jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Allan Franck

Allan Gunthard Franck  (født 17. september 1888 i Viborg, død 28. mai 1963 i Borgå) var en finsk seiler som deltok i de olympiske leker 1912 i Stockholm. 
Brenner vant en olympisk sølvmedalje under OL 1912 i Stockholm med den finske båten «Nina» som kom på andreplass, bak den svenske båten «Kitty» i 10-metersklassen. Mannskapet besto av Waldemar Björksten, Bror Brenner, Emil Lindh, Harry Wahl, Jacob Björnström, Allan Franck og Adolf Pekkalainen.
Det var fire båter i 10 meter-klassen, to svenske, en finsk og en russisk. Den svenske båten «Kitty» vant begge seilasene som ble avviklet 20. og 21. juli utenfor kysten ved Nynäshamn. «Nina» og den russiske båten «Gallia II» hadde fire poeng hver etter de to seilasene, «Nina» vant skilleracet.


== OL-medaljer ==
 1912  Stockholm - Sølv i seiling, 10 meter-klassen  Finland


== Eksterne lenker ==
(en) Allan Franck – Olympedia 
(en) Allan Franck – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Allan Franck – databaseOlympics.com (arkivert)
Emil Lindh

Emil Alexander Lindh (født 15. april 1867 i Helsingfors, død 3. september 1937 i Helsingfors) var en finsk seiler som deltok i de olympiske leker 1912 i Stockholm. 
Lindh vant en olympisk sølvmedalje under OL 1912 i Stockholm med den finske båten «Nina» som kom på andreplass, bak den svenske båten «Kitty» i 10-metersklassen. Mannskapet besto av Waldemar Björksten, Bror Brenner, Emil Lindh, Harry Wahl, Jacob Björnström, Allan Franck og Adolf Pekkalainen.
Det var fire båter i 10-metersklassen, to svenske, en finsk og en russisk. Den svenske båten «Kitty» vant begge seilasene som ble avviklet 20. og 21. juli utenfor kysten ved Nynäshamn. «Nina» og den russiske båten «Gallia II» hadde fire poeng hver etter de to seilasene, «Nina» vant skilleracet.


== OL-medaljer ==
1912  Stockholm –  Sølv i seiling, 10-metersklassen  Finland


== Eksterne lenker ==
(en) Emil Lindh – Olympedia 
(en) Emil Lindh – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert)
Scarba

Scarba (skotsk-gælisk: Sgarba) er en øy på vestkysten av Skottland. Administrativt er den del av regionen Argyll and Bute. Scarba ligger i Indre Hebridene, like nord for Jura. Øst for Scarba ligger Slate Islands og det skotske fastlandet, og nord og vest for øya ligger Firth of Lorn.
Scarba er formet er formet som en rund og forholdsvis bratt haug. Den har et areal på 14,74 km², og øyas høyeste punkt er Cruach Scarba som er 449 meter over havet. I klassifiseringssystemet for fjell på De britiske øyer er Cruach Scarba en marilyn. Scarba har ikke hatt fast bosetting siden 1960-tallet, men det ligger noe bebyggelse ved Kilmory Lodge på østsiden av øya.
Øya var eid av Richard Hill, 7.baron Sandys, og den har ikke vært fast bebodd siden 1960-tallet.


== Etymologi ==
Stesnavnet Scarba er avledet fra norrønt, men betydningen adskiller blant forskerne: det kan enten bety «skarpt, steinete, kupert terreng» eller «Skarvøy».


