jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Beauly Firth

Beauly Firth (skotsk-gælisk: Linne Fharair) er en vik (engelsk: firth = inlet) like ved Inverness i regionen Highland i Skottland. Den er en forlengelse av den triangulære bukta Moray Firth vestover fra Inverness. Viken er rundt 10 kilometer lang, i bunnen av den ligger landsbyen Beauly. På nordsiden av munningen ovenfor Inverness ligger landsbyen North Kessock. Elven Beauly renner ut i viken. Kessock-broen, som strekker seg over viken, ble åpnet i 1982.


== Beskrivelse ==
Flere andre vassdrag og elver renner inn i Beauly Firth, blant annet Moniack og Redcastle Burns, og Caledoniakanalen. Ved lavvann har vikens nord- og vestkyster omfattende mudderstrøm, samt spredte steinblokker.  Laksand er en av fjordens mer vanlige vannfugler.I 1982 ble den første broen som krysset Beauly Firth åpnet mellom North og South Kessock, kjent som Kessock Bridge. Som en del av A9-veien koblet broen Inverness til Black Isle for første gang. Før dette krysset Kessock-fergen fjorden i den østlige enden siden en gang på 1400-tallet.I dag på 2020-tallet, er veiene rundt Beauly Firth en populær tur for syklister. Veien A862 (langs fjordens sørlige kyst) har imidlertid blitt stadig mer trafikkert, noe som gjør ruten vanskelig i rushtiden. Selv om det ikke er noen sandstrender langs kysten, er rullesteinene utmerket for de som liker å kaste smutt, og populære blant kunstnere som ønsker å skildre solnedgangen.
Beauly Firth er utsatt for flom, og påvirker kystsamfunnene rundt som Bunchrew og Redcastle. Dette er et spesielt problem etter mye nedbør, for eksempel i den ekstratropisk syklon «Ciara» i februar 2020.


== Historie ==
Beauly Firth er også kjent som Poll an Ròid på skotsk-gælisk, som betyr på engelsk «Pool of the Cross». Dette navnet brukes mest på Skottlands vestkyst, og er en referanse til et kors reist av klostermunker fra Inverness på en holme i viken. Et annet gælisk navn er Caolas Uisge a' Mhanachainn som er en direkte oversettelse av det engelske navnet.
Fra forskningsstudier i nærliggende Munlochy, kunne forskere forutse at Beauly Firth en gang var stedet for en isbre som var minst 55 meter høy, og dens smeltevann strømmet inn i Munlochy-dalen. Ettersom den siste istiden tok slutt, trakk isen seg gradvis tilbake, og etterlot den fjordlignende viken og dens bratte omkringliggende åser.Flere eldgamle varder (cairns) kan bli funnet langs Beauly Firth, og minst én er rapportert om å inneholde tømmer og menneskelige levninger.I greske Klaudios Ptolemaios’ antikke geografiverk om de britiske øyer, skrevet en gang rundt 150 e.Kr. på høyden av Romerriket, blir Beauly Firth muligens referert til som «elvemunningen Varar» – et syn støttet av den skotske lærde og toponymisten William J. Watson.I løpet av slutten av 1800-tallet var viken årsaken til mye strid mellom fiskere der og andre på Moray Firth. Ifølge en fisker i Moray hadde tungt fiske av brisling i Beauly Firth (hvor ungfisken lever i vintermånedene) ført til en nedgang i deres sildebestanden. Dette førte til krav om forbud mot fiske av brisling i området.


== Billedgalleri ==

		
		
		


== Referanser ==
St. Thomas’ Hospital

St. Thomas' Hospital er et stort NHS-sykehus i Lambeth i London. Det drives av Guy’s & St Thomas’ NHS Foundation Trust, som også har ansvaret for  Guy's Hospital. Sykehuset har tilbudt sine tjenester gratis helt siden 1100-tallet. Det lå tidligere i bydelen Southwark.


== Historie ==
Sykehuset er nevnt i en kilde fra år 1215, og er oppkalt etter Thomas Becket. Det formodes derfor at det ble opprettet en gang etter at Thomas  Becket ble helligkåret i 1173. Men det er også tenkelig at det den gang bare endret navn, og at det er det samme sykehus som man vet ble grunnlagt av St. Mary Overie Priory i 1106 i Southwark.
Det ble opprinnelig ledet av katolske munker og søstre fra augustinerordenen.
Dagens St. Thomas' sykehus er i Stangate i Londons bydel Lambeth. Det ligger ved Themsen rett overfor Palace of Westminster.


