jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Ravnanger

Ravnanger er en bygd i Askøy kommune i Hordaland. På tidligere kart benyttes gjerne navneformen Ramnanger, mens den nåværende formen Ravnanger ble godkjent av Kartverket i 1991.


== Beliggenhet ==
Ravnanger ligger omtrent midt på øya Askøy, og grenser mot bygda Søre Haugland i sør. I øst ligger skogsområdet Storåsen med utsiktspunktet Dronningen, og i nord ligger Båteviksvatnet og Revura. I vest ligger Storavatnet, som på nordsiden har bygda Tveit, og på sørsiden den lille grenda Breidablikk.


== Offentlig og privat virksomhet ==
Sentrum for Ravnanger huser Ravnanger Senter, hvor også postkontor (post i butikk) finnes. Like ved senteret ligger også Ravnanger Terminal, som er hovedknutepunkt for kollektivtrafikk nord på Askøy.
Barneskoleelever fra Ravnanger sokner til Haugland skole på Søre Haugland, mens Ravnanger ungdomsskole er ungdomsskole for mer enn 300 elever fra mange av bygdene i nærheten. I tilknytning til ungdomsskolen ligger også grendehus.
Annen virksomhet som drives på Ravnanger er tannhelsetjeneste, fysioterapi, barnehage, bilverksted og eiendomsutvikling.


== Idrett ==
Like ved Ravnanger ungdomsskole ligger et komplett friidrettsanlegg samt flerbrukshallen Askøy Forum og en kunstgressbane. Anlegget er hjemmebane for blant annet fotballaget Vestsiden-Askøy I.L., og friidrettslagene Ask & Fendring.
I 1998 ble senior-NM i friidrett arrangert på Ravnanger med Askøyalliansen som arrangør. Året før hadde junior-NM blitt gjennomført på samme sted, og i 2010 var Ravnanger igjen vertsted for junior-NM. Både i 2000, 2005 og 2007 ble veteran-NM i friidrett arrangert på Ravnanger. Hovedmesterskapet i friidrett ble på nytt tildelt Ravnanger og Askøyalliansen, og arrangert der i juli 2016.
I 2000 var Ravnanger arrangørsted for norgesmesterskapet i orientering langdistanse med Askøy O-lag og IL Gular.
Høsten 2004 ble Norges første kanonballklubb, Fart, stiftet, med Askøy Forum som hjemmearena. Klubben arrangerte også det første norgesmesterskapet i 2005 i samme hall.
I 2008 ble norgesmesterskapet i taekwondo arrangert i Askøy Forum.
17. september 2017 startet lagtempokonkurransene i VM i landeveissykling 2017, både for kvinner og for menn, ved Ravnanger. Startpodiet stod ved krysset mellom FV565 og Kollevågvegen.


== Referanser ==
Lorry (restaurant)

Lorry er en tradisjonsrik restaurant beliggende i Parkveien 12 i Oslo. Den har vært i drift siden midten av 1870-tallet (1901 ifølge noen kilder) og er særlig kjent for de mange kunstnerne som har besøkt stedet, og et sortiment på over hundre ølsorter. Serveringsstedet het en periode «Parkcafeen». Hjørnegården i tre etasjer ble tegnet av arkitekt Bernhard Steckmest og oppført i 1871. Ringnes Bryggeri kjøpte eiendommen i 1901 og begynte da med «West» Cafe & Restaurant. I 1940 skiftet den navn til «Lorry» etter at direktør Flatmoe hadde kjøpt bygget. Før 1900 var det vinutsalg i lokalet. Lorry ble lenge regnet som «brun», et sted som serverte øl og mat som mettet, til forskjell fra «hvite» restauranter som hadde hvite duker. Lokalet ble restaurert etter brann i 1998.


== Referanser ==


== Kilder ==
Arstal, Aksel & Carl Just (red.): Oslo byleksikon. Oslo: H. Aschehoug & co., 1966.


