jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Gary Ridgway

Gary Leon Ridgway (født 1949) er en amerikansk seriemorder som i 2003 dømt for drapet på 49 kvinner som han skal ha begått på 1980-tallet. Dette gjør ham til en av de verste seriemorderne i USAs historie.Han utførte drapene i løpet av en periode på to og et halvt år i Seattle og Tacoma i Washington på starten av 1980-tallet. Morderen ble i pressen omtalt som «Green River Killer». Han ble mistenkt allerede i 1983, men slapp unna da han klarte å bestå en løgndetektor-test. Politiet tok imidlertid hårprøver av ham i 1987. Dette gjorde at de mange år senere var i stand til å koble ham til drapene ved hjelp av nye DNA-metoder. Han ble arrestert i 2001 da politiet hadde klart å koble ham til fire drap.
I 2003 sa han seg skyldig i 48 drap mot å ikke bli idømt dødsstraff. 5. november 2003 ble han idømt 48 livstidsdommer. I 2011 sa han seg skyldig i drapet på Rebecca Marrero. Han har erkjent å ha drept minst 71 kvinner.
Ridgway har vært gift tre ganger og har ett barn fra sitt andre ekteskap.


== Oversikt over hans drapsofre ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Gary Ridgway – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Ernst Magne Johansen

Ernst Magne Johansen (født 2. april 1926 på Nøtterøy, død 28. august 2009 i Oslo) var en norsk maler og grafiker. Han var kjent for sine fargerike malerier, mange av dem med motiver fra Borøy i Tvedestrand kommune.
Han ble utdannet ved Statens håndverks- og kunstindustriskole (1945-49) og fortsatte på Statens kunstakademi i Oslo (ved Jean Heiberg 1949-52). Johansen mottok to reisestipend, fra Houens legat i 1952 for studiereise til Italia, Frankrike og Nederland, og et reisestipend i 1959 til Italia. I 1959 mottok han dessuten et nederlandsk statsstipend for å arbeide ved det nederlandske riksakademi i perioden april–juni 1959.
Johansen bygde hus og atelier på Kalven på Borøy i siste halvdel av 1950-årene. Han bodde der med sin familie frem til 1959, da han flyttet til OBOS' borettslag Trolltun på Bøler i Oslo. I 1970 flyttet han med sin familie til konen Grizels barndomshjem på Smestad i Oslo. Huset på Kalven på Borøy ble beholdt som hytte. Her ble det utvidet med nytt atelier i 1973. I årene etter 1990 brukte Johansen hytta på Kalven som base for sitt arbeid i store deler av året.
Johansen var lærer ved Statens håndverks- og kunstindustriskole i Oslo i perioden 1963–89. I året 1967–68 hadde Johansen permisjon fra SHKS og underviste da ved Arkitekthøyskolen i Oslo.


== Utstillinger ==
Johansen debuterte på Høstutstillingen i 1949 med både en akvarell og et litografi. Han hadde sin første separatutstilling i Kunstnerforbundet i Oslo i 1955 og hadde siden en rekke utstillinger, de fleste i Oslo og Tvedestrand. Hans kunst er kjøpt inn av blant andre Nasjonalgalleriet, Moss Kunstgalleri og Tvedestrand kommune. 


== Bibliografi ==
Arvid Møller: Ernst Magne Johansen – et kunstnerportrett 2003 ISBN 82-303-0083-6


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Johansens nettgalleri Arkivert 11. januar 2014 hos Wayback Machine.
Nekrolog i Fedrelandsvennen
Svein Olav Hoff

Svein Olav Hoff (født 27. juni 1957 på Nøtterøy i Vestfold), er en norsk kunsthistoriker. Han har en magistergrad fra Universitetet i Oslo, 1989, med avhandlingen Angst og vold i Henrik Sørensens kunst. 
Hoff var intendant i Drammen Kunstforening 1990-94. Fra 1994 til 2016 var han direktør ved Lillehammer Kunstmuseum. Hoff har hatt en rekke nasjonale verv i norsk kulturliv.
Han har publisert flere bøker og artikler om kunst.


