Jubal Anderson Early

Jubal Anderson Early (født 3. november 1816, død 2. mars 1894) var advokat og konføderert general i den amerikanske borgerkrigen. Han tjenestegjorde under Stonewall Jackson og så Robert E. Lee i nesten hele krigen, fra å lede et regiment til generalløytnant og ledelsen av et infanterikorps i Army of Northern Virginia. Han var konføderert kommandant i nøkkelslagene i Shenandoah-felttoget i 1864, inkludert et raid mot utkanten av Washington, DC. Artiklene skrevet av ham i Southern Historical Society i 1870-årene etablerte Lost Cause-bevegelsens synspunkter som et langvarig litterært og kulturelt fenomen.


== Tidlig liv ==
Early ble født i Franklin County i Virginia som det tredje av ti barn av Ruth Hairston og Joab Early. Han ble uteksaminert fra United States Military Academy i 1837 som nr. 18 av 50. Mens han studerte på West Point havnet han i krangel med en kadett som het Lewis Addison Armistead. Armistead knuste en tallerken i hodet på Early i messa, og dette førte til at Armistead ble utvist fra West Point.
Etter at han ble uteksaminert, kjempet Early mot seminolene i Florida som fenrik i 3. artilleriregiment før han trakk seg fra hæren for første gang i 1838. Han praktiserte juss i 1840-årene som påtaleadvokat for både Franklin og Floyd County i Virginia. Han ble kjent for en sak i Mississippi hvor han slo toppadvokatene i staten. Hans advokatpraksis ble avbrutt av den mexicansk-amerikanske krig i 1846–1848. Han tjenestegjorde i Virginias delstatsforsamling i 1841–1843.


== Borgerkrigen ==
Early var Whig og sterkt imot løsrivelse på konvensjonen i Virginia som var samlet for å drøfte dette spørsmålet i april 1861. Men han ble snart revet med av de aggressive handlingene til den føderale regjeringen; president Abraham Lincoln ba om 75 000 frivillige for å slå ned opprøret, og Early takket ja til et tilbud om å bli brigadegeneral i Virginias milits. Han ble sendt til Lynchburg for å sette sammen tre regimenter og så lede ett av dem, 24th Virginia Infantry, som oberst i Konføderasjonens hær.  
Han ble forfremmet til brigadegeneral etter det første slaget ved Bull Run (Manassas) i juli 1861. I det slaget utmerket han seg ved Blackburn's Ford og imponerte general P.G.T. Beauregard. Han kjempet i de fleste større slag på den østlige krigsskueplassen, inkludert syvdagersslaget, det andre slaget ved Bull Run, slaget ved Antietam, slaget ved Fredericksburg, slaget ved Chancellorsville, slaget ved Gettysburg og tallrike slag under Shenandoah-felttoget i 1864. Under Gettysburg-felttoget okkuperte Earlys divisjon York i Pennsylvania, den største nordlige landsbyen som falt til opprørerne i løpet av krigen.
Early var betrodd og støttet av øverstkommanderende for Army of Northern Virginia, Robert E. Lee. Lee henviste til Early som hans «Bad Old Man» på grunn av hans korte lunte, men likte Earlys aggressive krigføring og evne til å lede enheter uavhengig. De fleste av Earlys soldater henviste til ham som «Old Jube» eller «Old Jubilee» med entusiasme og hengivelse. Hans underordnede generaler følte ofte lite av denne hengivenheten. Early var også svært flink til å finne feil og rettet bitende kritikk mot sine underordnede ved den minste anledning. Motsatt var han som oftest blind for egne feil og reagerte skarpt mot kritikk og forslag nedenfra. 
I 1862 ble han såret i slaget ved Williamsburg mens han ledet et angrep mot overveldende odds.


