forrige Fjoneferga ===
Ferga gikk som ny i Haugsjåsund, men ble senere flyttet til Fjonesundet og fikk navnet «Nissen». Da den gikk i Haugsjåsund ble den manuelt sveivet fram etter kabelen av to menn. Senere ble en motorbåt benyttet som framdrift. Da den i 1976 ble avløst av ny ferge ble den solgt til Lieng Bulldoserlag i Kviteseid for 13 500 kroner, og ble i 1978 brukt som lekter i forbindelse med veibygging mellom Østenå og Kilen. I 1985 bevilget fylket midler til å sette ferga inn i trafikk mellom Fjågesund og Østenå (Fylkesvei 3320), og trafikken kom igang 26. januar 1987 med det nye navnet «Østenå». Der gikk den i trafikk helt fram til Fjågesund bru ble åpnet i desember 1997, og har siden da ikke vært benyttet som ferge.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Ruteopplysninger hos Nissedal kommune Arkivert 17. september 2016 hos Wayback Machine.
Om den forrige Fjoneferga (senere Fjågesundferga) på fjordfaehren.de Arkivert 9. august 2018 hos Wayback Machine.
Sandbukta-Østnestangen naturreservat

Sandbukta-Østnestangen naturreservat ble oppretta 14. desember 2007. Det omfatter Østnestangen, Sandbukta vest for tangen og Steinvika vest for tangen. Naturreservatet ligger sør på Hurumlandet i Asker kommune i Viken, tidligere i Hurum kommune i Buskerud.
Området ble verna for å bevare et område med stor variasjon i vegetasjonstyper og spesielle naturtyper. Området har ei naturlig sonering fra åpent hav og velutvikla sandstrender til skog med innslag av naturskog, sumpskog og edellauvskog. Her forekommer flere rødlista arter, og deler av området har meget høy entomologisk verneverdi.
Vernebestemmelsene bestemmer blant annet at:

Bålbrenning og bruk av grill utenfor avsatte plasser er forbudt.
Bruk av reservatet til teltleirer, idrettsarrangementer eller andre større arrangementer er forbudt.
All vegetasjon, herunder døde busker og trær, er freda mot skade og ødeleggelse.
Det er forbudt å fjerne planter eller plantedeler fra reservatet.
Bruk av sykkel og hest utenom eksisterende veier er forbudt.
All motorisert ferdsel er forbudt.Et mindre område øst i Sandbukta er avsatt som friområde, hvor bålbrenning er tilltatt. Ellers i naturreservatet er det ikke lov å gjøre opp ild. Ytterst på Østnestangen står det ei grønn fyrlykt (ledlykt) som står i samband med ei rød fyrlykt på Ranvikholmen. På toppen av Østnestangen ligger det ei gravrøys fra bronsealderen, ca. 65 moh.


== Flora og fauna ==
Sandbukta har tre hovedsoner for vegetasjon: strandsone, kystbarskog, og lett blandingsskog. I strandsonen vokser strandkål, grasstjerneblom, strandreddik, slyngsøtvier og strandvortemelk. Det vokser også meget sjelden prikkstarr i et bekkefar nær sjøen. Det er også stor spredning av den uønska arten rynkerose, i likhet med situasjonen i Ersvika. 
Barskogsonen har legeveronika, storkonvall, liljekonvall, teiebær og bjørnebær. Blandingsskogen har flere åpne lunder og forekomster av blåklokke, fagerklokke og misteltein. 


== Eksterne lenker ==
(no) Sandbukta-Østnestangen naturreservat i Miljødirektoratets nettsted Naturbase
Naturreservatets verneforskrift hos Lovdata
Brosjyren Sandbukta-Østnestangen naturreservat, utgitt av Fylkesmannens miljøvernavdeling og Statens naturoppsyn
Emperial Live Ceremony

Emperial Live Ceremony (utgitt 2000) er en VHS-musikkvideo av det norske black metal bandet Emperor.