== Eksterne lenker ==
Bøker av Svein Olav Hoff hos Bokkilden
Dynnfisk

Dynnfisk (Amia calva) er eneste nålevende dynnfisk. Det er en rovfisk som finnes i sumper, vann og elver med  mye vegetasjon. Halen er asymmetrisk (den øverste delen er lengre enn den nederste), og den kan ta opp oksygen gjennom svømmeblæren. Svømmeblæren er fysostom og har en utløper til svelget, slik som hos lungefisker.
Dynnfisken er utbredt i østlige deler av USA og Canada. Fossiler viser at gruppen tidligere hadde en mye større utbredelse. De er kjent i Nord-Amerika tilbake til sein kritt (campanium og maastrichtium). I Europa er de kjent fra sein jura til oligocen, i Vest-Afrika fra sein kritt til eocen og i Sentral- og Øst-Asia fra paleogen.


== Litteratur ==
B.G. Gardiner, J.G. Maisey og D.T.J. Littlewood (1996). «Interrelationships of basal neopterygians».  I M.L.J. Stiassny, L.R. Parenti og G.D. Johnson. Interrelationships of Fishes. Academic Press. s. 129–130. ISBN 0-12-670950-5. 


== Eksterne lenker ==
(en) dynnfisk – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) dynnfisk i Encyclopedia of Life 
(en) dynnfisk i Global Biodiversity Information Facility 
(en) dynnfisk hos FishBase 
(en) dynnfisk hos Fossilworks 
(en) dynnfisk hos ITIS 
(en) dynnfisk hos NCBI 
(en) Kategori:Amia calva – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Amia calva – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Amia calva – detaljert informasjon på Wikispecies 
Amia calva, FishBase, Besøkt 8- september 2007
Kanstantsin Lukasjyk

Kanstantsin Ljeonidovitsj Lukasjyk, hviterussisk Канстанцін Леонідовіч Лукашык, (født 18. september 1975 i Hrodna, Hviterussiske SSR) er en pistolskytter fra Hviterussland. Han vant olympisk gull i øvelsen 50 m pistol under Sommer-OL 1992 i Barcelona i en alder av 16 år, noe som var en sensasjon i skyttermiljøet. Finalen var en av de første suksessene for skyting som TV-sport, og i det siste  skuddet hevet Lukasjyk armen og begynte på nytt fire ganger, og til slutt smalt skuddet like før skytetiden på 75 sekunder var ute. Denne finalen har også ofte blitt brukt for å markedsføre skyting som en sport for alle aldersgrupper på grunn av aldersforskjellen mellom Lukasjyk og Ragnar Skanåker fra Sverige, som da var 58 år gammel og tok bronsemedaljen.
Året etter seieren i Barcelona, satte Lukasjyk ny verdensrekord for juniorer i 10 m luftpistol (ble ikke slått før i 2006), og har hele tiden etterpå vært fast på det hviterussiske landslaget med varierende resultater, inkluderte noen medaljer i ISSF verdenscupstevner.


== Eksterne lenker ==
(en) Kanstantsin Lukasjyk – Olympedia 
(en) Kanstantsin Lukasjyk – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Kanstantsin Lukasjyk – ISSF 
Profil på London2012.com
Profil på BBC Sport Olympics 2012
Profil på Sports.Yahoo.com
Profil på www.NBColympics.com
Aleksandr Melentjev

Aleksandr Remmovitsj Melentjev (russisk: Александр Реммович Мелентьев) (født 27. juni 1954 i Penza, død 16. februar 2015 i Bisjkek) var en sovjetisk/kirgisisk pistolskytter som deltok i Sommer-OL 1980 og Sommer-OL 1988.
I 1980 i Moskva vant Melentjev øvelsen 50 m pistol med poengsummen 581 (av 600 før finalen), en rekord som fremdeles ikke er slått.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Aleksandr Melentjev – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Aleksandr Melentjev – Olympedia 
(en) Aleksandr Melentjev – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Aleksandr Melentjev – databaseOlympics.com (arkivert) 
dataOlympics profil
Viktor Kortsjnoj