== Eksterne lenker ==
Restaurant Lorrys nettsted
Bergens Arbeiderforening

Bergens Arbeiderforening ble stiftet i 1850 av generalkonsul Prahl. Han fikk en av sine ansatte, Johannes Borge, interessert i «arbeidersaken», og i mars 1850 tegnet 18-20 arbeidere medlemskap. I midten av 1860-årene var medlemstallet oppe i 1.600. Foreningen var «borgerlig», og arbeidere satt ikke i styret. Bergens Arbeiderforening avviste kategorisk samarbeid med Thranitterbevegelsen som var stiftet på Østlandet. Foreningen ble et forbilde for Eilert Sundts stiftelse av det «borgerlige» Christiania Arbeidersamfund i 1864. 
Bergens Arbeiderforenings formål var «at befordre Flid, Orden, Sparsommelighed og Velvære blandt dens Medlemmer og at bistaa hverandre i Sygdommens og Nødens sørgelige dage; i første Tilfælde ved Understøttelse, i sidste ved Laan.» En av betjentene i foreningen var Knud Olai Rasmussen, faren til senere partistifter Christian Holtermann Knudsen. Medlemmene fikk fri lege og medisin, sykekasse og begravelseskasse. To aldershjem ble også reist av foreningen på 1860-tallet, eget forsamlingshus, og et bibliotek. 
Bergens Arbeiderforening ble aldri knyttet til den politiske arbeiderbevegelsen eller Arbeiderpartiet, slik samfunnet i Oslo senere ble, og den har fortsatt sitt sosiale og humanitære arbeid under navnet Foreningen Forum.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Foreningen Forum Arkivert 29. mai 2013 hos Wayback Machine.
Agnello Participazio

Agnello Participazio (Angelo Particiaco, latin: Agnellus Particiacus) var den tiende tradisjonelle doge av Republikken Venezia, eller den åttende som er dokumentert. Han regjerte i perioden 811 til 827.
Han kom fra en rik handelsfamilie fra Eraclea og var en av de første som slo seg ned på øya Rialto i Venezialagunen, noe som førte til at civitas Rivoalti under ham ble til civitas Venetiarum og dagens Venezia. Agnellos styre innledet utviklingen av det som er dagens Venezia beliggende i lagunen på en rekke små øyer, og byggingen av broer, kanaler, bolverk, befestninger og steinbygninger. Agnello selv var en av de første som flyttet inn på øya Rialto og slik la grunnlaget for dagens bysentrum. Byen ble utviklet etter en byplan som også inkluderte utfylling av grunner slik at det ble mer land å bygge på, samtidig som kanaler ble gravd ut mellom disse. Dette førte blant annet til Canal Grande.
Tidligere doger hadde søkt assistanse hos den italienske kongen Pipin av Italia, men Agnello satset i stedet på utvikling av byens eget og naturlige forsvar etter at han ble valgt til doge etter Pipins fall og den tidligere dogen Obelerio degli Antenori måtte flykte. Agnellos hus på Rialto, Campiello della Cason ble det første dogepalasset og han satte umiddelbart i gang med videre utbygging, og da i stein.
Agnellos valg til doge kom i etterkant av fredsavtalen Pax Nicephori fra 803 mellom den frankiske kongen Karl den store og den bysantinske keiseren Nikeforos I Logothetes, og denne sikret venetiansk uavhengighet da de to toneangivende makthaverne i området garanterte byens uavhengighet. I kjølvannet av denne skiftet Venezia formelt side over på den frankiske siden. I denne situasjonen satte også Agnello i gang med å utstede egne venetianske mynter.
Agnellos senere år som doge var imidlertid mer preget av familiekrangler. Mens hans eldste sønn Giustiniano var i Konstantinopel ble en yngre sønn Giovanni utnevnt til doge sammen med faren. Da Giustiniano kom tilbake ble det full krangel og Agnello utnevnte i denne situasjonen en tredje sønn Agnello til doge sammen med seg selv, og innledet en strid mot Giustiniano. Til slutt ble den pro-frankiske Giovanni tvunget i eksil til Zara og Agnello ble etterfulgt av sin eldste sønn Giustiniano. 