== Natur ==

Øya er dekket av lyng-vegetasjon, og brukes til beitemark. Det er en stor bestand av hjort på øya. Kilmory Lodge brukes sesongmessig som en jakthytte. Scarba betjenes ikke av noen offentlige ferger, men besøkende kan få tilgang fra Craobh Haven eller Crinan Harbor etter avtale med lokale båtførere. 
Sundet mellom Scarba og Jura kalles Corryvreckan, her danner sterk tidevannsstrøm den tredje sterkeste malstrømmen i verden. Scarba, den mindre naboøya Lunga og holmene kjent som Garvellachs utgjør tilsammen verneområdet Scarba, Lunga and the Garvellachs National Scenic Area.
Den grove toppryggen kan nås fra havnen i nordenden, hvorfra et kjøretøyspor fører opp forbi Kilmory Lodge til en høyde på omtrent 200 meter. Etter det er det ingen stier eller godt definerte ruter, og terrenget blir ulendt og myrete. Øya stiger bratt til en topp (Cruach Scarba) på 449 meter. Et sylindrisk trianguleringspunkt markerer den høyeste av flere topper, som er omgitt av flere små innsjøer.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Haswell-Smith, Hamish (2004): The Scottish Islands. Edinburgh: Canongate. ISBN 978-1-84195-454-7.
Monro, Donald (1549): Description of the Western Isles of Scotland. William Auld. Edinburgh - utgave fra 1774.
Mac an Tàilleir, Iain (2003): Ainmean-àite/Placenames. (PDF) Pàrlamaid na h-Alba.


== Eksterne lenker ==
(en) Scarba – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Kåre Bremer

Kåre Bremer (født 17. januar 1948) er rektor ved Stockholms universitet. Han har doktorgrad i botanikk fra 1976. Før den tid arbeidet han deltid som både universitetslektor og forskerassistent ved Institutionen för botanik, fra 1976 fikk han fast ansettelse og i 1979 ble han dosent. Fra 1980 til 1989 jobbet han ved Naturhistoriska riksmuseet i Stockholm, avbrutt av en periode som Research Associate and B. A. Krukoff Curator of African Botany ved Missouri Botanical Garden.
I 1989 ble Bremer professor i systematisk botanikk ved Uppsala universitet, hvor han var prefekt og dekanus fra 1992 til 1999. Etter å ha vært hovedsekretær for naturvitenskap og teknikkvitenskap ved Vetenskapsrådet (VR) fra 2001 til og med 2003, forlot han i januar 2004 Uppsala universitet for å bli rektor ved Stockholms universitet 1. februar samme år.
Bremer er medlem av Kungliga Vetenskapsakademien (KVA) og Kungliga Vetenskaps-Societeten i Uppsala. Fra 1998 er han også Foreign Member of the Linnean Society of London. Han er gift med professor Birgitta Bremer, FD, hun er også aktiv forsker i botanikk. To vekster bærer hans navn, nemlig Athanasia bremeri som finnes i Sør-Afrika,  og Pseudoblepharispermum bremeri, som finnes i Etiopia.
I juni 2006 fikk han Konungens medalj i 12:e storleken i serafimerordenens band.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Kåre Bremer – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Adolf Pekkalainen

Johan Anders «Juho Aarne» Pekkalainen (født 20. mai 1895 i Viborg, død 19. mars 1958 i Åbo) var en finsk seiler som deltok i de olympiske leker 1912 i Stockholm.
Pekkalainen vant en olympisk sølvmedalje under OL 1912 i Stockholm med den finske båten «Nina» som kom på andreplass, bak den svenske båten «Kitty» i 10 meter-klassen. Mannskapet besto av Waldemar Björksten, Bror Brenner, Erik Lindh, Harry Wahl, Jacob Björnström og Allan Franck.
Det var fire båter i 10 meter-klassen, to svenske, en finsk og en russisk. Den svenske båten «Kitty» vant begge seilasene som ble avviklet 20. og 21. juli utenfor kysten ved Nynäshamn. «Nina» og den russiske båten «Gallia II» hadde fire poeng hver etter de to seilasene, «Nina» vant skilleracet.