Viktor Lvovitsj Kortsjnoj (Ви́ктор Льво́вич Корчно́й, født 23. mars 1931 i Leningrad i Sovjetunionen, død 6. juni 2016 i Wohlen i kanton Aargau i Sveits) var en profesjonell sveitsisk sjakkspiller. Han var født og vokste opp i Leningrad der han overlevde den tyske beleiringen under andre verdenskrig. Kortsjnoj var i 2009 den eldste aktive internasjonale stormester i verden.Mest kjent er han for finalen i kandidatturneringen til VM i sjakk 1975 og to kamper om verdensmestertittelen i 1978 og 1981 mot Anatolij Karpov. Musikalen Chess var inspirert av duellene mellom Karpov og Kortsjnoj. Kortsjnoj søkte politisk asyl fra Sovjetunionen i 1976. Han ble omtalt som «den grufulle» særlig på grunn av sin utskjelling av motstanderne.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Viktor Kortsjnoj gikk på Annenschule i Leningrad, studerte så historie i seks år og avsluttet i 1954 med fagdiplom. Han lærte sjakk av faren da han var seks år gammel.


=== Sjakkarriere ===
I 1943 ble Viktor Kortsjnoj medlem av sjakklubben i Leningrads pionerpalass. Her ble han opplært av Abram Model, Andrej Batujev og Vladimir Sak. I 1947 og 1948 ble han sovjetisk ungdomsmester. I 1951 fikk han den sovjetiske tittel «Mester i sport». Ett år etter kvalifiserte han seg første gang for det sovjetiske sjakkmesterkap. Kortsjnoj hadde så en lang og omfattende sjakkarriere på toppnivå, med mange seire. Blant de viktigste er fire sovjetmesterskap i sjakk, i årene 1960, 1962, 1964/65 og 1970.
Både i 1978 og 1981 klarte Kortsjnoj å kvalifisere seg til VM-kamp mot Karpov. Kampen i 1978 ble jevnspilt og dramatisk, med bruk av parapsykolog og anklager om juks, men til slutt vant Karpov. I 1981 vant Karpov klart.
Den første av disse var en kandidatfinale i 1974 om retten til å møte daværende regjerende verdensmester Bobby Fischer til tittelkamp i 1975. Kampen i 1974 ble vunnet 3–2 av Karpov, med 19 remiser. Da Fischer ikke stilte til VM-kamp året efter, ble Karpov verdensmester.
I forbindelse med en internasjonal turnering i Amsterdam emigrerte Viktor Kortsjnoj i 1976 til Vesten. Hans hustru og sønn var fortsatt i Sovjetunionen. Med hjelp fra FIDE forsøkte han å bevirke at de fikk utreisetillatelse. Til å begynne med oppholdt han seg i Nederland, deretter – fra 1978 – i Sveits, og for dette landet stilte han opp på turneringer. I 1981 ble det på Island opprettet en «Komité til støtte for Kortsjnojs familie», som engasjerte seg for at hans familie skulle få lov til å reise ut fra Sovjetunionen. Komiteen hadde hundre prominente medlemmer fra politikk og kultur, blant annet nobelprisvinneren Halldór Laxness.Kortsjnoj vant sjakk-Oscar for 1978. Sjakk-Oscar blir tildelt den beste spilleren siste år, efter en avstemning blant sjakkjournalister og sjakkeksperter fra hele verden.
Han slo Magnus Carlsen (da 14 år) på tid i 2004.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Viktor Kortsjnoj – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Viktor Kortsjnoj – chessgames.com 
(en) Viktor Kortsjnoj – OlimpBase 
(en) Viktor Kortsjnoj – 365Chess.com
Sumner Paine