== Kilder ==
Norwich, John Julius: A History of Venice. Alfred A. Knopf, New York, 1982.
Giustiniano Participazio

Giustiniano Participazio (også kalt Partecipazio eller Particiaco, engelsk: Justinian, latin: Agnellus Iustinianus Particiacus) (død i 829) var den ellevte tradisjonelle doge av Republikken Venezia, eller den niende som er dokumentert. Han regjerte i en kort periode, i årene 827 til 829.
Han korte regjeringstid var imidlertid svært innholdsrik, og hans spilte også en stor rolle i årene før han ble doge, mens faren 
Agnello Participazio innehadde dette embetet. Giustiniano ble utnevnt til konsul (hypatus) og protosebastus av den bysantinske keiseren Leo VGiustiniano var i Konstantinopel da faren Agnello utnevnte den yngre broren Giovanni som doge sammen med seg selv. Da Giustiniano kom tilbake, ble det strid og i denne situasjonen utnevnte Agnello en tredje sønn Agnello som med-doge og innledet strid med Giustiniano. Giustiniano fikk etter hvert overtaket og sendte den pro-frankiske broren Giovanni i eksil til Zara. Da Agnello døde i 827, overtok Giustiniano som doge. 
Den bysantinske keiseren Mikael II tilbød Venezia militær støtte mot at Venezia deltok i en militær ekspedisjon mot områder som ble holdt av Sicilia i Nord-Afrika. Da denne ekspedisjonen viste seg vellykket, økte dette Venezias prestisje.
Da striden (som Karl den store og Lothar I av Det tysk-romerske rike hadde stått bak) mellom patriarkene i Grado og Aquileia om bispedømmet på Istria fortsatte, arbeidet Giustiniano for å stryke stillingen for kirken i Venezia. Denne hadde tradisjonelt stammet fra evangelisten Markus personlig og mange venetianere reiste på pilegrimsferd til Markus' grav i Alexandria i Egypt. Giustiniano skal da, ifølge tradisjonell oppfatning, ha beordret handelsmennene Buono di Malamocco og Rustico di Torcello til å bestikke gravvokterne og stjele med seg Markus' levninger til Venezia. De ankom Venezia 31. januar 828 med levningen etter Markus' skjult i lasten. Giustiniano begynte da byggingen av et dogekapell tilegnet St. Markus for oppbevaring av disse relikviene, og dette ble den første Markuskirken i Venezia. 
Giustiniano kalte imidlertid tilbake broren Giovanni som da var i Konstantinopel, siden Giustiniano ikke hadde noen egne sønner som kunne overta, og utnevnte broren til å overta byggingen av den nye kirken til byen nye skytshelgen. Giovanni etterfulgte den aldrende Giustiniano da han døde året etter. 


== Referanser ==


== Kilder ==
Norwich, John Julius: A History of Venice. Alfred A. Knopf: New York, 1982.
Şerban Marin. Giustiniano Partecipazio and the Representation of the First Venetian Embassy to Constantinople in the Chronicles of the Serenissima, Historical Yearbook, 2 (2005), side 75-92.
Martin Hjelmen

Martin Rasmussen Hjelmen (født 24. januar 1904 i Hjelme i Øygarden, død 30. mai 1944 i Brandenburg) var en norsk sjømann og sabotør.
Hjelmen tok tidlig hyre til sjøs, og han utviklet sympatier for kommunismen og sterk motstand mot nazismen. I november 1935 møtte han i Oslo den tyske kommunisten og sjømannsorganisatoren Fritz Karl Wollweber, som i samarbeid med Sovjetunionen hadde utviklet en sabotasjeorganisasjon som rammet tysk og polsk skipsfart. Organisasjonen sprengte skip som leverte krigsviktig materiell til general Franco under borgerkrigen i Spania.
I Wollweber-gruppen fikk Hjelmen ansvar for det «nord-atlantiske området» og gikk straks igang med gjennomføring av en rekke sabotasjer, også mot skip ved kai i Oslo. Den første kjente vellykkede sabotasjeaksjonen skjedde i september 1937, og fram til årsskiftet 1938–1939 utførte organisasjonen over 30 aksjoner.
I september 1938 overtok Asbjørn Sunde ledelsen over den norske Wollweber-gruppen, og Hjelmen fikk ansvaret for virksomheten langs Ofotbanen, Narvik-Kiruna-Luleå (Sunde, side 243). Han reiste til Narvik for å vurdere mulighetene for en gruppe der, og tok kontakt med Barly Pettersen, som da jobbet som havnearbeider ved den strategisk viktige malmkaien i Narvik (Berg, 2009).
I samarbeid med Gestapo rullet europeisk politi opp flere av gruppene. Bare Hjelmens gruppe i Oslo overlevde tilbakeslagene og forble organisert, og vokste fram under Asbjørn Sundes ledelse fra 1941 under tilnavnet Osvald-gruppen.
Hjelmen blir arrestert i Sverige i februar 1940, og svenske myndigheter overleverte han til tyskerne. Han ble siden avhørt og torturert av Gestapo, og henrettet med giljotin i Brandenburg 30. mai 1944. Barly Pettersen ble henrettet samme dag.