== OL-medaljer ==
 1912  Stockholm - Sølv i seiling, 10 meter-klassen  Finland


== Eksterne lenker ==
(en) Adolf Pekkalainen – Olympedia 
(en) Adolf Pekkalainen – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Adolf Pekkalainen – databaseOlympics.com (arkivert)
Jacob Björnström

Jacob Carl Gustaf Herman Björnström (født 14. desember 1881 i Trångsund, død  17. juli 1935 i Enare) var en finsk seiler som deltok i de olympiske leker 1912 i Stockholm.
Björnström vant en olympisk sølvmedalje under OL 1912 i Stockholm med den finske båten «Nina» som kom på andreplass, bak den svenske båten «Kitty» i 10-metersklassen. Mannskapet besto av Waldemar Björksten, Bror Brenner, Emil Lindh, Harry Wahl, Jacob Björnström, Allan Franck og Adolf Pekkalainen.
Det var fire båter i 10-metersklassen, to svenske, en finsk og en russisk. Den svenske båten «Kitty» vant begge seilasene som ble avviklet 20. og 21. juli utenfor kysten ved Nynäshamn. «Nina» og den russiske båten «Gallia II» hadde fire poeng hver etter de to seilasene, «Nina» vant skilleracet.


== OL-medaljer ==
 1912  Stockholm - Sølv i seiling, 10-metersklassen  Finland


== Eksterne lenker ==
(en) Jacob Björnström – Olympics.com 
(en) Jacob Björnström – Olympic.org 
(en) Jacob Björnström – Olympedia 
(en) Jacob Björnström – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Jacob Björnström – databaseOlympics.com (arkivert)
Ivar Ramvi

Ivar Ramvi (født 10. august 1925 i Skien, død 9. februar 2015 i Sandnes) var kirkerådsdirektør fra 1974 til 1978. Han var deretter prost i Sandnes og Jæren prosti til han gikk av med pensjon i 1992.


== Referanser ==
Harald Sæverud Museum Siljustøl

Harald Sæverud Museum Siljustøl, tidligere Siljustøl museum, i bydelen Ytrebygda i Bergen er komponisthjemmet til Harald Sæverud og konen Marie Hvoslef. Museet er en del av KODE Kunstmuseer og komponisthjem.
I 1984 ble deler av huset og eiendommen rundt testamentert til stiftelsen Marie Hvoslef og Harald Sæveruds stiftelse til fremme av norsk musikk og billedkunst. Stiftelsen skal sikre at «Siljustøl skal beholde sin sjarme som støl».
Hovedbygningen fra 1939 er tegnet av arkitekt Ludolf Eide Parr i samarbeid med Sæverud. Komponisthjemmet og omkringliggende naturområde ble fredet av Riksantikvaren i 2005.


== Museum ==
Museet ble offisielt åpnet i forbindelse med komponistens 100-årsdag i 1997. Dets formål er blant annet å fremme kjennskap til Harald Sæveruds liv og musikk. På museet kan man se komponistens arbeidsværelse, flygel og personlige eiendeler i den stand og tilstand han forlot det da han døde i 1992.
Museet består av både selve bygningen og turområdet rundt som inspirerte Sæverud musikalsk.
Deler av bygningen er i privat eie, men selve museet og eiendommen forøvrig er åpen for publikum. Museet arrangerer også konserter.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
riksantikvaren.no: Fredningen
«Harald Sæverud Museum Siljustøl». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Harry Wahl

Harry August Wahl (født 17. juli 1869 i Fredrikshamn, død 31. juli 1940 i Viborg) var en finsk seiler som deltok i de olympiske leker 1912 i Stockholm.
Wahl vant en olympisk sølvmedalje under OL 1912 i Stockholm med den finske båten «Nina» som kom på andreplass, bak den svenske båten «Kitty» i 10-metersklassen. Mannskapet besto av Waldemar Björksten, Bror Brenner, Emil Lindh, Harry Wahl, Jacob Björnström, Allan Franck og Adolf Pekkalainen.
Det var fire båter i 10-metersklassen, to svenske, en finsk og en russisk. Den svenske båten «Kitty» vant begge seilasene som ble avviklet 20. og 21. juli utenfor kysten ved Nynäshamn. «Nina» og den russiske båten «Gallia II» hadde fire poeng hver etter de to seilasene, «Nina» vant skilleracet.