== Sporliste ==
«Curse You All Men!» (5:43)
«Thus Spake the Nightspirit» (4:25)
«I Am the Black Wizards» (5:34)
«An Elegy of Icaros» (6:11)
«With Strength I Burn» (7:48)
«Sworn» (4:31)
«Night of the Graveless Souls» (3:10)
«Inno A Satana» (5:07)
«Ye Entrancemperium» (6:09)
«The Loss and Curse of Reverence» (1996 video) (6:10)


== Artister ==
Ihsahn – gitar, vokal
Samoth – gitar
Trym Torson – trommer
Tyr – bass
Charmand Grimloch – keyboard


== Kilder ==
Emperial Live Ceremony hos Encyclopaedia Metallum
Thorbjørn Akkerhaugen

Thorbjørn Akkerhaugen (født 14. juli 1971) er en norsk musiker og plateprodusent som jobber i Akkerhaugen Lydstudio. Han er mest kjent for sitt arbeid innen black metal og death metal.


== Diskografi som produsent ==


=== Emperor ===
In the Nightside Eclipse (kun bonus sporet «Gypsy») (studioalbum) 1994
IX Equilibrium (studioalbum) 1999
Thorns vs. Emperor (split album) 1999


=== Hagalaz' Runedance ===
Urd – That Which Was
Frigga's Web


=== Mactätus ===
Provenance of Cruelty
The Complex Bewitchment


=== Myrskog ===
Deathmachine
Superior Massacre


=== Peccatum ===
Oh, My Regrets
Amor Fati


=== Red Harvest ===
Sick Transit Gloria Mundi


=== Sirius ===
Spectral Transition – Dimension Sirius


=== Source of Tide ===
Dawn of Tides
Ruins of Beauty
Blueprints


=== Tidfall ===
Instinct Gate


=== Windir ===
1184
Likferd


=== Zyklon ===
World ov Worms
Aeon
Disintegrate


== Eksterne lenker ==
Thorbjørn Akkerhaugen at Discogs.com
Kangerlussuatsiaq

Kangerlussuatsiaq er navnet på to fjorder på Grønland:

Kangerlussuatsiaq (Lindenowfjorden) – ligger på grensen mellom Nanortalik kommune og Ammassalik kommune
Kangerlussuatsiaq (Evighetsfjorden) – ligger i Maniitsoq kommune
Bouvier des ardennes

Bouvier des ardennes (FCI #171) er en mellomstor kveghund som stammer fra Ardennene på grensen mellom Belgia, Frankrike og Luxembourg.


== Opprinnelse og alder ==
Det hersker stor usikkerhet med hensynet til bouvier des ardennes' opphav. Noen mener den er en krysning mellom belgisk fårehund og picard, mens andre hevder den oppsto som følge av krysninger mellom lokale fårehundtyper på 1700-tallet. Navnet betyr rett og slett kveghund fra Ardennene.
Man trodde lenge at denne hunden var utdødd, inntil det på 1980-tallet ble oppdaget noen hunder i hjemlandet. Noen entusiaster startet da arbeidet med å få til en rasestandard, samtidig som det ble igangsatt et avlsprogram. I 1996 ble det oppdaget nok ei linje med bouvier des ardennes i hjemlandet.
Bouvier des ardennes skiller seg klart fra bouvier des flandres og den mer ukjente bouvier de roulers, gjennom å ligne mer på typiske sauehunder. Den er mindre massiv, har stående ører og lengre rygg enn andre bouvierhunder, samt naturlig stumphale.
Kangerlussuatsiaq (Evighetsfjorden)

Kangerlussuatsiaq (Evighetsfjorden) er en fjord i Maniitsoq kommune på vestkysten av Grønland.  
Området rundt fjorden er også kjent for sine høye fjell og isbreer, som er velegnet for fjellklatring og skigåing. Innlandsisen ender opp i fjorden, så flytende isberg er ofte å se. Vestgrønlands høyeste fjell Naparutaq, ligger nord for fjorden, og strekker seg 2.211 moh. 
Fjorden er 75 km lang.
Strandreddik

Strandreddik, også kalt strandsennep  (latin: Cakile maritima) er en ettårig plante av strandreddikslekten i korsblomstfamilien (Brassicaceae), som vokser langs kysten ved strender. Den er 10–55 cm lang og krypende eller svakt oppreist. Strandreddik har forgrenede stilker og lyst blå eller bleklilla blomster. 
Frøene flyter og spres over havet. Hare og rådyr spiser strandreddiken, og kålsommerfuglens larve lever på den.

