jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Karl Marx-ordenen

Karl Marx-ordenen var den viktigste ordenen i DDR (Øst-Tyskland). Ordenen ble grunnlagt 5. mai 1953 på 135-årsdagen for Karl Marx' fødsel etter anbefaling av Ministerrat i DDR. Karl Marx-ordenen hadde én klasse. Den ble gitt til individer, foretak, organisasjoner og militære grupper for eksepsjonell fortjeneste i forhold til ideologi, kultur, økonomi og annet. Mottager av ordenen fikk også 20 000 østtyske mark. Borgere fra andre land kunne også bli tildelt ordenen. 
Ordenstegnet besto av en rødemaljert femtagget stjerne i gull. I midtmedaljongen fantes et relieffportrett av Karl Marx. Stjernen var lagt på en eikekrans. Ordenstegnet var opphengt i et rødt bånd. 
Utdelingen av Karl Marx-ordenen opphørte da DDR ble innlemmet i Forbundsrepublikken Tyskland og dermed sluttet å eksistere høsten 1990.


== Mottagere av ordenen ==
1953: Otto Grotewohl, Hermann Matern, Wilhelm Pieck, Wilhelm Zaisser
1961: Alfred Kurella
1962: Franz Dahlem, Herbert Warnke, Otto Winzer
1963: Willy Rumpf, Karl Maron
1965: Paul Fröhlich
1967: John Heartfield, Karl Mewis, Wilhelm Kling
1968: Roman Chwalek, Kurt Seibt, Max Burghardt
1969: Lotte Ulbricht, Erich Honecker, Jürgen Kuczynski, Hermann Matern, Albert Norden, Willi Stoph, Paul Verner,
1970: Heinz Hoffmann, Erich Mückenberger, Erwin Kramer, Bruno Apitz, Harry Tisch, Otto Braun, Max Burghardt
1972: Klaus Gysi, Kurt Hager, Max Fechner, Erich Honecker, Max Spangenberg
1973: Ernst Albert Altenkirch, Friedrich Dickel, Ernst Goldenbaum, Erich Mielke, Fred Oelßner
1974: Alexander Schalck-Golodkowski, Willi Stoph, Markus Wolf, Walter Arnold, Jurij Brězan, Fritz Cremer, Josip Broz Tito
1975: Horst Sindermann, Paul Wandel
1976: Luise Ermisch, Wolfgang Junker, Günter Mittag, Werner Walde, Ernst Scholz, Paul Verner
1977: Hilde Benjamin, Kurt Hager, Erich Honecker, Margot Honecker, Erich Mielke, Josip Broz Tito
1978: Werner Felfe, Hans Modrow, Joachim Herrmann, Elli Schmidt, Werner Krolikowski, Konrad Naumann
1979: Horst Dohlus, Johannes Chemnitzer, Gerhard Grüneberg, Heinz Keßler, Peter Edel, Klaus Fuchs
1980: Heinz Hoffmann, Alfred Lemmnitz, Siegfried Lorenz
1981: Erwin Geschonneck, Peter Florin, Albert Norden, Paul Gerhard Schürer
1982: Alexander Schalck-Golodkowski, Kurt Hager, Erich Honecker, Erich Mielke, Paul Scholz
1983: Lotte Ulbricht, Gerhard Beil, Friedrich Dickel, Egon Krenz, Oskar Fischer, Theo Balden
1984: Alfred Neumann, Willi Stoph, Volksmarines 6. flotilje
1985: Horst Dohlus, Friedrich Dickel, Heinz Hoffmann, Erich Honecker, Bruno Lietz, Erich Mückenberger
1986: Heinrich Adameck, Günter Mittag, Gisela Glende
1987: Hilde Benjamin, Margot Honecker, Werner Jarowinsky, Erich Mielke, Markus Wolf
1988: Manfred Gerlach, Joachim Herrmann, Kurt Seibt, Nicolae Ceauşescu
1989: Günter Schabowski, Willi Stoph, Günther Wyschofsky, Herbert Weiz
Lü Dongbin