== Eksterne lenker ==
Hjemmesider
Beauly (elv)

Beauly (skotsk gælisk: Abhainn nam Manach) er en elv i regionen Highland i Skottland. Den ligger ca. 15 kilometer vest for Inverness.
Beauly er om lag 25 km lang, og renner ut ved landsbyen Beauly i Beauly Firth, en sidearm av Moray Firth. Den første broen over elven ble konstruert av Thomas Telford i 1814, om lag en kilometer sør for landsbyen Beauly. Hovedveien nordover fra Inverness gikk over denne broen til Kessock Bridge over Beauly Firth ble åpnet i 1982. En jernbanebro over elven ble bygget i 1860-årene. Det er flere demninger og vannkraftverk langs elven. Den lille øya Eilean Aigas ligger i elven.
Elven er en av de beste elver i Skottland for å fiske laks og sjøørret, og har også to gode sideelver, Glass og Farrar, som også utmerker seg.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) River Beauly – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Affric / Beauly hydro scheme, kraftverk
Andreas Strand (turner)

Andreas Strand (født 3. eller 4. februar 1889 i Fredrikstad, død 19. april 1958 i Glemmen) var en norsk turner. Han representerte klubben Fredrikstad Turnforening.
Han deltok i OL 1908 i London, der det norske laget fikk sølv i lagkonkurransen i turn, bak Sverige.


== Eksterne lenker ==
(en) Andreas Strand – Olympedia 
(en) Andreas Strand – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Andreas Strand – databaseOlympics.com (arkivert) 
Profil på DatabaseOlympics
Al Plan de Mareo

Al Plan de Mareo (tysk St. Vigil, italiensk San Vigilio di Marebbe) er forvaltningssetet og den største landsbyen i kommunen Mareo (Syd-Tirol), ca. 10 km syd for Bruneck. Stedet ligger på 1201 moh. i en sidedal (Mareo, tysk Enneberger Tal eller Vigiltal) til Val Badia. Innbyggerne er hovedsakelig ladinsktalende (93 % av befolkningen).
Al Plan de Mareo er et populært feriested sommer og vinter. Bak stedet stiger terrenget mot skiområdet på Plan de Corones (Kronplatz, 2275 moh.) med 90 km løyper. I Val da Tamersc (Rautal) kan man gå langrenn.
Rett bak Al Plan de Mareo ligger naturparken Fanes-Senes-Braies med 300 km vandreveier og over 200 km for terrengsykling. Her har man vid utsikt over Syd-Tirol og Dolomittene. 


== Sønner og døtre av Al Plan de Mareo ==
Alexander Ploner, alpinist
Broscus

Broscus  er en slekt av billene i delgruppen (underfamilien) sandgravere (Broscinae) i familiegruppen løpebiller. 
Bare én art, Broscus cephalotes, er registret fra Norge. 
Artene i slekten Broscus er minst 16 mm lange. med matt svart farge. Antennens tredje ledd er dobbelt så langt som andre leddet. Brystskoldet (pronotum) er avskilt fra dekkvingene av en tydelig innsnøring (hals).  
Biller tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår  en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er ofte radikalt forskjellige fra de  voksne, både i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadium, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.


== Systematisk inndeling ==
Systematikken følger Carabidae of the World

ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
underordenen Adephaga Schellenberg, 1806
overfamilien løpebiller og vannkalver, Caraboidea Latreille, 1802
familien   løpebiller, Carabidae Latreille, 1802
underfamilie sandgravere Broscinae Broscinae Hope, 1838 [=Broscini]  - to arter i Norge
stammen Broscini Hope, 1838
slekten Broscus Panzer, 1813
Broscus aberti Jedlicka, 1965
Broscus asiaticus Ballion, 1871
Broscus augustulus Semenov, 1891
Broscus bipilifer Andrewes, 1927
Broscus canaliculatus Fischer von Waldheim, 1829
Broscus cephalotes (Linnaeus, 1758) – vidt utbredt og den vanligste av artene
Broscus costatus Morvan, 1980
Broscus crassimargo Wollaston, 1865
Broscus declivis Semenov, 1889
Broscus glaber Brulle, 1836
Broscus insularis Piochard de la Brulerie, 1868
Broscus jaegeri J. Schmidt, 1996
Broscus karelini Zoubkoff, 1837
Broscus kozlovi Kryzhanovskij, 1995
Broscus laevigatus Dejean, 1828
Broscus nobilis Dejean, 1828
Broscus politus Dejean, 1828
Broscus potanini Semenov, 1889
Broscus przewalskii Semenov, 1889
Broscus punctatostriatus Fischer von Waldheim, 1829
Broscus punctatus Dejean, 1828
Broscus rutilans Wollaston, 1862
Broscus semistriatus Dejean, 1828
Broscus taurulus Andrewes, 1927
Broscus uhagoni Bolivar y Pieltain, 1912