Planten er rikt forgrenet, har svært smale og kjøttfulle blader som nesten ser ut som bladløse grener. Stengelblad har 3–10 mm lange parfliker, ellers er bladene lite iøynefallende. Fargen på stilk og blader er dypt grønn eller blekgrønn, i tørkeperioder med overgang mot gult.
Blomstene er blekt blå, blekt lilla eller blåhvite. De har fire små kronblad, 5–8 mm lange, med gul blomsterbunn. Blomstene sitter 2–6 stk i en blomsterklase. Blomstringen skjer i juli-september.
Om høsten dannes en 10–25 mm lang, dypgrønn skulpe som er toleddet med et ofte pilformet eller hornet ytterledd. 


== Underarter ==
Det finnes i alt fire underarter i vår del av verden, som er svært vanskelige å skjelne fra hverandre visuelt:

Strandreddik, Cakile maritima spp maritima)
Østersjøreddik, Cakile maritima ssp baltica) fra Østersjøen til Sør-Norge
Nordsjøreddik, Cakile maritima ssp integrifolia) fra Mandal til Fræna
Ishavsreddik, Cakile maritima ssp islandica) fra Nord-Trøndelag til Finnmark, Island og FærøyeneAlle underarter og varianter er ettårige og har svært like utseende.


== Utbredelse ==
I Norden vokser strandreddik (C. maritima) langs hele kyststrekningen fra Finskebukta til midtre Troms, inklusive hele kysten av Danmark. Det er derimot bare spredte og få forekomster i Bottenviken og langs østkysten av Sverige ned til Stockholms skjærgård.
Strandreddik i Norge vokser langs hele kysten fra Svinesund til Boknafjorden, deretter konsentrert om Haugaland, Sunnhordland, utløpet av Sognefjorden, Sunnmøre, kysten av Romsdal, Trondheimsfjorden, Namsos, Bodø, Lofoten, Ofoten og midtre Troms.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Strandreddik – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Strandreddik i Encyclopedia of Life 
(en) Strandreddik i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Strandreddik hos Artsdatabanken 
(sv) Strandreddik hos Dyntaxa 
(en) Strandreddik hos ITIS 
(en) Strandreddik hos NCBI 
(en) Strandreddik hos Panarctic Flora 
(en) Strandreddik hos The International Plant Names Index 
(en) Strandreddik hos Tropicos 
(en) Kategori:Cakile maritima – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Status er: «spiselig» ifølge Nyttevekstleksikonet utgitt av Norges sopp- og nyttevekstforbund.Kristins nettflora – Strandreddik
Mayflies

Mayflies er et norsk pop/rock-band fra Stavanger etablert i 2002. Bandet var en av vinnerne under Zoom i 2003 og ble sendt på en påfølgende landsdekkende Zoom-turné våren 2004. De var også en av finalistene under kåringen av Årets Urørt i 2004. Bandet ga i 2005 ut EP-en Circus Noir og året etter albumet Nothing Left To Steal. Begge på plateselskapet Checkpoint Charlie Audio Productions.


== Medlemmer ==
Erik Salvesen: vokal, gitar
Ole Reidar Gudmestad: gitar
John Olav Håland: bass
Chris Hansen: slagverk


=== Tidligere medlemmer ===
Arild Brekken: bass
Sindre Sivertsen: slagverk
Kjetil Brekken: slagverk


== Eksterne lenker ==
(en) Mayflies på Discogs 
(en) Mayflies på MusicBrainz 
(en) Mayflies på Songkick
Borevæske

Borevæske eller boreslam er en væske som benyttes for å stabilisere borehullet under boring av en brønn eller et hull i jorden. Borevæske brukes hyppig under boring av olje- og gassbrønner fra en fast/flytende installasjon eller et fartøy. Hovedegenskapene til borevæsken er å stå imot trykket fra formasjonen samt å frakte borekaks til overflaten. Borevæsker brukes også til boring av mindre brønner, som en vannbrønn.
Borevæsken har til hensikt å smøre og kjøle ned borekronen, transportere borekaks til havoverflaten, og stabilisere borehullet ved å forhindre kollaps i brønnveggene. Et petroleumsreservoar kan til tider ha uønsket høyt trykk, og for å kontrollere dette benyttes boreslam som et første sikkerhetstiltak i tillegg til utblåsingssikringer. Boreslammets konsistens og sammensetning er dermed avgjørende for å motvirke kraftige utblåsninger og oljebranner, og består som regel av vann/olje, leire og ulike tilsatte kjemikalier. I tillegg brukes vektmaterialer for å øke egenvekten til væsken.
Det har vært forbud mot å slippe ut oljebasert borevæske siden 1992. Det gis derimot utslippstillatelse for vannbasert borevæske.
Naparutaq