Sumner Paine (født 13. mai 1868, død 18. april 1904) var en amerikansk sportsskytter. Han deltok i Sommer-OL 1896 i Athen.
Paine var påmeldt i alle tre pistoløvelsene under lekene i 1896. Sammen med broren John Paine ble han nektet deltagelse i 25 m silhuettpistol fordi våpnene deres ikke var i godkjent kaliber.
Paine-brødrene brukte Colt-revolvere i militærpistol-øvelsen.  Disse pistolene var overlegne i forhold til våpnene som konkurrentene brukte, og brødrene hadde ingen problemer med å ta de to øverste plassene. Sumner ble nummer to med 380 poeng på 23 treff (av 30 skudd), mens John hadde 442 poeng med 25 treff. Neste skytter på lista hadde bare 205 poeng.
Etter å ha vunnet militærpistol trakk John seg fra fripistol-øvelsen. Sumner vant lett denne øvelsen med samme poengsum (442) som John hadde vunnet militærpistol med. Han hadde et treff mindre (24). Sølvmedaljevinneren hadde 285 poeng.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Sumner Paine – Olympedia 
(en) Sumner Paine – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Sumner Paine – databaseOlympics.com (arkivert)
Abu Mena

Abu Mena er en tidligere by, et klosteranlegg og et tidligere pilegrimsenter i guvernementet Al-Iskandariyah i Egypt, 45 km sørvest for Alexandria. Stedet ble verdensarvminne i 1979.
Byen ble anlagt på stedet der martyren St Mena døde i 296. Byen er en av de eldste kristne byene i Egypt, og eksisterte mellom 300- og 600-tallet. De første utgravningene foregikk 1905-07, og de siste ble avsluttet i 1998. Byen inneholder ruiner etter en kirke, et dåpskapell, basilikaer, vanlige hus, gateløp, kloster og verksteder. 
På grunn av oppdemming har vannstanden steget i området, og Abu Mena har siden 2001 stått på listen over truede verdensarvsteder.


== Eksterne lenker ==
stmina-monastery.org
world-heritage-tour.org: 360o panoramabilder
Jan Vardøen

Jan Vardøen (født 29. juli 1962 i London) er en norsk restauranteier, musiker, filmregissør og forfatter.Vardøen ble født i Docklands i London og har norsk mor. Han vokste opp i Irland og England. Han kom til Norge i 1988, og utdannet seg til trebåtbygger i Risør. Her jobbet han i fem år, før han flyttet til Oslo og begynte i utelivsbransjen. Grünerløkka skulle bli hans nedslagsfelt, og han er knyttet til steder som Bar Boca, Los Lobos, Hotel Havana, Parkteatret, Villa Paradiso Grünerløkka, Villa Paradiso Solli Plass, Villa Paradiso Majorstua,  Villa Paradiso Fredrikstad, Villa Paradiso Bergen, Villa Paradiso Lilleborg, Villa Paradiso Much Brygge, Aku Aku, The Nighthawk Diner, Smelteverket, Grünerløkka Brygghus, Bar Bellini og Vespa. Vardøen har også opptrådt som dommer i TV3-programmet MasterChef og blant annet TVNorge-programmet 4-stjerners middag. 
I 2004 startet han importselskapet Villa Import, som importerer mat og vin fra Italia.I 2012 har han stiftet Beacon Isle Productions, et produksjonsselskap der han skriver, regisserer og produserer filmer. I 2013 produserte han kortfilmen Working Stiff, og i 2014 Heart of Lightness – Søvnløs i Lofoten, hans første spillefilm som regissør. I 2015 kom hans andre spillefilm som regissør, Høst, hvor han også skrev manuset alene. Filmen vant flere internasjonale priser og ble nominert til en Kanonpris. I 2017 kom den politiske satiren Det norske hus, en filmkomedie om norsk flyktningpolitikk. I 2020 hadde dramafilmen Oslo – København premiere, hans fjerde spillefilm i løpet av seks år som regissør og manusforfatter.Han har overtatt Frogner Kino, som ble restaurert tilbake til 1926-standard og gjenåpnet 2019.