== Referanser ==


== Litteratur ==
Bertram G. Rye. 1908. Biller I. Løpebiller. Danmarks Fauna Bind 3. G.E.C. GAD, København.


== Eksterne lenker ==
(en) Broscus – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Broscus i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Broscus hos Artsdatabanken 
(sv) Broscus hos Dyntaxa 
(en) Broscus hos Fauna Europaea 
(en) Broscus hos ITIS 
(en) Broscus hos NCBI 
(en) Kategori:Broscus – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Broscus – detaljert informasjon på Wikispecies 
Broscus – Database Carabidae of the World – engelskspråklig
Broscus - Fauna Europaea - engelskspråklig
Broscus - bilder
Norsk Entomologisk forening
Socjaldemokracja Polska

Socjaldemokracja Polska («Polens sosialdemokrati», SdPl) er et venstreorientert, sosialdemokratisk politisk parti, stifta i april 2004 som en utbrytergruppe fra Sojusz Lewicy Demokratycznej (SLD). 
Foran parlamentsvalget i 2005 inngikk SdPl en avtale med Unia Pracy (UP) og miljøpartiet Zieloni 2004 om å stille fellesliste. Denne felleslista fikk 3,9 prosent av stemmene, noe som ikke var nok til å sikre parlamentarisk representasjon. SdPl stilte med sin leder Marek Borowski som kandidat ved presidentvalget i 2005 Borowski kom på fjerdeplass i første valgomgang med 10,3 prosent av stemmene. 
Den 3. september 2006 danna SdPl en sentrum-venstre-allianse, Lewica i Demokraci, sammen med SLD, UP og PD. Koalisjonen fikk imidlertid kun 13 prosent av stemmene og 53 mandater i Sejm ved parlamentsvalget i 2007 og blei oppløst like etter valget. 


== Eksterne lenker ==
(pl) Offisielt nettsted 
(en) Socjaldemokracja Polska – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Stryken stasjon

Stryken stasjon er en jernbanestasjon på Gjøvikbanen i Lunner i Viken fylke. Stryken ble tatt i bruk som krysningsspor allerede i 1900, mens selve stasjonen ble opprettet i 1917. I 1922 ble stasjonen nedgradert til stoppested, men fikk tilbake stasjonsstatus i 1937. Da stasjonen ble fjernstyrt i 1972, ble den fullt automatisert, og fremstår i dag som ubetjent.
Stryken stasjon har ikke togstopp om sommeren, kun i vinterhalvåret, og da på utvalgte avganger i helgene.
Nord for Stryken stasjon står Gjøvikbanens eneste gjenværende vanntårn.


== Galleri ==

		
		


== Litteratur ==
Nils Carl Aspenberg, Trond Børrehaug Hansen, Øyvind Reisegg (2009). Gjøvikbanen. Baneforlaget. s. 64–66. ISBN 978-82-91448-48-0. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
Thor Bjerke, Finn Holom (2004). Banedata 2004. Hamar / Oslo: Norsk Jernbaneklubb/Norsk Jernbanemuseum. s. 146–147. ISBN 82-90286-28-7. 
Aasmund Dahl, red. (1992). NSBs bygningsregistrering: Oslo distrikt: Gjøvikbanen. 1. NSB Arkitektkontoret. s. 115–124. 


== Eksterne lenker ==
(no) Bane NORs informasjonsside om Stryken stasjon
(no) Stryken stasjon i Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase
(no) Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase: Gjøvikbanen
Konklavet 1829

Konklavet 1829 førte til valget av kardinal Francesco Saverio Maria Felice Castiglioni til pave, den 31. mars 1829. Castiglioni tok pavenavnet Pius VIII.