Lü Dongbin (forenklet kinesisk: 吕洞宾, tradisjonell kinesisk: 呂洞賓, pinyin: Lǚ Dòngbīn, Wade-Giles: Lü Tung-Pin), også kalt Lü Yan, Lü Chunyang eller Lü Zu, er en berømt daoistisk udødelig i kinesisk mytologi. Han regnes som en av de åtte udødelige og er sannsynligvis en historisk skikkelse.
Daoismen betrakter ham som forløper for Den fullkomne virkelighets skole (Quanzhen), og mange  daoistiske verker er inspirert av ham. Han skal ha levet under Tang-dynastiet og gjelder som en av de mest betydelige skillelser innen både den folkelige og den esoteriske daoisme. De verker som tilskrives ham, utmerker seg ved hvordan de knytter sammen konfucianisme, buddhisme og klassisk, religiøs og alkymistisk daoisme.

Ifølge legendene skal Lü Dongbin ha besteget fjellet Lü og der hatt et stevnemøte med en drage som skjenket ham et magisk sverd som gjorde det mulig for ham å komme til himmelen. Det fjellet dette skulle ha skjedd fra, er der Gule trane-pagoden i Wuhan nå kneiser.
Historien om Lü Dongbins innvielse og hans prøvelser på den åndelige vei er en av de mest berømte daoistiske fortellinger.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Paul R. Katz: Images of the Immortal: The Cult of Lu Dongbin at the Palace of Eternal Joy, University of Hawaii Press, 31. mai 2000 ISBN-082482170X ISBN-978-0824821708
Lu Yen / Dongbin L'u: Secret of the Golden Flower, Nuvision Publications, 10. april 2007 ISBN-1595479198 ISBN-978-1595479198
Marie Holzman / Chao-Pao Chen: Comment Lü Dongbin devint immortel, Gallimard (2 février 1995) Les Contes du ciel et de la terre ISBN-2070583562 ISBN-978-2070583560
Thomas Cleary (utg.): Die Drei Schätze des Dao. Über die Harmonie von Körper, Geist und Seele. Fischer-Taschenbuch-Verlag, Frankfurt am Main 1996, ISBN 3-596-12899-4, (Fischer 12899 Spirit).
Liste over Sveriges erkebiskoper

Dette er en kronologisk liste over Sveriges erkebiskoper fra at Uppsala ble et eget erkebispedømme i 1164 og frem til i dag. I Sverige regnes denne listen som sammenhengende, til tross for overgangen mellom katolisismen og protestantismen ved reformasjonen.
Branford Boase Award

Branford Boase Award er en britisk litterær pris som årlig tildeles ungdomslitteratur skrevet av en debutforfattere. 
Wendy Boase og Henrietta Branford arbeidet tidigere sammen med å gi ut et stort antall bøker. Både Wendy Boase og Henrietta Branford døde i 1999 av kreft. The Branford Boase award ble innstiftet for å hedre deres minne og som en oppmuntring til forfattertalenter.  
Prisvinneren får et håndlaget skrin med Branford Boase Awards logo på og en sjekk på 1 000 engelske pund.


== Liste over prisvinnere ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Jeg har vandret med Jesus

«Jeg har vandret med Jesus» er en sang som ble skrevet av David Welander i 1922, året før han skrev «Navnet Jesus blekner aldri». Welander laget selv melodien til sangen, som er å finne i en rekke sangbøker. 


== Bakgunn ==
Ifølge Nils-Petter Enstad i Norsk biografisk leksikon avspeiler teksten opplevelser i Welanders liv. Første linje i sangen lyder: «Jeg har vandret med Jesus i mørke og lys». Da Welander som ung gutt arbeidet på Norsk Hydro på Rjukan, fikk han i en arbeidsulykke svovelsyre rett i det ene øyet, som han ble blind på. Siden gikk han alltid med mørke briller, både for å skjerme det friske øyet og for å skjule arret etter det ødelagte øyet. De mørke brillene ble et slags kjennetegn på ham.