== Litteratur ==
Borgersrud, Lars: Die Wollweber-Organisation und Norwegen – Berlin 2001
Borgersrud, Lars: Nødvendig innsats. Sabotørene som skapte den aktive motstanden – Oslo 1997 ISBN 82-00-22529-1
Sunde, Asbjørn (1947). Menn i mørket. Oslo: Spartacus Forlag. ISBN 978-82-430-0485-6.  [nytt opplag Spartacus Forlag 2009]
Berg, Rune (24. oktober 2009). «Husmannsgutten Barly Paul Devold Pettersen fra Aldersundet». Arkivert fra originalen 3. juli 2013. Besøkt 24. desember 2010.
Ivar Amlie

Ivar Johannessen Amlie (født 18. juni 1914 på Eina i Vestre Toten, død 30. mai 1944 på Eina) var en norsk kjøpmann og motstandsmann under andre verdenskrig. Han var tilknyttet Osvald-gruppen. I det illegale arbeidet gikk Amli under dekknavnet «Vestli».Han var sønn av Hanna f. Dotsetsveen (f. 1886) og Johannes R. (f. 1881), begge fra Eina. Gift i 1939 med Emma K. Romshus, fra Eina.30. mai 1944 hadde Statspolitiet klart å avsløre Amlies identitet, og tre Stapo-menn dro til hans bolig på Eina. Da Stapo-betjent Hein Magnar Henriksen forsøkte å pågripe Amlie satte han seg til motverge. Det endte med at at Henriksen drepte Amlie med to skudd i hjerteregionen. Det ble rapportert som «vådeskudd». Stapo-folkene arresterte også hans kone Emma, som ble sittende på Grini til krigens slutt.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Sunde, Asbjørn: Menn i mørket. 1947, nytt opplag Spartacus Forlag 2009, side 129-130 (bildesidene). ISBN 978-82-430-0467-2.
Kristian Andresen

Kristian Juel Wille Andresen (født 23. april 1911 i Gjøvik, død ved skyting 5. september 1944 ved Trandumskogen) var en norsk sveiser og motstandsmann mot det nasjonalsosialistiske Tyskland.
Andresen jobbet som elektrisk sveiser ved Øveråsens motorfabrikk på Gjøvik. Under krigen deltok han i arbeidet til Osvald-gruppen, som fra 1941 ble ledet av sjømannen Asbjørn Sunde. I det illegale arbeidet gikk Andresen under dekknavnet «Mikkelsen».
Han ble tatt av Gestapo 31. mai 1944 og skutt i september samme året. Han er gravlagt på Gjøvik kirkegård.


== Litteratur ==
Sunde, Asbjørn: Menn i mørket. 1947, nytt opplag Spartacus Forlag 2009, side 129-130 (bildesidene). ISBN 978-82-430-0467-2.