=== Tjenestegjøring under Stonewall Jackson ===
Han oppholdt seg i Rocky Mount til han var frisk og dro tilbake to måneder senere. Han ble plassert under generalmajor Thomas J. «Stonewall» Jackson, tidsnok til slaget ved Malvern Hill. Der demonstrerte Early sin manglende kunnskap om navigering på slagmarken, og hans brigade gikk seg vill i skogen. Den hadde 33 falne uten betydelige kamper. I Nord-Virginia-felttoget utmerket Early seg for sin prestasjon i slaget ved Cedar Mountain og ankom akkurat tidsnok til å forsterke generalmajor A.P. Hill på Jacksons venstre side på Stony Ridge i det andre slaget ved Bull Run.
Ved Antietam overtok Early divisjonskommandoen da hans kommandant, Alexander Lawton, ble såret. Lee var imponert over prestasjonen hans og beholdt ham på det nivået. Ved Fredericksburg ble Early helten da han gikk til motangrep mot divisjonen til generalmajor George G. Meade som utnyttet et hull i Jacksons linjer. Han ble forfremmet til generalmajor den 17. januar 1863. Ved Chancellorsville gav Lee ham en styrke på 5000 menn til å forsvare Fredericksburg ved Marye's Heights mot en tallmessig overlegen styrke (to korps) under generalmajor John Sedgwick. Early klarte å forsinke unionshærens styrker og holde Sedgwicks i sjakk mens Lee og Jackson angrep resten av unionsstyrkene i vest. Sedgwick gikk til slutt til angrep på Early oppe på Marye's Heights, og kampene er kjent som det andre slaget ved Fredericksburg.


=== Gettysburg og Overland-felttoget ===
Under Gettysburg-felttoget ledet Early en divisjon i korpset til generalløytnant Richard S. Ewell. Styrkene hans var svært viktige i nedkjempelsen av Unionens forsvarere i slaget ved Winchester, der han tok et antall fanger og åpnet Shenandoah Valley for Lees styrker. Earlys divisjon, forsterket med kavaleri, marsjerte etterhvert østover over South Mountain-fjellene i Pennsylvania og tok viktige forsyninger og hester på veien. Han tok Gettysburg den 26. juni og krevde løsepenger som aldri ble betalt. To dager senere gikk han inn i York County og tok York, den største nordstatsbyen som falt til Konføderasjonen under krigen. Her ble hans krav om løsepenger delvis innfridd, inkludert en betaling på $28 000 i kontanter. Elementer fra Earlys styrker nådde den 28. juni Susquehanna. Dette var det østligste en organisert konføderert styrke kom i Pennsylvania. 30. juni ble Early kalt tilbake da Lee samlet sin hær for å møte de ankommende føderale. 
Earlys divisjon ankom Gettysburg fra nordøst den 1. juli 1863 og var helt til venstre på flanken til den konfødererte linja. Han beseiret brigadegeneral Francis C. Barlows divisjon, del av Unionens XI Corps, kraftig og påførte Unionens styrker tre ganger så høye tapstall som han selv ble utsatt for. Han drev unionsstyrkene tilbake gjennom gatene i landsbyen og tok mange av dem til fange. På den andre dagen i Gettysburg angrep han East Cemetery Hill som del av Ewells forsøk på å beseire Unionens høyre flanke. Angrepet var en suksess til å begynne med, men Unionens forsterkninger ankom og slo tilbake Earlys to brigader. På den tredje dagen koblet Early fra en brigade som ble sendt for å hjelpe generalmajor Edward Johnsons divisjon i et mislykket angrep på Culp's Hill. Elementer fra Earlys divisjon dekket ryggen til Lees hær under tilbaketrekningen fra Gettysburg den 4. og 5. juli.
Early tjenestegjorde i Shenandoah Valley vinteren 1863-64. I løpet av denne perioden fungerte han innimellom som korpskommandant under Ewells sykefravær. 31. mai 1864 uttrykte Lee sin tillit til Earlys initiativ og evner som høyere kommandant og forfremmet ham til den midlertidige graden som generalløytnant. 
Da han dro tilbake fra dalen, deltok Early i slaget ved Wilderness og overtok kommandoen til A.P. Hills tredje korps under marsjen for å avskjære generalløytnant Ulysses S. Grant i slaget ved Spotsylvania Court House. Ved Spotsylvania holdt Early den relativt rolige høyre flanken til Mule Shoe. I slaget ved Cold Harbor erstattet Lee den ineffektive Ewell med Early som kommandant for II Corps.