== Innspillinger ==
Sangen er blitt spilt inn av mange artister:

Ruth Hagen. Innspilt i Oslo  23. april 1968. Utgitt på EP-platen Lykksalig (HMV 7EGN 64
Fanny Elsta på dobbelt-cd Jeg har vandret med Jesus fra 2007 på Normann Records.
Mons Leidvin Takle, som har den på en av sine instrumentalutgivelser, Navnet Jesus.
Wenche og Kjell synger den på plata Sanger vi minnes 2 på Phonofile fra 2008.
Rune Larsen har den med på dobbelt-CD-platen Min Sang Og Min Glede
De Syngende Husmødre på platen La oss leve for hverandre Arne Bendiksen A/S 1981


== Referanser ==
Aleksandr Dedjusjko

Aleksandr Viktorovitsj Dedjusjko (russisk: Александр Викторович Дедюшко, hviterussisk Аляксандр Віктаравіч Дзядзюшка – Aljaksandr Viktaravitsj Dziadziusjka) 20. mai 1962 i Vaukavysk i Hrodna voblast i Hviterussland i Sovjetunionen, død 3. november 2007 i Petusjki i Vladimir oblast i Russland) var en hviterussisk fjernsynsskuespiller som er best kjent for krigsdramaer og for den russiske versjonen av «Dancing with the Stars».
Dedjusjko arbeidet ved Vladimir byteater fra 1989 til 1995. Fra tidlig på 2000-tallet ble han en populær russisk fjernsynspersonlighet, skuespiller og sanger.
Dedjusjko døde sammen med sin kone og sønn i en bilulykke 3. november 2007 i Petusjki i Vladimir oblast i Russland som en følge at de mistet kontroll over bilen på en iset vei.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Aleksandr Dedjusjko på Internet Movie Database 
(sv) Aleksandr Dedjusjko i Svensk Filmdatabas 
(en) Aleksandr Dedjusjko hos The Movie Database 
(ru) Aleksandr Dedyushko død i bilulykke
Liv Haug

Liv Margrete Haug (født 6. juli 1943 i Drammen) er en norsk misjonær, bistandsarbeier og ordfører.
Liv Haug utdannet seg som lærer i Kristiansand før hun i 1971 dro til Peru som misjonær utsendt av menigheten Filadelfia Kristiansand, en Pinsemenighet.  I 1972 ankom hun Perené distriktet der hun et år senere, (5. august 1973), grunnla menigheten «Iglesia Evangélica Filadelfia».
I Perené lå landsbyene Santa Ana og Pampa Silva på hver sin side av elven Perené.  I tillegg til etablering av skoler, sykehus, voksenopplaring, osv så sto Haug også for byggingen av en bro, Puente Noruega («den norske bro») mellom Santa Ana på den ene siden av elven og Pampa Silva på den andre siden.  Etter at broen sto klar i 1982 slo de to byene seg sammen og tok navnet Villa Perené. Det ble også distriktshovedstad. Liv Haug har sin base i Villa Perené.
Liv Haug ble valgt til ordfører i Perené på 1980-tallet og igjen i 1995.  I 2006 ble hun valgt til ordfører i provinsen Chanchamayo (ca. 200 000 innbyggere).
Liv Haug er datter av Ruth og forstander Håkon Haug.


== Utmerkelser ==
1986 Kommandør, den peruanske solordenen (La Orden “El Sol del Perú")
2000 Utropt til ”årets ordfører” av det Iberoamerikanske Presseforbundet
2004 Ridder af første klasse, Den Kongelige Norske Fortjenstorden
2009 Barn av Jorden


== Litteratur ==
Johansen, Oddvar; Hagen, Kjell; Nyen, Astrid Neema; Kolbjørnsrud, Paul og Filberg, Trond. 2010. I all verden. Pinsemisjon i 100 år. PYM 100 år 1910-2010 (jubileumsskrift) De norske pinsemenigheters ytremisjon (PYM)
Møller, Arvid. 1987. Liv Haug : Norsk misjonær, ordfører og anleggsbas i Amazonas-jungelen.  Cappelen, 1987, ISBN 8202111773


== Eksterne lenker ==
https://web.archive.org/web/20090916170046/http://filadelfiakristiansand.no/sider/tekst.asp?side=37
https://web.archive.org/web/20160305173324/http://filakrs.no/sider/tekst.asp?side=597&utskrift=TRUE
http://www.nrk.no/programmer/radio/mellom_himmel_og_jord/1.892783
http://issuu.com/filadelfiakristiansand/docs/jubileumsblad_livhaug
Program på NRK om Liv Haug
Militære grader i Iran

Militære grader i Iran er en ranginndeling av militært personell i Iran. Selv om noen av benevnelsene kan spores tilbake til sassanidene, ble det nåværende gradssystemet innført under Reza Pahlavi. Det ble beholdt etter den iranske revolusjon i 1979,
Gradssystemet er felles for land- og luftforsvar, mens marinen har egne distinksjoner.