== OL-medaljer ==
 1912  Stockholm - Sølv i seiling, 10-metersklassen  Finland


== Eksterne lenker ==
(en) Harry Wahl – Olympedia 
(en) Harry Wahl – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Harry Wahl – databaseOlympics.com (arkivert)
Komposittvideo

Komposittvideo er en betegnelse for et sammensatt, analogt videosignal som inneholder komponenter av farge-, lysintensitet- og synkroniseringsinformasjon. Signalet transporteres i ett trådpar og benyttes blant annet for å transportere videosignaler mellom opptaksutstyr og skjerm/mottager. Til denne forbindelsen benyttes oftest gule RCA-kontakter og plugger. 
Transportmetoden var først utviklet for svart/hvitt-TV, men ble senere utvidet til også å kunne transportere fargesignaler. Dette ble gjort ved å utnytte ubrukt (eller lite utnyttet) plass i det transporterte frekvensspekteret. På denne måten kunne også et gammelt svart/hvitt-fjernsyn motta fargefjernsynssignaler uten å bli forstyrret av fargene. Som en bieffekt av dette kunne høyfrekvent svart/hvitt-informasjon av og til dukke opp som farger på fargemottagere.
Komposittvideo blir noen ganger kalt CVBS, som kan bety «Color, Video, Blank og Sync»; «Composite Video Baseband Signal»; «Composite Video Burst Signal» eller «Composite Video with Burst and Sync».

Signalet er vanligvis i et standardformat som NTSC, PAL eller SECAM. Det er en sammensetning av tre kildesignaler kalt Y, U og V (sammen kalt YUV) og synkroniseringspulser. Y representerer bildets lysstyrke, eller luminans, og synkroniseringen så det alene kan vises som et svart-hvittbilde. U og V representerer fargetoner og metning. De blir først mikset med to ortogonale (uavhengige) faser av en bærebølge slik at de sammen utgjør et signal kalt krominans. Y og UV blir deretter kombinert til et signal. Siden Y er et basisbåndsignal og UV er mikset med en bærebølge, blir dette det samme som frekvensdelt multipleksing.
Komposittvideo kan enkelt bli sendt på forskjellige kringkastingskanaler ved å modulere det på en bærebølge. Flere hjemmevideoformater bruker også kompositt for bilde; Laserdisc lagrer bilde som et rent komposittsignal mens VHS bruker en noe modifisert versjon. Avspillerne lar brukeren velge mellom enten å bruke signalet direkte eller å modulere det inn på en bærebølge slik at det kan brukes på TV-ens antenneinngang. Ren komposittvideo blir ofte overført med en gul RCA-kontakt. BNC-kontakter og bedre koaksialkabler blir ofte brukt på profesjonelt utstyr. I Europa brukes ofte SCART istedenfor RCA.
Eldre apparater som kobles til TV-en, som videospillere, spillkonsoller og datamaskiner fra 1980-årene, bruker ofte komposittvideo. Dersom TV-mottakeren mangler tilkobling for komposittvideo, kan signalet kan bli modulert inn på en bærebølge og gjøres om til en radiofrekvens (RF), Dette gjøres med en ekstern boks som kalles RF-modulator og signalet fra denne kobles til antenneinngangen på TV. I Nord-Amerika brukes ofte kanal tre og fire og i Europa kanal 36. En del apparater, som videospillere, har slike innebygd. Det er ingen grunn til å gå veien om antennesignal (RF) dersom enhetene har tilkoblinger for komposittvideo eller S-Video.