== Referanser ==
Johan Peter Bruun

Johan Peter Bruun (født 6. august 1913 i Larvik, død ved skyting 2. mars 1944 ved Trandumskogen) var en norsk sjømann og ledende sabotør og motstandsmann mot det nasjonalsosialistiske Tyskland.
Bruun var med i sabotasjeaksjoner mot finske jernbanelinjer under vinterkrigen.Han var medlem av Osvald-gruppen, som fra 1941 ble ledet av sjømannen Asbjørn Sunde. I det illegale arbeidet gikk Bruun under dekknavnene «Edgar» og «Trond».Under andre verdenskrig var det en dusør på 50 000 kroner for den som kunne bidra til arrestasjon av hver av motstandsmennene Bruun og Asbjørn Sunde.
Bruun deltok i den strabasiøse forflytningen av Osvaldgruppens hovedkvarter til Buglebjørk på Hardangervidda i oktober 1942, og i likvidasjonen av to tyskvennlige angivere i Oslo 31. mars 1943, som ble gjennomført på oppdrag fra Milorg. Videre tok han del i sprengningen av Arbeidskontoret i Pilestredet på Hitlers fødselsdag 20. april 1943, som var koordinert med Milorg.
Den 2. mars 1944 ble Bruun henrettet for sabotasje, sammen med Asbjørn Sundes bror Håkon Sunde.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Sunde, Asbjørn: Menn i mørket. 1947, nytt opplag Spartacus Forlag 2009, side 105, 109, 114, 122, 126, 129-130 (bildesidene), 136, 142, 162. ISBN 978-82-430-0467-2.
Kaldbak

Kaldbak (IPA: [ˈkalːbak], foreldet dansk skrivemåte: Kalbak) er en bygd på Færøyene. Bygden ligger ved Kaldbaksfjørður på nordøstkysten av Streymoy, og hadde 239 innbyggere den 1. januar 2016. Kjøreavstanden til hovedstaden Tórshavn er 20 km. Kaldbak har hatt veiforbindelse med Kaldbaksbotnur siden 1977 og til det øvrige veinettet siden 1980. Før dette hadde bygden sjøveis forbindelse sørover.Kaldbak er en gammel jordbruksbygd. Kaldbak var blant de første bygdene på Færøyene til å satse på silde- og lakseoppdrett. Kaldbaksfjørður er fortsatt en viktig oppdrettslokalitet for laks, ørret og kamskjell. På 1970- og 1980-tallet produserte man glassfiberbåter i bygden som så ut som de tradisjonelle færøybåtene (ikke å forveksle med norske færinger).
Ved innføringen av det kommunale selvstyret på Færøyene i 1872 var Kaldbaks sókn (med Kaldbaksbotnur og Sund) en del av Suðurstreymoyar prestagjalds kommuna. I 1930 ble Kaldbaks sókn utskilt som en egen kommune. Kaldbaks kommuna ble innlemmet i Tórshavnar kommuna i 1976.Bygdenavnet kommer av beliggenheten ved fjellet Kaldbakur (nå Kaldbakskambur). Arkeologiske funn viser at stedet har vært bebodd siden 1000-tallet. Den eldste skriftlige kilden som nevner Kaldbak, er jordeboken i 1584, da Tummas Símunarson forpaktet et gårdsbruk her.Kaldbaks kirkja er en tradisjonell færøysk bygdekirke, i tjæremalt treverk og med gresstak, oppført i 1835.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Ljunggren, Karl Gustav (1956). «Ortnamnsskicket i en färösk bondebygd (Kaldbak, Streymoy)». Namn och bygd (svensk). 44: 116–163. ISSN 0077-2704. 
Viderø, Kristian Osvald (1994). Saga Streymoyar og Nólsoyar (færøysk). Tórshavn: Bókagarður. 


== Eksterne lenker ==
(en) Kaldbak – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Kaldbak – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Harald Braathen

Harald Emil Braathen (født 26. juli 1898 i Oslo, død ved skyting 5. januar 1945 i Brandenburg) var en norsk bryggearbeider og sabotør og motstandsmenn mot det nasjonalsosialistiske Tyskland.
Han var medlem av Osvald-gruppen, som fra 1941 ble ledet av sjømannen Asbjørn Sunde.