== Bibliografi ==
Bar boka : cocktails og drinker – (1999)
Affæren – noveller, sangtekster, vedlagt CD (2001)
Tøffe drinker – (2003)
Tøff mat – Pølser og øl (2009)
Pizza Paradiso (2011)
Den store Norske Glemmeboka (2012)
Smelt (2013)
Gode pølser og godt øl (2014)
Ekte italiensk pizza (2015)
Veien til Paradiso (2020)


== Filmografi ==
2013: Working Stiff (kortfilm) - manus og regi
2014: Heart of Lightness – Søvnløs i Lofoten - regi og medmanusforfatter
2015: Høst - manus og regi
2017: Det norske hus - manus og regi
2019: Descent into the Maelstrom (dokumentar) - manus og regi
2020: Oslo – København - manus og regi
2021 Tigerstaden


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Jan Vardøen på Internet Movie Database 
(en) Jan Vardøen hos The Movie Database 
(no) Publikasjoner av Jan Vardøen i BIBSYS
Alfred Seland

Alfred Emil Seland (født 1903 i Risør, død 1960) var en norsk billedhugger.


== Biografi ==
Seland kom fra en stor familie, med syv søsken. Faren, Tobias Johansen, ble født på Hægebostad i Vest-Agder og virket i flere år i Risør som skomaker.
Selands inspirasjon til å bli kunstner kom da tegneren Gerda Graff kom til Risør for å illustrere noen ny-utgivelser av Dikken Zwilgmeyers bøker. Videre utdannet Seland seg på Statens håndverks- og Kunstindustriskole og Statens Kunstakademi.
Seland er kjent for monumentet over Risør-borgere som falt under den andre verdenskrig, en statue man kan se på Solsiden i Risør, samt flere verk på Rådhuset i Oslo, bl.a. Vika 1880 – Albertine, Havets Hester, Sjøfart og Vannspyere.


== Referanser ==
Italienske euromynter

Italienske euromynter er sirkulasjonsmynt av Den europeiske unions valuta euro med nasjonalt motiv for Italia på revers.


== Nasjonale motiver ==
De italienske euromyntene har forskjellige motiver på alle de åtte myntene, hentet fra kunst- og kulturlivet i Italia i romertiden. Motivene er bearbeidet av noen av Italias mest kjente kunstnere og designere: Eugenio Driutti, Luciana De Simoni, Ettore Lorenzo Frapiccini, Claudia Momoni, Maria Angela Cassol, Roberto Mauri, Laura Cretara og Maria Carmela Colaneri. Felles for samtlige italienske motiv er de 12 EU-stjernene, pregingsåret og de to overlappende bokstavene «RI» for Repubblica Italiana. Ingen av de italienske myntene er preget med årstall tidligere enn 2002, selv om de første ble produsert tidligere, ettersom de ble tilgjengelige for publikum allerede i desember 2001.
Motivene er valgt ut etter at forskjellige design ble presentert i et TV-program og seerne kunne så stemme på sine favoritter via telefon. 1€ mynten var ikke med, siden daværende finansminister, Carlo Azeglio Ciampi allerede hadde besluttet at den vitruvianske mann skapt av Leonardo da Vinci var et perfekt motiv for denne viktige mynten. 

2 euro mynt: Portrett av Dante Alighieri, opprinnelig utført av Raffaello Sanzio
1 euro mynt: Den vitruvianske mann – motiv skapt av Leonardo da Vinci
50 cent mynt: Marcus Aurelius' rytterstatue i Roma
20 cent mynt: «Forme uniche della continuità nello spazio», skulptur av  Umberto Boccioni
10 cent mynt: «Venus' fødsel» – detalj fra Sandro Botticellis verk
5 cent mynt: Colosseum – arena i Roma
2 cent mynt: Mole Antonelliana – i Torino
1 cent mynt: Castel del Monte – i Andria


== 2-euro minnemynter ==
Italia har slått fire forskjellige minnemynter i valøren 2 euro fra 2004 til 2007. Motivene gjelder:

50 år med Verdens matvareprogram (2004)
1-årsjubileum for undertegnelse av EU-grunnloven (2005)
De 20. olympiske vinterleker i Torino (2006)
50-årsjubileum for undertegnelse av Romatraktaten (2007)
TA (Tiré par l’artiste)