== Klassifisering og tiltaleformer ==
Gradene deles inn i 4 klasser; Sarbāzān (soldater), Darajedārān (graderte), Afsarān (offiserer) og Omarā˓ (øvre befal). Offiserene deles videre inn i Afsarān-e Joz˓ (underoffiserer) og Afsarān-e Arshad (viderekomne offiserer).
De ulike klassene tiltales med Sarbāz, Sarkār, Jenāb eller Tīmsār + grad (gjelder ikke Sarbāz) + ev. etternavn. Sarkār og Jenāb brukes om hverandre. Grad + etternavn er også vanlig.


== Rangordning ==


== Se også ==
Irans forsvar
De åtte udødelige

De åtte udødelige (kinesisk: 八仙; pinyin: Ba xian – der «xian» er den kinesiske mytologis ord for udødelighet) er hellige skikkelser innen kinesisk mytologi og taoismen. De blir som gruppe for det meste fremstilt ved at de sammen krysser havet og under ferden gjør bruk av sine forskjellige evner og egenskaper (八仙过海; Ba xian guo hai).
De er særlig populære fordi de hjelper alle mennesker i nød – det aspektet ligner den vestlige katolske folkekulturs syv nødhjelpere – og for at de kjemper mot urett og undertrykkelse. De uttrykker de åtte grunnleggende livsbetingelser: Ungdom, alderdom, rikdom, adel, folket, det feminine og det maskuline.


== Liste ==


== Andre åtte udødelige i Kina ==
De åtte udødelige fra Huainan
De åtte udødelige fra Sichuan
De åtte udødelige vindrikkere
De åtte udødelige fra Det kinesiske kommunistparti


== Litteratur ==
Werner Lind: Das Lexikon der Kampfkünste, ISBN 3-328-00898-5


== Eksterne lenker ==
(en) Eight Immortals – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Die acht taoistischen Unsterblichen
The eight immortals
Chinese Mythology: The Gods of the Middle Kingdom ...
The Eight Immortals
Medierevolusjonen i Norge

Medierevolusjonen i Norge er betegnelsen på de endringene som fant sted på 1980-tallet da statsmonopolet ble opphevet og det dukket opp en rekke frie nærradiokanaler i eteren.
Professor Berge Furre har i historieverket Vårt hundreår gitt følgende karakteristikk av det som skjedde:

Willochs regjering ... gjennomførte ein medierevolusjon tidleg på åttitalet: Statsmonopolet til Norsk rikskringkasting vart borte. Styremaktene opna eteren for private radio- og TV-sendingar på norsk område. Mediepolitikk vart eit politisk emne som samla levande interesse gjennom heile tiåret. Høgre gjekk i brodden for det nye, og dei andre partia gav etter kvart opp det meste av motstanden og fylgde nølande med. Høgre fekk aukande opinionsstøtte for sin mediepolitikk.

Selve arkitekten bak medierevolusjonen var Lars Roar Langslet, som var kulturminister i perioden 1981-1986. Monopolparagrafen ble imidlertid først opphevet i 1987, men da var den i realiteten forlengst avskaffet. En viktig drivkraft for medierevolusjonen var foruten de teknologiske nyvinninger, mulighetene for å skaffe seg reklameinntekter. Til tross for at det i Arbeiderpartiet (Ap), som nå hadde overtatt regjeringsansvaret, var programfestet et «nei til reklame», lyktes det likevel deres kulturminster Hallvard Bakke, som satte sin stilling inn på saken, å få endret vedtaket på landsmøtet. I 1987 gikk Stortinget, bare mot SVs stemmer, inn for full reklamefinansiering.