== Litteratur ==
Sunde, Asbjørn: Menn i mørket. 1947, nytt opplag Spartacus Forlag 2009, side 129-130 (bildesidene). ISBN 978-82-430-0467-2.
Håkon Eriksen

Håkon Eriksen (født 3. august 1920 i Oslo, død 7. september 1942 på Trandum) var en norsk rørlegger, sabotør og motstandsmenn mot det nasjonalsosialistiske Tyskland.
Han var medlem av Osvald-gruppen, som fra 1941 ble ledet av sjømannen Asbjørn Sunde. I det illegale arbeidet gikk Eriksen under dekknavnet «13».5. september 1942 ble han dømt til døden for sprenging av et bilverksted, - og til fem års tukthus for sprengning av Henrik Ibsensgate 7. Han ble skutt på Trandumskogen kort tid etter at dommen var avsagt.I 1948 ble det avduket en minneplate over ham.Han var bror av motstandsmannen Finn Eriksen.


== Litteratur ==
Sunde, Asbjørn: Menn i mørket. 1947, nytt opplag Spartacus Forlag 2009, side 129-130 (bildesidene). ISBN 978-82-430-0467-2.


== Referanser ==
Bjarne Hansen (fotballspiller)

Bjarne Hansen (født 27. mai 1929, død 16. januar 2023) var en norsk fotballspiller.Bjarne Hansen vokste opp på Kampen i Oslo. Han spilte først fotball for Frogg som sin far før ham. Som juniorspiller gikk han til Vålerenga. Etter kort tid befant seg på seniorlaget, der han etablerte seg på stopperplass. 
Hansen ble kåret til «Årets spiller i norsk fotball» av VG i 1963.


== Karriereoversikt ==


== Referanser ==


== Kilder ==
Jarle Teigøy (2008). Vålerenga Fotball-leksikon 1913-2008. Oslo. s. 125-143. 


== Eksterne lenker ==
(en) Bjarne Hansen – national-football-teams.com 
(en) Bjarne Hansen – WorldFootball.net 
(en) Bjarne Hansen – EU-Football.info 
(no) Bjarne Hansen – Norges Fotballforbund
Reidar Hansen

Reidar Hansen (født 22. januar 1921, død 5. september 1944) var en norsk skogsarbeider og motstandsmann tilknyttet Osvald-gruppen. Han ble tatt til fange i juni 1944 og henrettet ved skyting i Trandumskogen. Hansen var fra Vågård i Ådalen, i tidligere Norderhov kommune på Ringerike.
Han var sabotør og aktiv i motstandsbevegelsen mot nazistene under andre verdenskrig, og ledet Vågårdsgruppa som var ei undergruppe av Osvald-gruppa. Brødrene hans, Georg og Karsten Hansen var aktive i den samme gruppa.
Reidar deltok 17. april 1944 i forsøket på å sprenge Haverstingtunnelen mellom Brekkebygda og Ørgenvika på Bergensbanen sammen med Leif Kjemperud og Arne Langerud fra Vågårdsgruppa. Sabotasjeaksjonen ble ledet av Osvaldgruppas distriktssjef Erland Hovde. Aksjonen førte til at skinnegangen ble så ødelagt at det tok flere dager å reparere den. Vågårdsgruppa gikk natt til 5. mai 1944 til aksjon mot Arbeidstjenesten som hadde lokaler i Ringerikes Meieri. Målet var å ødelegge arkivet, men aksjonen mislyktes da det viste seg at det var blitt flyttet. Natt til 25. mai brant gruppa ned Heen Dampsag og satte fyr på Møllefossen Bruk som fikk store skader. Begge bedriftene leverte treverk til tyskerne som bygde flyplassen på Eggemoen.
De viktige jernbanebroene på Hen, Hval og i Skjærdalen ble sabotert ei uke etter pinsen i 1944 sammen med Osvald-gruppene fra Haug/Viul og Modum. Dette førte til at nazistene satte inn store ressurser på å få stoppet sabotasjeaksjonene til Osvald-gruppene på Ringerike.
Da Reidar Hansen, Georg, lillebroren Karsten (født 1925) og Jon Fines ble tatt til fange 9. juni 1944 klarte Georg å flykte. Georg ble tatt til fange en gang til, 31. oktober, og klarte igjen å flykte ved å hoppe av lastebilen mens den kjørte ved Langerudtoppen nær Nymoen. Han overlevde, men fikk kulehull i klærne da vaktene skjøt etter han. Etter dette lå han i dekning resten av krigen hos familiemedlemmer på Skjerva i Lunner. Karsten på 18 år ble satt på dødscelle på Akershus festning og forhørt og torturert i 80 dager. Uvisst av hvilken grunn ble han overført til Grini fangeleir og senere til Mysen fangeleir fram til krigens slutt i mai 1945. I 2013 ble Karsten hedret av den rød-grønne regjeringen sammen med andre krigsveteraner fra Osvald-gruppa som fortsatt var i live. Georg hadde falt bort noen år tidligere.
Reidar Hansen ble overført Akershus 10. juni 1944 som «fange nr. 9363», før han 5. september ble sendt via Victoria terrasse til Trandum. Der ble han samme dagen skutt, i lag med Georg Jenserud, Johan Karelius Moen  og Helge Olsen fra den andre Osvald-gruppa på Ringerike; Haug/Viul-gruppa. Hansen er begravet på Haug kirkegård.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Bakke, Gudmund (2001): Vågårds-gruppa -sabotører uten heder og medaljer, Heftet Ringerike