TA er en forkortelse for Tiré par l'Artiste, (også forkortet TplA og varianten TPLA) som er fransk for at kunstneren selv har utført alle deler av den grafiske prosessen fra å lage en trykkplate, til å kjøre trykket gjennom den grafiske pressen og sett over det bestemte eksemplaret før h*n signerer og nummererer det. 
Norske grafiske trykk kan også finnes med bokstavene E.T. (eget trykk). 
K.E.(kunstnerens eksemplar) er benevnelse for trykk som kunstneren har rett på utenom ordinær nummerering. Prøvetrykk skal være merket Prøvetrykk eller tilsvarende, og regnes som av mere usikker verdi i forhold til ordinære.
Enkelte kunstnere er kjent for alltid å utføre dette arbeidet selv, og vil sjelden skrive noe utover serienummer, tittel og signatur. Andre finner prosessen med å fremstille eksempelvis 250 like arbeider noe ensformig, og overlater platen til et firma som har dette som spesialitet. Dersom kunstneren så har deltatt i forberedelsen av de første prøvetrykkene, og ikke særlig lengre, vil noen få eksemplarer kunne bli merket med TA.
Både nummerering og slik merking er en del av et kvalitetssikringssystem, som var ment å gi en kjøper bedre mulighet til å vurdere om verket var eller kunne bli av større eller mindre verdi.
De hundre dagene

De hundre dagene var perioden fra Napoléon Bonaparte rømte fra Elba til han ble deportert til St. Helena, perioden 13. mars til 8. juli 1815.
I 1815 rømte Napoléon Bonaparte fra øya Elba. Vel tilbake i Frankrike klarte Napoléon Bonaparte å samle en hær på mellom 280 000 og 300 000 veteraner fra tidligere felttog, og tok makten i Frankrike igjen. Dette resulterte til slutt i slaget ved Waterloo – der Napoléon Bonaparte tapte. Som straff ble han sendt i eksil til St. Helena, der han døde i 1821.


== Eksterne lenker ==
«The Last Stand: Napoleon's 100 Days», fra University of Warwick (Engelsk)
Ulike artikler om de hundre dagene Arkivert 31. juli 2015 hos Wayback Machine. (Engelsk)
Kvenvær gamle kirke

Kvenvær gamle kirke ble trolig reist i første halvdel av 1400-tallet, på kirkestedet Hakkbuan på øya Hakkebuøya vest for Kvenvær på Hitra i Trøndelag.
Ingen kilder sier noe om utseendet på kirka, men trolig var det en tradisjonell vær-kirke, en stavkirke av enkleste slag. Kirka ble bygd i en oppgangstid for kysten, og flere andre vær i nærheten fikk kirker samtidig, blant annet Titran på Frøya og Veiholmen og Brattvær på Smøla. Kirka var en «benådningskirke» og eid og holdt i stand av menigheten.
Kirka var igjennom større vedlikehold i 1644 og 1703. I 1725 ble kirka sammen med de øvrige Hitra-kirkene solgt til private eiere.
Kirka brant ned til grunnen etter lynnedslag 20. juli 1756 og straks etter kom krav om bygging av ny kirke. Henvendelsen gikk først til kirkeeier Rasmus Parelius. Han nektet, men fikk til slutt en kongelig befaling av 7. november 1760 å forholde seg til. Til byggingen ble det blant annet benyttet et legat opprettet av den lokale handelsmannen Heinrich Stockhof samt kollekt tatt opp i Stavanger, Bergen og Trondheim.
Den nye kirka med 80 sitteplasser ble innviet 14. juli 1763 av sokneprest og prost Frederich Broch. Ti år senere ble kirka igjen kommunal eiendom. I 1876 ble kirka utvidet og fikk 170 stitteplasser.
På grunn av avfolkningen på øyene utenfor Kvenvær ble kirken til slutt lagt ned i 1909. Året før var det tatt beslutning om å bygge en ny kirke på fast-Hitra, på gården Steine ved Kvenvær, og Kvenvær kirke ble innviet i 1909.
Den gamle kirka ble fortsatt benyttet, men ikke som kirkebygg. I 1919 ble det vedtatt å flytte kirka til Forsnes på Hitra. Et nytt vedtak fulgte i 1934, og da ble vedtaket gjennomført. Den siste begravelse ble gjennomført i 1933, og 23. september 1934 ble det holdt en siste minnegudstjeneste under ledelse av sogneprest Bugge.
Året etter ble kirka demontert og flyttet til Forsnes, der den nå står som Forsnes kapell.