== Litteratur ==
Berge Furre: Vårt hundreår. Norsk historie 1905-1990. Det norske Samlaget. Oslo 1992. ISBN 978-82521-3487-2
Niðursetubygdir

Niðursetubygdir (norsk oversettelse: «nedsettelsesbygder», «utflytterbygder») er bygder på Færøyene som er grunnlagt i løpet av 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet, da befolkningen vokste raskt og det ble knapphet på jord i de eldre bygdene. Mange nye bygder ble grunnlagt på eldre bygders utmark. Derfor har få av de yngste bygdene noe kongsjord.Fra slutten av 1800-tallet utviklet Færøyene fra et jordbrukssamfunn med kystfiske som binæring, til å bli en temmelig ensrettet fiskeriøkonomi med en stor landbasert fiskeforedlingsindustri. Industrialiseringen medførte stor sentralisering av befolkningen. Derfor ble noen av de nye jordbruksbygdene avfolket raskt.Færøyene har følgende niðursetubygdir:

Fossá, 1830-årene
Norðdepil, 1866
Ánirnar, ca. 1840
Syðradalur, 1812
Funningsfjørður, 1832
Hellurnar, 1849
Rituvík, 1873
Æðuvík, 1897
Skipanes, 1839
Morskranes, ca. 1830
Svínáir, 1820-årene
Oyrarbakki, 1924
Nesvík
Ljósá, 1840
Langasandur, 1839
Hvítanes, ca. 1830
Frammi við Gjónna, 1815
Stykkið, 1845
Slættanes, 1835
Víkar, 1837
Skopun, 1833/1834
Tvøroyri, 1836
Lopra, 1834
Akrar, 1817
Víkarbyrgi, 1830Fossá, Nesvík, Frammi við Gjónna, Slættanes, Víkar og Víkarbyrgi er fraflyttet.


== Referanser ==
Guangqiparken

Guangqiparken er et populært lite parkanlegg i Shanghai. Det er kjent for gravmælet for den keiserlige storsekretæren og den ledende katolske kulturpersonligheten Xu Guangqis gravmæle. En rekke skulpturer og tablåer i parken minner om Xu Guangqis samarbeid med Matteo Ricci og andre tidlige jesuitter som misjonerte i Kina.
Guangqiparken ligger ikke langt fra Xujiahui-katedralen i bydelen Xujiahui i bydistriktet Xuhui.
Fossá

Fossá er en fraflyttet bygd på Færøyene. Den ligger på Borðoy, like nord for Norðdepil, like ved et sted hvor flere fosser møter havet, derav navnet. Fossá ble grunnlagt i 1860-årene som en niðursetubygd, men i de siste årene har ingen bodd ved Fossá.


== Eksterne lenker ==
Bilde av Fossá på Flickr
Chaoyangparken

Chaoyangparken (kinesisk: 北京朝阳公园; pinyin: Běijīng Cháoyáng Gōngyuán) er en stor park ved et tidligere prinsepalass i Beijings Chaoyang-distrikt.

Man begynte å anlegge parken i 1984, og etterhvert ble den Beijings største park. Den er om lag 2,8 km lang og 1,5 km bred, og dekker 288,7 hektar, hvorav 68,2 hektar er vannoverflate. Mesteparten av landområdene i parken er åpent grønt landskap.
Parken har blomsterhager, en fornøyelsespark, områder sterkt preget av landskapsarkitektur, og flere større svømmebassenger. Man kan leie sykler og båter.
Siden 2005 er Beijing Pop Festival blitt arrangert i parken i september måned. 

Et midlertidig anlegg for sandvolleyball ble anlagt i Chaoyangparken for sommerolympiaden i 2008; det ble skipet inn sand fra øyprovinsen Hainan.
Chaoyangparken skal i løpet av 2009 også få et observasjonshjul (Beijings store hjul) som ferdig vil ha en topphøyde på 208 meter (London Eye er på 136 meter). 