== Eksterne lenker ==
Maxim – Apr 17, 2001 – Video Basics Arkivert 21. desember 2008 hos Wayback Machine. – oversikt over komposittvideos signalstruktur
Sam Nujoma

Samuel Daniel Shafiishuna Nujoma (født 12. mai 1929 i Ongandjera, Sørvest-Afrika) var den første presidenten i Namibia. Han ledet også Namibias frigjøringsbevegelse SWAPO (South-West Africa People's Organisation) fra slutten av 1950-tallet frem til frigjøringen i 1990. Han ble innsatt som president 21. mars 1990 og ble gjenvalgt ved presidentvalget i 1994 og i 1999. Han gikk av i 2005 etter at hans tredje periode var over.
I 2018 ble han tildelt den sørafrikanske Ordenen O.R. Tambos følgesvenner i gull for sin motstand mot apartheid-regjeringen i Sør-Afrika.


== Referanser ==
Bembidion bruxellense

Bembidion bruxellense er en av billene i delgruppen (underfamilien) skyggeløpere  (Trechinae) i familiegruppen løpebiller.
Systematikken innen slekten Bembidion er uavklart, enkelte deler slekten opp i flere slekter, mens andre plasserer artene i underslekter.


== Utbredelse ==
Bembidion bruxellense finnes i nesten hele Europa, østover i Asia, til Kirgisistan og vest i Sibir. Den er også registrert fra Norge.


== Utseende ==
Bembidion bruxellense er en liten løpebille, 4-5,2 mm lang. Den har en ganske slank og litt flat kroppsform. Den er svart, men har fire diffuse brun-orange flekker på dekkvingene, to foran og to bak. Den kan skilles fra alle andre nordiske arter med fire flekker på dekkvingene, ved at den på brystskjoldet (pronotum) har en svært fin nettmønstret overflate. (Krever god forstørrelse). Hodet har noen svake panne fårer som ikke konvergerer i framkanten. Antenneleddene har  lange hårbørster i spissen, antennens fjerde ledd har fine korte tilliggende hår. (Krever forstørrelse for å se).  Fasettøynene er noe utstående. Maxillarpalpene har et lite og nålformet endeledd, dette skiller slekten fra de andre nordiske løpebillene, hvor dette leddet er mye større og mer økseformet. Mange av artene i slekten Bembidion er like hverandre og er vanskelige å artsbestemme.


== Levevis ==
Bembidion bruxellense lever der det er leireholdig grunn, i kulturlandskapet, der det er sparsom vegetasjon. Men helst nær vann, som langs elvebredder. Den tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår  en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne, både i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Bembidion bruxellense i Encyclopedia of Life 
(en) Bembidion bruxellense i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Bembidion bruxellense hos Artsdatabanken 
(sv) Bembidion bruxellense hos Dyntaxa 
(en) Bembidion bruxellense hos ITIS 
(en) Bembidion bruxellense hos NCBI 
(en) Kategori:Bembidion bruxellense – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Bembidion bruxellense – detaljert informasjon på Wikispecies 
Bembidion bruxellense (Database Carabidae of the World) – engelskspråklig
Bembidion bruxellense (Ground Beetles of Ireland) - engelskspråklig
Bembidion bruxellense (Fauna Europaea) - engelskspråklig
Norsk entomologisk forening
Margaret Johansen

Margaret Johansen (født 4. april 1923 i Skien, død 1. mars 2013) var en norsk forfatter og feminist. Hun var særlig kjent for boka Du kan da ikke bare gå... om voldtekt og mishandling i ekteskap, som også er dramatisert og filmet, og for novellen «Firmafesten», som setter menns adferd i relieff.
Hun vokste opp i Skien, og flyttet til Oslo i 1941. Her arbeidet hun 25 år i reklamebransjen. Hun debuterte i 1965 med novellen «Et teknisk geni» i antologien 13 noveller for film, og i 1971 med novellesamlingen Om kvinner. I forfatterskapet har hun vært opptatt av kvinners liv og rettigheter, også av kvinnemishandling.
Sammen med Sonja Lid, Nina Karin Monsen, Gerd Brantenberg og Gunnel Malmstrøm var hun med i Tverrlitterært Kvinneforum fra 1978 til 1991. Hun var en aktiv skribent og debattant.