== Biskrivelse ==
Konklavet 1829 ble holdt etter pave Leo XII's død den 10. februar 1829. Konklavet tok til 24. februar samme år i Quirinalet. 
Konklavet, som besto av 50 valgmenn, brukte lang tid. Et problem var konflikter mellom verdslige nasjoner om hvem som burde velges. Kardinal Emmanuele de Gregorio var den fransk-vennlige fraksjonens kandidat. Han var fransiskaner og tilhørte spiritualene blant dem. De mer moderate kardinalene hadde Bartolomeo Pacca som sin kandidat, men den franske regjeringen, under Karl X og statsminister Jean Baptiste Gay, vicomte de Martignac, motsatte seg denne kandidaten, som også av flere i konklavet ble sett på som for snill/mild til å bli en god pave.
Konklavet trakk ut i tid, men da kardinal Giuseppe Albani ankom, og ingen av støttegruppene til de to øvrige kandidatene kunne samle nok stemmer til å velge enten De Gregorio eller Pacca, fikk det konklavets medlemmer til å samle seg rundt Francesco Saverio Castiglioni. Han ble regnet som et godt kompromiss, slik saken sto. Castiglioni hadde vært en aktuell pavekandidat under konklavet i 1823, som representant for «politicani» (de moderate kardinalene), og han hadde alle kvalifikasjoner for å bli pave, men slet med dårlig helse.
Innen 31. mars, etter 35 dager, ble Castiglioni valgt til pave. Han var også papabile i 1823, men da ble han ikke valgt på grunn av en dominerende gruppes skepsis.Siden Castiglioni hadde blitt kalt «Pius VIII» av pave Pius VII alt før sistnevntes død i 1823, og siden Leo XII under konklavet i 1823 hadde sagt at Castiglioni en vakker dag ville bli Pius VIII, var det i grunnen allerede bestemt hvilket pavenavn Castiglioni skulle ta.


== Referanser ==
Pilen

Pilen (latin Sagitta) er et stjernebilde på den nordlige himmelhvelving.
Meiselen

Meiselen (latin Caelum) er et stjernebilde på den sørlige himmelhvelving.
Mikroskopet (stjernebilde)

Mikroskopet (fra latin Microscopium) er et stjernebilde på den sørlige himmelhvelving.
Nettet (stjernebilde)

Nettet (fra latin Reticulum) er et stjernebilde på den sørlige himmelhvelving.
Passeren

Passeren (fra latin Circinus) er et stjernebilde på den sørlige himmelhvelving.
Vela

Vela kan vise til:

Vela – det latinske navnet på stjernetegnet Seilet
Velaprosjektet – et amerikansk prosjekt for å overvåke Den delvise prøvestansavtalen fra 1963.
Vela (satellitt) – navn på amerikanske satellitter konstruert for deteksjon av nukleære eksplosjoner i rommet og atmosfæren.
Velasaken – en hendelse hvor Vela-satellitten antas å ha observert en atombombespregning i Sør-Atlanteren.
Vela International Marine – et datterselskap av Saudi Aramco
Blasco Núñez Vela – den første spanske visekongen av Peru
Carlos Vela – en meksikansk fotballspiller
Monsrud stasjon

Monsrud stasjon, tidligere Harestua stasjon, er en jernbanestasjon uten persontrafikk på Gjøvikbanen i Lunner i Viken fylke. Stasjonen ble åpnet som Harestuen stoppested i 1901. I 1910 ble stoppestedet oppgradert til stasjon, og i 1921 ble den nåværende skrivemåten tatt i bruk. Stasjonen ble fjernstyrt i 1972 og fullt automatisert i 1980, og fremstod etter det som ubetjent. I 2010 fikk stasjonen oppgradert mellomplattform som midlertidig sikkerhetstiltak.
Den 9. desember 2012 ble persontrafikken ved stasjonen nedlagt da den oppgraderte Furumo holdeplass ble tatt i bruk. Under ombyggingen av Furumo holdeplass var det satt opp en busstjeneste mellom Furumo og Harestua. Den oppgraderte Furumo holdeplass har siden overtatt Harestua-navnet.
Gamle Harestua stasjon byttet navn til Monsrud, og fungerer nå kun som krysningsspor.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Nils Carl Aspenberg, Trond Børrehaug Hansen, Øyvind Reisegg (2009). Gjøvikbanen. Baneforlaget. s. 66–69. ISBN 978-82-91448-48-0. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
Thor Bjerke, Finn Holom (2004). Banedata 2004. Hamar / Oslo: Norsk Jernbaneklubb/Norsk Jernbanemuseum. s. 146–147. ISBN 82-90286-28-7. 
Aasmund Dahl, red. (1992). NSBs bygningsregistrering: Oslo distrikt: Gjøvikbanen. 1. NSB Arkitektkontoret. s. 125–134. 