== Eksterne lenker ==
Chaoyang Park hjemmeside
ChaoYang Park, Beijing : a photographic guide
Edmund í Garði

Edmund í Garði (1928–1994) var en færøysk politiker (Ff.), skole- og indremisjonsleder.
Han tok eksamen ved Føroya Læraraskúli i 1950 og var, med få års unntak, folkeskolelærer på Strendur resten av sitt liv. Han var skolestyrer/rektor fra 1972 til sin død på nyttårsdagen i 1994.Han var medlem av Færøyenes skolestyre fra 1975 til 1994 og formann fra 1989 til 1994.Edmund í Garði var sognestyreformann i Sjóvar sókn i 1963. Han var innvalgt på Lagtinget fra Eysturoy i perioden 1978–1980 og varamann i perioden 1980–1984, da han møtte så lenge Olaf Olsen satt i regjeringen.Han var medlem av hovedstyret for Kirkjuliga Heimamissiónin í Føroyum og redaktør for indremisjonsbladet Trúboðin. Han diktet og oversatte også flere salmer og religiøse tekster.Han ble døpt Edmund Abrahamsen, men foretok navneskifte i 1963 til den mer muntlige formen Edmund í Garði.


== Referanser ==
Zhongshanparken

Zhongshanparken er et vanlig navn på parker i Kina; det kan være drøye 40 nevneverdige parker av det navn  – oppkalt etter Sun Yat-sen, som på mandarin blir Sun Zhongshan, og som anses som det moderne Kinas far. Se:

Zhongshanparken (Beijing)
Zhongshanparken (Shanghai)Sun Yat Sen-parken (Macao)
Zhongshanparken (Beijing)

Zhongshanparken (kinesisk: 中山公園, pinyin: Zhōngshān Gōngyuán) er en tidligere keiserlig park og i dag en offentlig park som ligger direkte utenfor og sørøst for Den forbudte by i distriktet Dongcheng i det sentrale Beijing.  

Av alle parkene som omgir Den forbudte by, som Beihai og Jingshan, er Zhongshan vel den mest sentrale. Zhongshanparken huser Jord- og innhøstningsalteret eller Land- og kornalteret (Shejitan, 社稷坛), som ble bygd i 1421 av Yongle-keiseren, og det ligger symmetrisk vis-à-vis Det keiserlige forfedretempel. Ved dette tempelet frembar keiserne under Ming- og Qing-dynastiene offergaver til jord- og landsbruksgudene her. Alteret ligger på en kvadratisk terrasse midt i parken.  
I 1914 var området blitt kjent som Sentralparken. Men etter Sun Yat-sens død ble parken oppkalt etter denne ledende revolusjonære politiske skukkelse (på mandarin er navnet hans Zhongshan).  Mange av Kinas parker tok i samme periode Zhongshan som nytt navn.
Zhongshanparken har mange haller og paviljonger bygd for keiserfamiliens medlemmer. Den har svalganger og bueganger av stein, og et drivhus med ferske blomster på utstilling året rundt. Det har blant annet 39 varieteter av  tulipaner gitt til parken i 1977 av prinsessen av Nederland.


== Billedgalleri ==

		
		
		
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Zhongshan Park (Beijing) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) 北京中山公园 – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Hans Jacob Debes

Hans Jacob Debes (født 17. juli 1940 ved Gjógv, død 26. januar 2003 i Tórshavn) var en færøysk historiker.
Han var sønn av fisker Oliver Debes og hustru Hansina Johannesen. Etter folkeskolen i Gjógv drog han til sjøs i noen år, deretter tok han preliminæreksamen og studentereksamen i Tórshavn. Han giftet seg i 1966 med lærerinne Elsa Arge fra Tórshavn. De hadde gått i samme klasse på gymnaset.Han tok magistergraden i historie og engelsk ved Københavns Universitet i 1971 og doktorgraden i historie ved Háskóli Íslands i 1986 med en avhandling om den færøyske nasjonalbevegelsen på slutten av 1800-tallet. For denne avhandlingen ble han tildelt M.A. Jacobsens Heiðursløn for sakprosa. Debes var lektor ved Føroya Studentaskúli 1971–1986 og timelærer ved Føroya Læraraskúli og Føroya Handilsskúli i mange år. Han var dekan ved det samfunnsvitenskapelige fakultetet ved Fróðskaparsetur Føroya 1987–1997 og professor i historie ved samme lærested fra 1989 til sin død i 2003.Debes var varamedlem av Lagtinget fra Suðurstreymoy, valgt for Tjóðveldisflokkurin. Han møtte fast på Lagtinget 1986–1988, etter at Erlendur Patursson døde. Debes var også medlem av Færøyenes skolestyre, styremedlem ved Føroya Fólkaháskúli og styreformann i den færøyske husbanken.