=== Shenandoah Valley i 1864 ===

Earlys viktigste innsats i krigen var sommeren og høsten 1864 under Shenandoah-felttoget da han ledet Konføderasjonens siste invasjon av Nordstatene. Konføderert territorium ble raskt erobret av unionsarméene til Grant og generalmajor William Tecumseh Sherman, og derfor sendte Lee Earlys korps for å kaste unionsstyrkene ut av Shenandoah Valley og terrorisere Wahington, DC, i håp om å tvinge Grant til å trekke bort sine styrker som stod mot Lee rundt Richmond og Petersburg. Early utsatte sin marsj i flere dager i et mislykket forsøk på å ta en liten styrke under Franz Sigel ved Maryland Heights og for å hvile sine menn mellom 4. og 6. juli. Elementer fra hæren hans nådde til slutt utkanten av Washington på et tidspunkt da den stort sett var ubeskyttet, men utsettelsen ved Maryland Heights viste seg å være ødeleggende for hans mulighet til å sette i gang et angrep mot selve byen.
I løpet av Earlys Maryland Heights-felttog, sendte Grant to divisjoner fra VI Corps fra Army of the Potomac for å forsterke generalmajor Lew Wallace. Han forsinket med sin 5800 menn Early en hel dag i slaget ved Monocacy, noe som gjorde det mulig for unionsstyrkene å ankomme Washington og styrke byens forsvar. Denne invasjonen skapte betydelig panikk i Washington og Baltimore, og Early klarte å komme seg til utkanten av Washington. Han sendte kavaleri under brigadegeneral John McCausland til vestkanten av Washington. Han visste at han ikke var sterk nok til å ta byen og nøyde seg med å true Fort Stevens og Fort DeRussy, og der var trefninger og artilleridueller den 11. og 12. juli. Etter at Early trakk seg tilbake, skal han ha sagt til sine offiserer: «Major, vi har ikke tatt Washington, men vi skremte Abe Lincoln.»
Early krysset Potomac inn i Leesburg den 13. juli og trakk seg så tilbake til dalen. Han beseiret unionshæren under brigadegeneral George H. Crook i det andre slaget ved Kerstown den 24. juli 1864. Seks dager senere beordret han sitt kavaleri til å brenne byen Chamberburg som hevn for generalmajor David Hunters nedbrenning av hjemmene til flere fremstående sørstatssympatisører i Jefferson County tidligere samme måned. I begynnelsen av august angrep Earlys kavaleri og geriljastyrker Baltimore and Ohio Railroad flere forskjellige steder.
Grant sendte ut en hær under generalmajor Philip Sheridan da han mistet tålmodigheten og innså at Early kunne angripe Washington når han ville. Sheridan var til tider de konfødererte tallmessig overlegen i en ratio på tre til en, og han beseiret Early i tre slag fra begynnelsen av august og la øde mange av landbrukseiendommene i Shenandoah. Dermed kunne de ikke lenger forsyne Lees hær. I et overraskelsesangrep spredte Early to tredjedeler av unionshæren i slaget ved Cedar Creek den 19. oktober 1864, men Early hevdet i sin rapport til Lee etter slaget at styrkene hans var sultne og utmattede og forlot rekkene for å plyndre unionsleiren. Dette gav Sheridan nok tid til å samle sine demoraliserte styrker og snu nederlaget om morgenen til seier over de konfødererte om ettermiddagen. En av Earlys nøkkelunderordnede, generalmajor John B. Gordon hevdet i sine memoarer i 1904 at det var Earlys tydelige avgjørelse å stoppe angrepet i seks timer på begynnelsen av ettermiddagen, og ikke ulydighet i rekkene eller plyndring, som førte til den katastrofale spredningen om ettermiddagen.De fleste mennene i Earlys korps sluttet seg igjen til Lee ved Petersburg i desember, mens Early ble værende for å lede restene. Hans styrke ble nesten ødelagt i slaget ved Waynesboro, og Early unnslapp såvidt å bli tatt til fange med noen få medlemmer av staben sin. Lee avløste Early fra sin kommando i mars 1865 fordi han tvilte på Earlys evne til å inspirere mennene han måtte rekruttere for å fortsette operasjonene. Han skrev til Early om den vanskelige avgjørelsen:

Mens min egen tillit til dine evne, mot og hengivenhet for saken er uendret, har jeg likefullt følt at jeg ikke kunne gå i mot det som ser ut til å være den nåværende meningen, uten urettferdighet mot ditt rykte og skade tjenesten. Jeg følte meg derfor tvunget til å finne en kommandant som mer sannsynlig kan utvikle styrkene og ressursene til landet, og inspirere soldatene og gi dem selvtillit... [Takk skal du ha] for troskapen og energien som du alltid har brukt til å støtte mine foretak, og for motet og hengivenheten du har manifestert i tjenesten...


== Etter krigen ==
Early flyktet da Army of Northern Virginia overgav seg den 9. april 1865. Han red til Texas i håp om å finne konfødererte styrker som fortsatt holdt ut, og han fortsatte deretter til Mexico og seilte derfra til Cuba og videre til Canada. Mens han bodde i Toronto, skrev han sine memoarer, A Memoir of the Last Year of the War for Independence, in the Confederate States of America, som fokuserte på hans felttog i Shenandoah. De ble publisert i 1867. 
Han dro tilbake til Virginia i 1869 og gjenopptok advokatpraksisen sin. Han ble benådet i 1868 av president Andrew Johnson, men forble tross dette en ikke-rekonstruert opprører. Han var blant de mest lydhøre av de som bittert fremmet Lost Cause-bevegelsen og som la skylden på handlingene til generalløytnant James Longstreet ved Gettysburg. Han var involvert i Louisiana Lottery sammen med den pensjonerte generalen P.G.T. Beauregard. 
Early falt ned en trapp og døde i Lynchburg i Virginia da han var 77 år. Han er gravlagt i Spring Hill Cemetery.


== Ettermæle ==
Earlys opprinnelige inspirasjon for sitt syn på Lost Cause kan ha kommet fra general Robert E. Lee. Da han publiserte sin farvel-ordre til Army of Northern Virginia, snakket Lee om «overveldende ressurser og antall» som den konfødererte hæren kjempet mot. I et brev til Early ba Lee om informasjon om fiendestyrken fra mai 1864 til april 1865, perioden som hæren hans stod i mot generalløytnant Ulysses S. Grant (Overland-felttoget og beleiringen av Petersburg). Lee skrev at «mitt eneste mål er å overføre, dersom det er mulig, sannheten for ettertiden, og gjøre rett ovenfor våre modige soldater.» I et annet brev ønsket Lee alle «statistikker med tanke på antall, ødeleggelse av eiendom utført av føderale styrker, etc» fordi han ønsket å demonstrere ulikheten i styrke mellom de to arméene og trodde det ville «være vanskelig å få verden til å forstå oddsene som vi kjempet mot». Han henviste til avisberetninger som anklaget ham for direkte ansvar for nederlaget og skrev at «jeg har ikke tenkt å svare på dette, eller til og med rette på misforståelser av mine ord og handlinger. Vi må være tålmodige og lide for en stund i det minste. ...For tiden er ikke offentligheten klar for å få sannheten.» Alt dette var tema som Early og Lost Cause-forfattere skulle gjenta i flere tiår. 
Lost Cause-temaer ble tatt opp i minneforeninger som United Confederate Veterans og United Daughters of the Confederacy og hjalp til en viss grad (hvite) sørstatsfolk til å forholde seg til de dramatiske sosiale, politiske og økonomiske endringene i etterkrigstiden, inkludert rekonstruksjonen.Earlys bidrag til Konføderasjonens siste forsøk på å overleve var svært betydelige. Noen historikere hevder at han utvidet krigen i seks til ni måneder på grunn av sine forsøk på å ta Washington og sine operasjoner i Shenandoah. Det følgende sitatet oppsummerer meningen som hans beundrere hadde om han:

Ærlig og frittalende, ærefull og uten kompromiss, Jubal A. Early var epitetet av mye av det som var det sørlige Konføderasjonen. Hans selvtillit, mot, dømmekraft og hengivenhet til saken gav selvtillit da akkurat som den inspirerer ære nå.