== Bøker ==
Coras krig. Roman, 1991
Tidsfordriv. Noveller, 1988
Min far er en grønn dunk – og andre krasse pennestrøk : artikler og kåserier (1970–86). 1987
Mandagsbarn. Noveller, 1984
Du kan da ikke bare gå. Roman, 1981
Du kannst doch nicht einfach gehen. München, 1983
Damenes vals, en slags roman tilegnet det sterkeste kjønn. 1978
Damenwalzer : eine Art Roman dem stärkeren Geschlecht gewidmet. München, 1985
Død og småsuppe. Noveller, 1976
Det var en gang en sommer. Roman, 1974
Men mannen ler. Noveller, 1973
Om kvinner. Noveller, 1971Hun fikk også flere skuespill oppført ved Det frie teater og andre scener.


== Priser ==
LOs kunstnerpris 2005


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Margaret Johansen hos Sceneweb 
Lo-aktuelt 2005: «Men Margaret ler – fremdeles»
NRK: På livet laus: «På feil side»
Beiarfjorden

Beiarfjorden er en fjordarm av Nordfjorden i Gildeskål kommune i Nordland. Fjorden strekker seg 19 kilometer østover til Tverrvika i bunnen av fjorden.
Fjorden har innløp mellom Røssnesodden i nord og Framnes i sør. Fjorden strekker seg østover fra Sandhornøya. Nordfjorden kommer fra nord, mens Holmsundfjorden går sørover langs østsida av øyen. Litt lenger øst ligger Skålsvika på nordsiden og Ytre og Indre Kjelling på sørsiden. Her blir fjorden smalere og blir kalt Kjellingsundet. Fylkesvei 17 krysser sundet via den 662 meter lange Kjellingstraumen bro. Ca. 3 kilometer øst for brua krysser fjorden kommunegrensen til Beiarn kommune.
På østsiden av kommunegrensen ligger øyen Evja midt i fjorden. To smale sund går på hver side av øyen, Kroksundet på nordsiden og Evjeosen på sørsiden. Øst for øyen går fjorden gjennom det smale Ferjesundet. Herfra går fjorden sørøstover til Breidvika, før fjorden går østover igjen. På nordsiden av fjorden, litt lenger inne ligger Øynes og her svinger fjorden sørover og inn til bunnen av fjorden. Beiarelva munner her ut i fjorden. 
Riksvei 813 går langs vestsiden helt innerst i fjorden. 


== Referanser ==
Slate Islands

Slate Islands er en øygruppe i Firth of Lorn på vestkysten av Skottland. Øygruppen er del av de indre Hebridene, og ligger nært det skotske fastlandet sør for Oban, nordøst for Jura og sørøst for Isle of Mull. 
De viktigste øyene er Seil, Easdale, Luing, Lunga, Shuna, Torsay og Belnahua. Øyene Scarba og Kerrera som ligger henholdsvis i sørvest og nordøst regnes normalt ikke med til gruppen. 

Luing er den største av øyene med et areal på 14,4 km², med knapp margin større enn Seil på 14,1 km². Seil har imidlertid øygruppens høyeste punkt med Meall Chaise på 146 meter over havet. Fem av øyene var bebodd ifølge siste folketelling med et samlet folketall på 838. Det høyeste folketallet var på Seil med 560 innbyggere i 2001. Luing hadde 212 innbyggere, Easdale 58, Lunga 7 og på Shuna var det én registrert innbygger i 2001.Berggrunnen består av skifer («slate islands» er engelsk for «Skiferøyene»), og steinbrudd med produksjon av skiferheller var en viktig næring fra 1630 til midten av 1900-tallet. 