== Litteratur ==
Maurits Fugelsøy (1958). «Øya med de sju kirkene». Hitra: Øya og folket I. Hitra-kommunene. s. 54–104.
Per Christensen

Per Christensen (født 18. juli 1934, død 26. august 2009) var en norsk skuespiller.


==== Film ====
Christensen medvirket i et stort antall filmer på 50-, 60- og 70-tallet. Blant sine senere filmroller huskes Christensen kanskje særlig som Alfons i Elling-filmene Elling og Elsk meg i morgen.


==== TV ====
For TV-seere ble Christensen kanskje mest kjent for rollen som Hugo Anker-Hansen i Hotel Cæsar. Han hadde også rollen som kompisen til Marve Fleksnes i de tidlige Fleksnes-episodene (3 episoder 1972-1974), samt i filmen Den siste Fleksnes (1974).


==== Radio ====
Christensen var mye brukt som instruktør av Radioteatret i NRK. Mest kjent er hans iscenesettelse av hørespillet Tordivelen flyr i skumringen av Maria Gripe, kåret av lytterne til tidenes beste hørespill for barn og unge.


== Filmografi (film og TV) ==
Elsk meg i morgen (2005)
Hotel Cæsar (2001–2003, 2004)
Elling (2001)
Hem til byn (1999)
Cellofan – med døden til følge (1998)
Weekend (1998)
Bot og bedring (1998)
Kameramuseet (1997)
Familiesagaen De syv søstre (1996)
Hamsun (1996)
Hører du ikke hva jeg sier! (1995)
Krigerens hjerte (1992)
Affæren Anders Jahre (1992)
Landstrykere (1990)
Feldmann saken (1987)
Plastposen (1986)
Papirfuglen (1985)
Brennende blomster (1985)
Noe helt annet (1985)
Angst (1976)
Den siste Fleksnes (1974)
Bortreist på ubestemt tid (1974)
Jentespranget (1973)
Evig din for alltid (Fleksnes) (1972)
Samfunnets støtter (1971)
Douglas (1970)
Alltid noe trist og deprimerende (1970)
Musikanter (1967)
Broder Gabrielsen (1966)
Equilibrium – Det er meg du skal elske (1965)
De kalte ham Skarven (1965)
Knepet (1964)
Tonny (1962)
Line (1961)
Det store varpet (1960)
Støv på hjernen (1959)
Slalåm under himmelen (1957)
Bedre enn sitt rykte (1955)
Vi vil skilles (1952)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Per Christensen på Internet Movie Database 
(sv) Per Christensen i Svensk Filmdatabas 
(da) Per Christensen på Filmdatabasen 
(da) Per Christensen på danskefilm.dk 
(da) Per Christensen på danskfilmogtv.dk 
(da) Per Christensen på Scope 
(fr) Per Christensen på Allociné 
(en) Per Christensen på AllMovie 
(en) Per Christensen hos The Movie Database
Hodejegere

Hodejegere var opprinnelig betegnelse på enkelte folkeslag som angivelig praktiserte kannibalisme og/eller tok med seg hodet til sine beseirede motstandere som skrekk og advarsel, og for å bruke som trofé.


== Personellrekruttering ==
I nyere tid er ordet hodejeger oftest benyttet om en gruppe personellrekrutteringsselskaper. Til forskjell fra tradisjonelle rekrutteringsselskaper benytter hodejegere sjeldent annonsering for å tiltrekke seg søkere til en stilling. I stedet bli markedet for aktuelle kandidater analysert og vurdert før de mest aktuelle kandidatene blir kontaktet. Denne formen for rekruttering har fått stadig større omfang ettersom mangelen på kvalifiserte arbeidssøkere/arbeidsløse i den vestlige verden stadig synker. Denne arbeidsmetoden kommer opprinnelig fra USA, og også i Norge benyttes ofte den engelske betegnelsene headhunter og headhunting.


== Se også ==
Skalpering