== Eksterne lenker ==
https://lokalhistoriewiki.no/index.php/Osvald-gruppa
Åge Hansen

Åge Hansen (født 21. desember 1921 i Oslo, død ved skyting 6. september 1944 ved Trandumskogen) var en norsk mekaniker, sabotør og motstandsmenn mot det nasjonalsosialistiske Tyskland.
Han var medlem av Osvald-gruppen, som fra 1941 ble ledet av sjømannen Asbjørn Sunde. I det illegale arbeidet gikk Hansen under dekknavnet «Torbjørn».


== Referanser ==


== Litteratur ==
Sunde, Asbjørn: Menn i mørket. 1947, nytt opplag Spartacus Forlag 2009, side 129-130 (bildesidene). ISBN 978-82-430-0467-2.
Carl Johan Jacobsen

Carl Johan Jacobsen (født 2. november 1907 i Oslo, død ved skyting 8. september 1942 ved Trandumskogen) var en norsk bryggearbeider, sabotør og motstandsmenn mot det nasjonalsosialistiske Tyskland.
Han var medlem av Osvald-gruppen, som fra 1941 ble ledet av sjømannen Asbjørn Sunde. I det illegale arbeidet gikk Jacobsen under dekknavnet «Karlsen».Jacobsen deltok i sprengningen av Oslo Østbanestasjon 1. februar 1942.


== Litteratur ==
Sunde, Asbjørn: Menn i mørket. 1947, nytt opplag Spartacus Forlag 2009, side 129-130 (bildesidene). ISBN 978-82-430-0467-2.


== Referanser ==
Trikkehall

Trikkehall eller sporvognsdepot er en bygning som ble tegnet og bygd for å huse trikker i perioder der de ikke var i bruk. Mange var også utrustet med verkstedsutstyr slik at en kunne foreta reparasjoner og vedlikehold. De fleste trikkehallene ble lagt utenom sentrum, og ofte i tilknytning til endestopp. Foran inngangspartiet var der et grenverk av skinner for å fordele trikkene til flere spor inn i hallen.
De eldste trikkehallene var samtidig stallfasiliteter for hestene som trakk den tids omnibuser, og navnet trikkestall går igjen flere steder. Hallene er gjerne tegnet av anerkjente arkitekter.
Et sporskiftesystem og vendesløyfer gjorde at ikke alle linjer behøvde egen trikkehall på endestoppen. Det gjorde det også mulig å bytte ut vogner som trengte overhaling og sette inn reserver. 
Et fåtall trikker er fortsatt i drift, og har sine trikkehaller. Andre steder er trikkedriften nedlagt, og hallene er tatt i bruk til andre formål eller revet og erstattet av andre bygninger.