== Referanser ==
Gustav Trolle

Gustav Eriksson Trolle (født ca. 1488, død 1535 på Gottorp), sønn av Erik Trolle og Ingeborg Thott. 
Trolle var erkebiskop av Uppsala i to perioder forut for reformasjonen i Sverige. I 1531 deltok han i Christian IIs forsøk på å tilbakeerobre Norge. 1534 innsatte Christoffer av Oldenburg ham som biskop i Odense. Det etterfølgende år ble han dødelig såret under slaget ved Øksnebjerg på Fyn i Danmark. Han ble begravet i Slesvig domkirke.Se også Stockholms blodbad.


== Referanser ==
Bembidion dauricum

Bembidion dauricum er en av billene i delgruppen (underfamilien) skyggeløpere  (Trechinae) i familiegruppen løpebiller.
Systematikken innen slekten Bembidion er uavklart, enkelte deler slekten opp i flere slekter, mens andre plasserer artene i underslekter.


== Utbredelse ==
Bembidion dauricum finnes i nord Europa, østover til Mongolia i Asia. Den er også registrert fra Norge.


== Utseende ==
Bembidion dauricum er en liten løpebille med en ganske slank og litt flat kroppsform. Antenneleddene har  lange hårbørster i spissen, antennens fjerde ledd har fine korte tilliggende hår. (Krever forstørrelse for å se),  Fasettøynene er noe utstående. Maxillarpalpene har et lite og nålformet endeledd, dette skiller slekten fra de andre nordiske løpebillene, hvor dette leddet er mye større og mer økseformet. Mange av artene i slekten Bembidion er like hverandre og er vanskelige å artsbestemme.


== Levevis ==
Bembidion dauricum tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår  en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne, både i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Bembidion dauricum i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Bembidion dauricum hos Artsdatabanken 
(sv) Bembidion dauricum hos Dyntaxa 
(en) Bembidion dauricum hos ITIS 
Bembidion dauricum – detaljert informasjon på Wikispecies 
Bembidion dauricum (Database Carabidae of the World) – engelskspråklig
Bembidion dauricum (Fauna Europaea) - engelskspråklig
Norsk entomologisk forening
Per Bergman

Per H. Bergman (født 15. mai 1886, død 18. oktober 1950) var en svensk seiler som deltok i OL 1912 i Stockholm. 
Bergman vant en olympisk sølvmedalje i seiling under OL 1912 i Stockholm. Han var med på den svensk båten «Erna Signe» som kom på andreplass i 12-metersklassen bak den norske båten «Magda IX». Mannskapet på «Erna Signe» var; Per Bergman, Dick Bergström, Kurt Bergström, Hugo Clason, Folke Johnson, Sigurd Kander, Nils Lamby, Erik Lindqvist, Nils Persson og Richard Sällström.
Det var tre båter i 12-metersklassen, en svensk, en finsk og en norsk. Den norske båten «Magda IX» vant begge seilasene som ble avviklet 20. og 21. juli utenfor kysten ved Nynäshamn. «Erna Signe» kom på andreplass og den finske «Heatherbell» tok bronse etter å ha kommet sist i begge seilasene.


== OL-medaljer ==
 1912  Stockholm -  Sølv i seiling, 12-metersklassen  Sverige


== Eksterne lenker ==
(en) Per Bergman – Olympedia 
(en) Per Bergman – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Per Bergman – databaseOlympics.com (arkivert) 
(sv) Per Bergman – Sveriges olympiske komité
Beiarkjeften

Beiarkjeften er en fjordarm på sørsiden av Saltfjorden i Gildeskål og Bodø kommuner i Nordland. Fjorden strekker seg 5,5 kilometer sørover mellom Sandhornøya i vest og Straumøya i øst til Nordfjorden, som går videre sørover på østsida av Sandhornøya.Fjorden har innløp mellom Skårneset i vest og Rotodden i øst. Grenden Alsvik ligger like sør for Skårsneset på vestsiden. På den andre siden av fjorden går Ytre Sundan østover på sørsiden av Straumøya. Fjorden ender i sør mellom Mulnesodden i vest og Rønneset i øst. 


== Referanser ==