== Eksterne lenker ==
Norsk Jernbaneklubb om Harestua stasjon
Norsk Jernbaneklubb om Gjøvikbanen
Eau De Vill

Eau De Vill er et norsk band med røtter i Sømådalen i Engerdal kommune i Hedmark. De har sitt utspring fra Sømådalen Theaterselskab og spilte sin første konsert på Hamar i 1993, startåret for bandet. De utga sin første CD Rømgrøt og sik høsten 1995. Bandet sier selv at Vømmøl Spelemannslag og Hans Rotmo er en viktig inspirasjonskilde, og Rotmo har da også skrevet låter til bandet. I 1997 fikk bandet Engerdal kommunes kulturpris.Eau de Vill har laget supportersanger for Storhamar Ishockey («Storhamarsangen»), Ham-Kam Fotball («Score mål») og Nybergsund Fotball («Sundet»).


== Medlemmer ==
Svein Arild Johnsgård
Evald Kristoffer Langsjøvold
Audun Røsten
Lars Bjørk
Bård Uri Jensen
Per Johan Moslet
Mattias Helje
Per Ola Søndmør


== Diskografi ==
1994 – Ælgjakta-singel
1995 – Rømgrøt og sik
2004 – Her er Møa mi
2008 – Det er laga det – singel
2008 – Evig din
2014 – Med kvinnfolkrykte som bronsteikt flæsk!
2018 – En får ta det en kan få - tolkninger av Vidar Sandbeck i anledning 100-årsjubileet for hans fødsel.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Bandets nettsider
Broscus cephalotes

Broscus cephalotes er en av billene i delgruppen (underfamilien) sandgravere (Broscinae) i familiegruppen løpebiller. Systematikken følger Carabidae of the World.  Broscus cephalotes er den eneste arten fra slekten Broscus, som er registret fra Norge.
Broscus cephalotes er helt svart på farge og mellom 16-23 millimeter lang.  Hodet har kraftige overkjever og er nesten like bredt som halskjoldet (pronotum). Antennens tredje ledd er dobbelt så langt som andre leddet. Brystskjoldet (pronotum) er avskilt fra dekkvingene av en tydelig innsnøring (hals).  Dekkvingene har en læraktig overflate, men fin punktur. finnes på åpne og sandholdige steder hvor den graver dype ganger i jorden.
Broscus cephalotes lever som predator på mindre dyr og sitter i gangåpningen og venter på at et byttedyr skal passere. Den spiller død ved fare og kan ligge helt urørlig.
Den tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Bertram G. Rye. 1908. Biller I. Løpebiller. Danmarks Fauna Bind 3. G.E.C. GAD, København.


== Eksterne lenker ==
(en) Broscus cephalotes – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Broscus cephalotes i Encyclopedia of Life 
(en) Broscus cephalotes i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Broscus cephalotes hos Artsdatabanken 
(sv) Broscus cephalotes hos Dyntaxa 
(en) Broscus cephalotes hos Fauna Europaea 
(en) Broscus cephalotes hos ITIS 
(en) Broscus cephalotes hos NCBI 
(en) Kategori:Broscus cephalotes – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Broscus cephalotes – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Broscus cephalotes – detaljert informasjon på Wikispecies 
Broscus cephalotes – Database Carabidae of the World – engelskspråklig
Broscus cephalotes - Fauna Europaea - engelskspråklig
Broscus cephalotes - bilde
Norsk Entomologisk forening
Hovinveien (Oslo)