Naparutaq (Mount Atter) er et fjell i Maniitsoq kommune på vestkysten av Grønland. 
Fjellet er Vestgrønlands høyeste, og strekker seg 2.211 moh. Det ligger på nordsiden av Kangerlussuatsiaq (Evighetsfjorden).
Thomas Cecil, 1. jarl av Exeter

Thomas Cecil, 1. jarl av Exeter (født 5. mai 1542, død 8. februar 1623), kjent som baron Burghley fra 1598 til 1605, var en engelsk politiker.
Han var eldste sønn av William Cecil, 1. baron Burghley, og halvbror av Robert Cecil. Under Elisabeth Is styre satt han i Underhuset det meste av tiden mellom 1563 og 1593. Han ble slått til ridder i 1575. Ved farens død i 1598 ble han 2. baron Burghley, og tok sete i Overhuset. Fra 1599 til 1603 var han stattholder (Lord Lieutenant) i Yorkshire. I 1601 ble han utnevnt til ridder av Hosebåndsordenen av dronning Elisabeth.
Han ble utnevnt til jarl av Exeter den 4. mai 1605, samme dag som broren Robert Cecil ble utnevnt til jarl av Salisbury. I motsetning til broren ble han ikke minister under Jakob I.
Cecil-familien er bl.a. husket for å ha støttet kunstnere som William Byrd, Orlando Gibbons og Thomas Robinson.
Thomas Cecil ble gift med Dorothy Neville, datter av John Neville, 4. baron Latimer og Lucy Somerset, som igen var datter av Henry Somerset, 2. jarl av Worcester.
De fikk 11 barn, blant dem William Cecil, 2. jarl av Exeter.
Jarlen av Exeter er begravet i St Mary's Church i Wimbledon.


== Referanser ==
Enzo Francescoli

Enzo Francescoli Uriarte (født 12. november 1961 i Montevideo) er en tidligere uruguayansk fotballspiller, som la opp i 1997. Han spilte 72 ganger for Uruguays landslag mellom 1982 og 1997, 


== Klubbkarriere ==
Han begynte å spille for den uruguayanske klubben Montevideo Wanderers., og spilte i flere år for River Plate i Argentina der han vant fem ligatitler og Copa Libertadores i 1996. 
Han spilte også for de franske klubbene Racing Club de Paris og Olympique de Marseille samt de italienske lagene Cagliari og Torino.


== Landslagskarriere ==
Francescoli fikk 72 landskamper og scoret 15 mål i perioden fra 1982 til 1997. Han spilte under VM 1986 og 1990.  Han var med på å vinne Copa América tre ganger med Uruguay (i 1983, 1987 og 1995).


== Eksterne lenker ==
(de) Enzo Francescoli – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Enzo Francescoli – FIFA 
(en) Enzo Francescoli – UEFA 
(fr) Enzo Francescoli – LÉquipe 
(en) Enzo Francescoli – Transfermarkt 
(en) Enzo Francescoli – Transfermarkt (manager) 
(en) Enzo Francescoli – national-football-teams.com 
(en) Enzo Francescoli – WorldFootball.net 
(en) Enzo Francescoli – FootballDatabase.eu 
(en) Enzo Francescoli – Soccerway
Borekaks

Borekaks er knust steinmasse fra sedimentene som under boring etter petroleum transporteres med boreslammet fra borehullet mens man borer brønnen. Kaksen samler seg ofte opp ved plattformers ben og kan inneholde forurensende, oljeholdige stoffer.
Geiteryggtunnelen (Hol)

Geiteryggtunnelen er en tunnel på fylkesvei 50 i Hol kommune i Buskerud. Tunnelen går under Geiteryggen mellom Vestredalsvatnet (regulert) i vest og Vierbotn i øst. Den er 3290 meter lang. Vestlig åpning ligger på omkring 1156 moh., østlig åpning på omkring 1081 moh. Tunnelen ble bygget mellom 1970 og 1973 av Oslo vann- og lysverker, og ble åpnet 5. juli 1974 sammen med veien mellom Hol og Aurland. Industriminister Ingvald Ulveseth sto for den offisielle åpningen. Tunnelen har to kuldeporter, en i hver ende.Fra oktober til desember 2013 var tunnelen stengt for vedlikehold og oppgradering. Den var også delvis stengt i 2014. Det ble blant annet bygget snunisje og tekniske rom.


== Se også ==
Veitunneler i Norge
Liste over veitunneler i Norge
Undersjøiske veitunneler i Norge


== Referanser ==
Geiteryggtunnelen (Skien)

Geiteryggtunnelen er en 105 meter lang tunnel på riksvei 36 under rullebanen på Skien lufthavn, Geiteryggen i Skien.


== Referanser ==
True Kings of Norway

True Kings of Norway (utgitt 2000) er et split album tidligere publisert på 7" EP-er av de fem kjente norske black metal bandene: Emperor, Immortal, Dimmu Borgir, Ancient og Arcturus. 


== Sporliste ==


=== Emperor ===
«The Ancient Queen» (3:41)
«Witches Sabbath» (5:56)
«Lord of the Storms (Evil Necro Voice from Hell Remix)» (1:57)


=== Immortal ===
«Diabolical Fullmoon Mysticism» (0:40)
«Unholy Forces of Evil» (4:27)
«The Cold Winds of Funeral Frost» (3:44)


=== Dimmu Borgir ===
«Inn i evighetens mørke (Part. I)» (5:25)
«Inn i evighetens mørke (Part. II)» (2:07)
«Raabjørn speiler draugheimens skodde» (5:03)


=== Ancient ===
«Det glemte riket» (6:53)
«Huldradans» (5:56)


=== Arcturus ===
«My Angel» (5:55)
«Morax» (6:25)


== Artister ==


=== Emperor ===
Ihsahn – vokal, gitar, keyboard
Samoth – gitar
Mortiis – bass
Faust – trommer


=== Immortal ===
Demonaz Doom Occulta – gitar
Abbath Doom Occulta – bass og vokal
Armagedda – trommer


=== Dimmu Borgir ===
Shagrath – trommer og vokalist
Erkekjetter Silenoz – gitar og vokalist
Tjodalv – gitar
Brynjard Tristan – bass
Stian Aarstad – synthesizer, piano og effekter


=== Ancient ===
Garm – vokal
Samoth – gitar
Steinar Sverd Johnsen – keyboard
Hellhammer – trommer


=== Arcturus ===
Marius Vold – vokal, bass
Steinar Sverd Johnsen – keyboard, gitar
Hellhammer – trommer


== Notater ==
Spor 1 og 2 er fra Emperor sin EP As the Shadows Rise
Spor 3 er tidligere ikke utgitt
Spor 4 – 6 er fra Immortal sin EP Immortal
Spor 7 – 9 er fra Dimmu Borgir sin EP Inn i evighetens mørke
Spor 10 og 11 er fra Ancient sin EP Det Glemte Riket
Spor 12 og 13 er fra Arcturus sin EP My Angel


== Kilder ==
True Kings of Norway hos Encyclopaedia Metallum


== Eksterne lenker ==
(en) True Kings of Norway på Discogs 
(en) True Kings of Norway på MusicBrainz 
(en) True Kings of Norway på Encyclopaedia Metallum 
(en) True Kings of Norway på AllMusic
Mattesveve

Mattesveve (latin: Pilocella peleterina) er en 5–20 cm høy, flerårig plante i hårsveveslekten, innen korgplantefamilien (Astreaceae).

Mattesveve har opprett, 5–15 cm lang stengel, og blad som kun står nederst i rosett ved bakken, og er smalt lanseformede. Bladene er 4-7 ganger lengre enn de er brede, og besatt med lange, brune eller hvite hår oppå og hvite eller grå hår under bladet. Bladene har hel rand og ligger på bakken som en "matte".
Planten har 1 blomsterkorg, som er 1–3 cm brede. Blomstene blomstrer ikke samtidig, men strekker seg over perioden mai-juli, tidvis ut i august. Blomstene har normalt lys gul farge både på kroner og arr, og en rød stripe på utsiden ute ved kanten.
Mattesveve vokser i Norden i vestlige Danmark, samt i hele sørlige Sverige og langs kysten av Norge fra Østfold til Hardangerfjorden. Ellers vokser den spredt i Finland og Finnmark. Den trives på tørr og kalkholdig jord, lynghei, berg, strandlandskap, dyner, skråninger og rasmark.
Mattesveve skilles fra den større slektningen hårsveve (Pilocella officinarumaludosum) ved at sistnevnte er høyere  og ikke minst har en utløper som er 5–30 cm lang, hvilket mattesveve mangler.


== Eksterne lenker ==
(en) Mattesveve – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Mattesveve i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Mattesveve hos Artsdatabanken 
(en) Mattesveve hos NCBI 
(en) Mattesveve hos The International Plant Names Index 
(en) Mattesveve hos Tropicos 
(en) Kategori:Pilosella peleteriana – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Pilosella peleteriana – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Pilosella peleteriana – detaljert informasjon på Wikispecies
Geiteryggen tunneler

Geiteryggen tunnel eller Gjeiteryggen tunnel er to jernbanetunneler ved Kravikfjorden på den nedlagte delen av Numedalsbanen, om lag 1,5 kilometer nord for Fossebrekke holdeplass og 500 meter sør for Kravikfjord holdeplass.
Disse er:

Geiteryggen tunnel 1 (572 m) – 168,05 km fra Oslo S
Geiteryggen tunnel 2 (246 m) – 168,96 km fra Oslo S


== Referanser ==


== Litteratur ==
Bjerke, Thor og Holom, Finn m.fl (2004). Banedata 2004. Oslo / Hamar: Norsk Jernbanemuseum & Norsk Jernbaneklubb. s. 230. ISBN 82-90286-28-7. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
Slyngsøtvier

Slyngsøtvier (latin: Solanum dulcamara ) er en flerårig plante i søtvierslekten av søtvierfamilien (Solanaceae). Den blir 20-200 cm lang, og har forvedet bakkestengel som ligger eller slynger seg, og en øvre plantestengel som er opprett. Hele planten er giftig.

Slyngsøtvier har en klatrende eller liggende, forvedet jordstengel, mens øvre del av stengelen er myk og rød-lilla. Bladene er pilformet eller trekantformet, med inntil fire fliker (pilspisshorn) nærmest bladfestet. 
Blomstene er blålilla, har 5 kronblad som ofte er bakoverbøyd, og sterkt gul fruktstand med griffel. Bærene opptrer ofte samtidig med blomstringen, og er eggrunde med om lag 5-10 mm lengde. De går fra grønn til sterkt rød i løpet av midtsommeren.
Blomstringen skjer juni-august, ofte med forekomst av unge skudd, fullblomstrede kronblad, og bær av ulik modenhetsgrad samtidig på samme plante.
Slyngsøtvier trives på karrig grunn, fuktig, nitrogenholdig eller kalkholdig jord, og kan vokse fra sprekker på berg langs havet. Den trives også på sumpmark, i oresump, grøfter, dammer, rundt gårdsbruk, og på rullesteinsstrand.
I Norden vokser slyngsøtvier langs kysten og i lavlandet nord til Nord-Trøndelag og indre Bottenviken. 


== Eksterne lenker ==
(en) Slyngsøtvier i Encyclopedia of Life 
(en) Slyngsøtvier i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Slyngsøtvier hos Artsdatabanken 
(sv) Slyngsøtvier hos Dyntaxa 
(en) Slyngsøtvier hos ITIS 
(en) Slyngsøtvier hos NCBI 
(en) Slyngsøtvier hos The International Plant Names Index 
(en) Slyngsøtvier hos Tropicos 
(en) Kategori:Solanum dulcamara – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Solanum dulcamara – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Solanum dulcamara – detaljert informasjon på Wikispecies 
Status er: «giftig» ifølge Nyttevekstleksikonet utgitt av Norges sopp- og nyttevekstforbund.