Early var en frittalende troende på hvitt overherredømme og foraktet abolisjonistene. I forordet til sine memoarer skrev Early om afro-amerikanere som «barbariske innfødte fra Afrika» som han mente var «i en sivilisert og kristnet tilstand» som et resultat av deres slaveri. Han fortsatte: 

Skaperen av universet har stemplet dem, uforanderlig, med en annen farge og en mindreverdig fysisk og mental organisering. Han hadde ikke gjort dette kun på et innfall, men for vise formål. En sammenblanding av rasene var i motsetning av Hans design, ellers ville Han ikke ha laget dem så forskjellige. Dette enorme antallet mennesker kunne ikke ha blitt transportert tilbake til villmarken hvor deres forfedre ble tatt fra, eller, dersom de kunne ha blitt det, ville det ha resultert i at de havnet tilbake i barbarisme. Fornuft og ekte menneskelighet til de svarte, i tillegg til den hvite rases sikkerhet, krevde at den mindreverdige rasen skulle holdes i en underlegen stilling. Tilstandene med slaveri i hjemmene, slik det eksisterte i sør, hadde ikke bare resultert i en stor forbedring i moralen og den fysiske tilstanden til negerrasen, men den laget en arbeiderklasse så glad og fornøyd som noen i hele verden.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Early, Jubal A., and Gallagher, Gary W., A Memoir of the Last Year of the War for Independence in the Confederate States of America, University of South Carolina Press, 2001, ISBN 1-57003-450-8.
Early, Jubal A., The Campaigns of Gen. Robert E. Lee: An Address by Lt. Gen. Jubal A. Early before Washington & Lee University, January 19, 1872., John Murphy & Co., Baltimore, 1872.
Early, Jubal A., A Memoir of the Last Year of the War for Independence in the Confederate States of America, Bielock & Co., New Orleans, 1867.
Early, Jubal A. & Ruth H., Lieutenant General Jubal Anderson Earl, C.S.A.: Autobiographical Sketch and Narrative of the War Between the States, J.B. Lippincott Company, 1912.
Eicher, John H. og Eicher, David J., Civil War High Commands, Stanford University Press, 2001, ISBN 0-8047-3641-3.
Gallagher, Gary W., Jubal A. Early, the Lost Cause, and Civil War History: A Persistent Legacy (Frank L. Klement Lectures, No. 4), Marquette University Press, 1995, ISBN 0-87462-328-6.
Gallagher, Gary W., red, Struggle for the Shenandoah: Essays on the 1864 Valley Campaign, Kent State University Press, 1991, ISBN 0-87338-429-6.
Gallagher, Gary W. og Alan T. Nolan (red), The Myth of the Lost Cause and Civil War History, Indiana University Press, 2000, ISBN 0-253-33822-0.
 Gordon, John B., Reminiscences of the Civil War, Charles Scribner's Sons, 1904.
Leepson, Marc, Desperate Engagement: How a Little-Known Civil War Battle Saved Washington, D.C., and Changed American History, Thomas Dunne Books/St. Martin's Press, 2007, ISBN 0-312-36364-8.
Tagg, Larry, The Generals of Gettysburg, Savas Publishing, 1998, ISBN 1-882810-30-9.
Ulbrich, David, "Lost Cause", Encyclopedia of the American Civil War: A Political, Social, and Military History, Heidler, David S., and Heidler, Jeanne T., eds., W. W. Norton & Company, 2000, ISBN 0-393-04758-X.


== Eksterne lenker ==
General Jubal Early Homeplace Preservation Arkivert 14. august 2009 hos Wayback Machine.
Jubal Early, biograi som fokuserer på borgerkrigstida Arkivert 16. januar 2008 hos Wayback Machine.