== Bibliografi ==
1984 – Nú er tann stundin
1990 – Føroya søga 1
1991 – Trygging í Føroyum : Tryggingarsambandið Føroyar 50 ár
1991 – Jóannes Patursson : Ein byrjan til eina politiska ævisøgu
1993 – Politiska søga Føroya 1814–1906
1993 – Ein kvistur spretti
1994 – Ísland – land og ríki : Politiska søga Íslands
1995 – Føroya søga 2
2000 – Føroya søga 3
2000 – Hin lærdi Skúlin í Havn
2000 – Bretskur konsul í Føroyum
2001 – Færingernes Land : Historien om den færøske nutids oprindelse


== Referanser ==
Wanpingfortet

Wanpingfortet, også kalt Wanpingslottet (kinesisk: 宛平城; pinyin: Wǎnpíng Chéng) er et fort fra Ming-dynastiets tid. Det ble bygd i 1638-1640, i den hensikt å inngå i Beijings forsvarsverker mot Li Zichengs bondeopprør. Det ligger inntil Lugoubroen.  
Wanpingfortet har to porter. Den østlige kalles Den alltid velstående port (永昌门) men senere kalt Den majestetiske port (威严门). Den vestlige kalles gunstig regjering-porten (顺治门).
Kineserne kaller av og til anlegget for Wanping by. Siden begynnelsen har det vært et militært anlegg. Fra vest til øst måler det 640 meter, og fra sør til nord 320 meter.
Rett vestenfor er Yongdingelven, som krysses av Lugoubroen (Marco Polo-broen, 卢沟桥).


== Billedgalleri ==

		
		
		


== Eksterne lenker ==
(en) Wanping Castle – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Wanping Fortress and Lugou Bridge (Marco Polo Bridge). TouchBeijing.com
Queerteori

Queerteori (fra engelsk queer, «rar, skeiv»), også skrevet queer teori eller queerstudier, av og til kalt skeiv teori på norsk, er et felt innen kritisk teori som oppstod på begynnelsen av 1990-tallet, med utgangspunkt i homoforskningen. Det er et hermeneutisk fagfelt som fokuserer på å lese tekster fra et queerteoretisk ståsted, og har særlig en sterk stilling innen humanistisk kjønnsforskning, særlig tekstlig fokuserte fag som litteraturvitenskap, medievitenskap og filosofi. 
Queerteorien er påvirket av  Michel Foucault og bygger på feministisk kritikk av at kjønn er en sentral del av menneskers selv, og på homoforskningens påstander om at seksuelle identiteter er sosiale konstruksjoner. 
Queerteori er ofte assosiert med homoforskning og med homobevegelsen, men teorien har et videre siktemål enn bare homofili. Mens homoforskningen fokuserte på hva som var «naturlig» og «unaturlig» med tanke på homoseksuell aktivitetet, har queerteorien utvidet dette perspektivet til å gjelde alle former for seksuell og kjønnsmessig aktivitet og identitet. En noe enkel forklaring på queerteorien er at ifølge teorien er kjønn i det hele tatt sosialt konstruert, og kategorier som «menn» og «kvinner» avvises. I stedet hevder teorien at det finnes mange kjønn, og at alle har sitt eget kjønn. 
Queerteori blir ofte omtalt som et postmodernistisk perspektiv, og er utsatt for kritikk både innenfor kjønnsforskningen og ikke minst fra andre fagtradisjoner utenfor kjønnsforskningen. 
I Norge er blant annet Wencke Mühleisen, Jørgen Lorentzen, Dag Øistein Endsjø og Agnes Bolsø representanter for queerteoretisk tenkning. Queerteorien ble presentert for et bredere publikum i 2010 i forbindelse med debatten om TV-programmet Hjernevask, som var sterkt kritisk til queerteori.


== Se også ==
Queer, engelsk samlebetegnelse for det som ikke samsvarer med etablerte forestillinger om kjønnsidentitet (hetero- eller homofil)


== Referanser ==


== Litteratur ==
Agnes Bolsø, Folk flest er skeive: Queer teori og politikk, Manifest, 2010