Se pekerside for flere forekomster av Hovinveien.Hovinveien (1–45, 2–54b) er en vei i bydel Grünerløkka i Oslo. Den går fra Økernveien over Lille Tøyen sør for hagebyen, passerer Grenseveien og går inn over den stort sett ubebygde Teglverkstomta. Fra her og østover lå Hovin-gårdene, som veien er oppkalt etter. Tidligere fortsatte den da også mot det som i dag er Brobekkveien.
Nr 1 er Oslo Lysverkers gamle transformatorstasjon, som kneiser over Tøyenområdet (bygd 1917, arkitekt Thorvald Astrup). Den brukes i dag til diverse kulturformål, blant annet Oslo teatersenter. Bak ligger nr 1b, en nyere erstatning innen strømforsyning. Nr 2 er ei boligblokk fra 1937, opprinnelig for ansatte på trafostasjonen.
Hovinveien krysser så under Gjøvikbanen. Deretter er det på sørsida tre doble skråstilte lamellblokker. På nordsida er Dronning Ingrids plass med Lille Tøyen sykehjem (Hovinveien 6; oppført 1921, arkitekt Andreas Messel).
Videre på nordsida ligger nå et langt stykke Lille Tøyen hageby, der et par oppganger har adresse til Hovinveien. På sørsida er det først en del villaer og flermannsboliger. Disse brukes nå til dels til næringsformål, og skjermer boligene i Njåls vei. På det som tidligere var et friområde, er det i de seinere år (2006–-07) bygd et lavblokkfelt med 193 leiligheter (Tidemannsjordet, adresser til Bertrand Narvesens vei, Scala arkitekter). Så følger Narvesens tidligere kontorblokk og lager, som er blitt ombygd til boliger sammen med et større boligprosjekt på sørsida av veien.
Fram mot Grenseveien ligger på nordsida Hasle skole (Haralds vei 1; bygd 1957–62, arkitekt Fredrik Winsnes) og tre lamellblokker. På sørsida er det en del næringsbygg og en bensinstasjon.
Veien krysser så Grenseveien (rundkjøring) og går på sørsida av det nye bolig- og kjøpesenteret ved Hasle t-banestasjon. Bak her ligger den såkalte Teglverkstomta, der Hovin teglverk tidligere lå. Den er nå ubebygd, men brukes til dels til rigg- og lagerområde. Det foreligger planer om å bygge et idrettsanlegg kombinert med skole her. Byggingen av Teglverkstomta skole startet i 2013.


== Litteratur ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Hovinveien». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 266. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (H)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Hovinveien

Hovinveien finnes flere steder:

Hovinveien (Oslo)
Hovinveien (Fetsund)
Hovindvegen (Vormsund)
Hovinvegen (Jessheim)
Bountya insularis

Bountya insularis er en bille og den eneste i slekten Bountya, i delgruppen (underfamilien)  (underfamilien) sandgravere (Broscinae) i familiegruppen løpebiller. Systematikken følger Carabidae of the World. Den er bare kjent fra Oseania, på Bountyøyene og New Zealand. 
Bountya insularis tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår  en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er ofte radikalt forskjellige fra de  voksne, både i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadium, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Bountya insularis – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Bountya insularis i Encyclopedia of Life 
(en) Bountya insularis i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Bountya insularis hos NCBI 
(en) Kategori:Bountya insularis – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Bountya insularis – detaljert informasjon på Wikispecies 
Bountya insularis – Database Carabidae of the World – engelskspråklig
Norsk Entomologisk forening
Sydney Evans

Sydney Charles H. Evans (født 1881, død 8. januar 1927) var en britisk bokser som deltok i de olympiske leker 1908 i London.
Evans vant en olympisk sølvmedalje i boksing, i vektklassen tungvekt (over 71,67 kg),  under OL 1908. Han tapte finalen til sin landsmann Albert Oldman. Det var seks boksere som i stilte i tungvekt-klassen.


== OL-medaljer ==
1908  London -  Sølv i boksing, tungvekt


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Sydney Evans – Olympics.com 
(en) Sydney Evans – Olympic.org 
(en) Sydney Evans – Olympedia 
(en) Sydney Evans – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert)
Frederick Parks

Frederick Mostyn Parks (født 1885, død mars 1945) var en britisk bokser som deltok i de olympiske leker 1908 i London.  
Parks vant en olympisk bronsemedalje i boksing, i vektklassen tungvekt (over 71,67 kg), under OL 1908. Han tapte semifinalen til sin landsmann Sydney Evans som siden tapte finalen til Albert Oldman. Det var seks boksere som i stilte i tungvekt-klassen. 


== OL-medaljer ==
1908  London -  Bronse i boksing, tungvekt


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Frederick Parks – Olympics.com 
(en) Frederick Parks – Olympic.org 
(en) Frederick Parks – Olympedia 
(en) Frederick Parks – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert)