jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Viktor

Viktor er et mannsnavn med opprinnelse i det latinske ordet victor, «seierherre».


== Utbredelse ==
Victor var et vanlig navn i England på begynnelsen av 1900-tallet.

Viktor var et populært navn i Sverige på midten av 1800-tallet og igjen fra 1980-årene.

På Island har Viktor vært et populært navn fra 1990-årene.

Tabellen nedenfor gir en detaljert oversikt over populariteten til mannsnavnet Viktor og varianter av dette i noen av de landene hvor statistikk er tilgjengelig.


== Kjente personer med navnet ==
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.

Victor Hugo (1802–1885), fransk forfatter
Victor Mogens (1886 – 1964), norsk forfatter, redaktør og politiker.
Victor Vasarely (1908–1997), ungarsk-fransk kunstner
Victor Sparre (f 1919), norsk bildekunstner
Victor Lind (f 1940), norsk kunstner
Victor Norman (f 1946), professor i samfunnsøkonomi og tidligere statsråd
Viktor Bychkov, russisk skuespiller
Viktor-Emil Appel-Hansen, dansk skuespiller
Viktor Hovland (f 1997), norsk profesjonell golfspiller


== Annen bruk av navnet ==
Victor Talking Machine Company, amerikansk fonografselskap fra begynnelsen av 1900-tallet


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==

(en) Behind the Name: Viktor
(en) Think Baby Names: Viktor
Erik Christian Haugaard

Erik Christian Haugaard (født 23. april 1923 i Frederiksberg, død 2009) var en dansk-amerikansk barnebokforfatter.Han rømte fra Danmark under okkupasjonen i 1940, og tjenestegjorde i Royal Canadian Air Force under krigen. Han debuterte i 1963 med den historiske romanen Hakon of Rogen's Saga. Han har i alt skrevet 8 barne- og ungdomsbøker, mange av dem skildrer krigens ubarmhjertighet i ulike historiske periodre. Han har også fått anerkjennelse for sin oversettelse av H.C. Andersens samlede eventyr til amerikansk. 


== Referanser ==
Jan Henrik Kayser

Jan Henrik Kayser (født 20. februar 1933 i Bergen, død 24. april 2016) var en norsk pianist.


== Utdannelse og karriere ==
Han fikk sin utdannelse ved musikkonservatoriet i Bergen og musikkhøyskolen i Wien og debuterte i 1953 med Oslo filharmoniske orkester. Han vant prinsesse Astrids musikkpris i 1961 og fikk Griegprisen sammen med Anne Bolstad og Finn Nielsen i 1978. Han samarbeidet med Harald Sæverud i nesten 40 år, noe som i 1997 førte til utgivelsen av en rikt illustrert bok om Sæverud og hans pianomusikk. I tillegg til å være Sæveruds elev, ble han også hans samarbeidspartner, og de holdt mange konserter sammen, hvor Sæverud fortalte om musikken som Kayser spilte.Kayser hadde en internasjonal karriere og holdt konserter i USA, Kina og Russland, i tillegg til en stor aktivitet i Europa, hvor han spilte med blant andre Royal Philharmonic Orchestra, Birmingham Symphony Orchestra og Praha symfoniorkester. Han ble tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull.


== Diskografi ==


=== Solo ===
Jan Henrik Kayser: Edvard Grieg TROLD 1990
Harald Sæverud: Selected Piano Pieces (SIMAX CLASSICS) 1991
Hommage á Rosendal 2010


=== I samspill ===
Oslo Philharmonic Orchestra: Diverse komposisjoner (Sæverud) Aurora 1988
Kjetil Hvoslef 1988


== Bibliografi ==
Rondo amoroso 1997 ISBN 82-7326-048-8


== Referanser ==


== Kilder ==
Omtale i forbindelse med 75-årsdag i Aftenposten Kultur side 13, 20. februar 2008
Omtale i Store norske leksikon
Italia (kvinnenavn)

Italia er et italiensk kvinnenavn dannet av navnet på landet Italia. Betydningen av navnet er usikker. Det kan være relatert til det latinske ordet vitulus som betyr «kalv».
Navnet ble populært i Italia under renessansen og også under første verdenskrig og blir ansett for å være et patriotisk navn.


== Utbredelse ==
Navnet er svært lite brukt utenfor Italia, og er heller ikke blant de mest brukte kvinnenavnene i Italia.
Tabellen nedenfor gir en detaljert oversikt over populariteten til fornavnet Italia i noen av de landene hvor statistikk er tilgjengelig.


== Kjente personer med navnet ==
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.

Italia Vitaliani (1866–1938), italiensk skuespiller
Italia Almirante (1890–1941), italiensk skuespiller
Italia Coppola (1912–2004), amerikansk skuespiller og kokebokforfatter og mor til Francis Ford Coppola
Italia E. Federici (f 1969), amerikansk republikansk lobbyist


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==

(en) Behind the Name: Italia
(en) Think Baby Names: Italia
Bjørn Smith-Simonsen

Bjørn Smith-Simonsen (født 1946) er en norsk forlegger og medieinvestor. Han er storeier og forlagssjef i Pax forlag og Imprintforlaget, og eier ti prosent av avisa Klassekampen i kompaniskap med Oktoberstiftelsen.
Gjennom selskapet Forlagskonsult eier han nær halvparten av Morgenbladet, med stiftelsen Fritt Ord som medeier.
Han har eierinteresser i forlagene Spartacus forlag, Dreyer, Humanist forlag og Andresen & Butenschøn, samt Tronsmo bokhandel og De norske Bokklubbene.
I tillegg er han leder av komiteen for ytringsfrihet i Den internasjonale forleggerforeningen (IPA), og tidligere leder av Den norske Forleggerforening.


== Referanser ==
Tronsmo

Tronsmos bokhandel, ofte bare kalt Tronsmo, er en uavhengig bokhandel i Universitetsgata 12 i Oslo.
Bokhandelen har en erklært tilknytning til venstresiden i norsk politikk og samfunnsdebatt, men har også et godt omdømme blant samfunns- og litteraturinteresserte uavhengig av politisk legning. Butikken spesialiserer seg på film, kunst, samfunn, politikk og subkulturelle temaer. Tegneserieavdelingen i underetasjen regnes for å være usedvanlig velorientert.
Tronsmo er et aksjeselskap der de største aksjonærene er forlagene Oktober og Pax. Resten av aksjene er fordelt på privatpersoner i større og mindre poster. Allen Ginsberg kalte i sin tid Tronsmo for «The coolest book store in the world».Bokhandelen ble åpnet i februar 1973, etter diverse utspill for å skape et felles bokutsalg på venstresiden. De som var inne i bildet, var forlagene Pax og Ny Dag, samt AKPs forlag Oktober, bokbutikk Oktober og Bokcaféen i Markveien på Grünerløkka. Bokkaféen, som sprang ut av bokcaféen i Hjelmsgate, ble drevet av et venstreradikalt mangfoldig arbeidskollektiv, bestående av blant annet Ivar Tronsmo, Asbjørn Øverås, Hans Rustad, Ada Castracane, Peter Hopwood, Fride Eeg-Henriksen og Bodil Røyset. Pax og Ny Dag og noen av medlemmene i arbeidskollektivet ønsket imidlertid at et bokråd skulle bestemme butikkens utvalg, og det aksepterte ikke Oktober. Blant annet derfor var det bare de som gikk sammen med bokkaféen. 
Lokalene i Kristian Augusts gate sto forøvrig ledige, siden moren til Tronsmo hadde drevet kjolebutikk der og denne forretningen var gått konkurs.  Da Tronsmo åpnet i 1973 var butikken en periode eneste bokhandel i landet med egne prøverom.
Den 31. august 2015 flyttet Tronsmo fra lokalene i Kristian Augusts gate 19 til Universitetsgata 12, etter at eiendomsselskapet Entra sa opp leieavtalen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Tronsmo
Slangkop fyr

Slangkop fyr (afrikaans: Slangkopvuurtoring) er et fyr ved Slangkoppunktet i Kommetjie nær Cape Town i Sør-Afrika. Fyrtårnet ble tatt i bruk den 4. mars 1919 etter at en kommisjon i 1906, ved guvernør av Kapp det gode håp Francis Hely-Hutchinson, anbefalte det for å unngå skipsvrak langs sydkysten ved kolonien.Fyrtårnet er et 33 meter høyt hvitmalt støpejernstårn, og er det høyeste metalltårnet i Sør-Afrika. Tårnet er bygget og utformet i Storbritannia og skipet til Sør-Afrika hvor sammensetningen og etableringen fant sted. Selv om tårnet var ferdig allerede i 1916 ble det ikke tatt i bruk før 1919 på grunn av første verdenskrig.


== Referanser ==
Venetian Snares

Venetian Snares er et alias av musikeren Aaron Funk (født 11. januar 1975) fra Canada. 
Funk er kjent for eksperimentell elektronisk musikk, særlig breakcore og Drill and Bass.


== Biografi ==
Funks første utgivelse var EP-en Greg Hates Car Culture i 1999. Etter at Mike Paradinas hørte denne EP-en signerte han Funk til sitt plateselskap Planet Mu.


== Diskografi ==


=== Album ===
printf("shiver in eternal darkness/n"); (2000, Isolate Records)
Making Orange Things (2001, Planet Mu)
Songs About My Cats (2001, Planet Mu)
Doll Doll Doll (2001, Hymen Records)
Higgins Ultra Low Track Glue Funk Hits 1972–2006 (2002, Planet Mu)
2370894 (2002, Planet Mu)
Winter in the Belly of a Snake (2003, Planet Mu)
Find Candace (2003, Hymen Records)
The Chocolate Wheelchair Album (2003, Planet Mu)
Huge Chrome Cylinder Box Unfolding (2004, Planet Mu)
Winnipeg Is a Frozen Shithole (2005, Sublight Records)
Rossz csillag alatt született (2005, Planet Mu)
Meathole (2005, Planet Mu)
Cavalcade of Glee and Dadaist Happy Hardcore Pom Poms (2006, Planet Mu)
Hospitality (2006, Planet Mu)
My Downfall (Original Soundtrack) (2007, Planet Mu)


=== 12", 7", EP-er, og miniutgivelser ===
Greg Hates Car Culture (1999, History of the Future)
Salt (2000, Zhark International)
7 Sevens.med EP (2000, Low Res)
White Label (2001, Hangars Liquides)
Defluxion / Boarded Up Swan Entrance (2001, Planet Mu)
Shitfuckers!!! (2001, Dyslexic Response)
The Connected Series #2 (collaboration with Cex) (2001, Klangkrieg)
A Giant Alien Force More Violent & Sick Than Anything You Can Imagine (2002, Hymen Records)
Badminton (2003, Addict Records)
Einstein-Rosen Bridge (2003, Planet Mu)
Nymphomatriarch (2003, Hymen Records)
Moonglow / This Bitter Earth (2004, Addict Records)
Horse and Goat (2004, Sublight Records)
Infolepsy EP (2004, Coredump Records)
Pink + Green (2007, Sublight Records)
Sabbath Dubs (2007, Kriss Records)


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Venetian Snares – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Boards of Canada

Boards of Canada, også kjent som BoC, er en elektronisk musikk-duo fra Skottland bestående av brødrene Marcus Eoin  og Michael Sandison. De har flere utgivelser, men er mest kjent for Music Has the Right to Children og Geogaddi.
Deres unike lydbilde er et produkt av deres bruk av analoge synther, og sampling.


== Biografi ==


=== 1980-tallet – 1995 ===
Brødrene eksperimenterte tidlig med musikk og opptaksteknikk, med bl.a. bruk av båndspillere, analoge synthesizere og trommer. Det var først i 1986 at Boards of Canada ble til. Navnet var inspirert av National Film Board of Canada, som utga en rekke 16mm naturdokumentarfilmer med en musikk brødrene prøvde å etterligne.På tidlig 1990-tallet kom flere samarbeidsutgivelser og små liveopptredener i det myteomspundne kollektivet Hexagon Sun.


=== 1995 – nåtid ===
I 1995 kom EP-en Twoism ut. Som tidligere Music70-utgivelser var den i begrenset opplag, og hovedsakelig gitt til venner. Den ble også gitt ut på nytt i 2002.
Sean Booth fra Autechre kontaktet Boards of Canada etter å ha hørt denne EP-en, og sørget for
Boards of Canadas første kommersielle utgivelse, Hi Scores i 1997 på Skam.
Det første albumet var Music Has The Right To Children i 1998. John Peel spilte tre spor fra denne på sitt program på BBC Radio 1. Albumet er også i boka 1001 album du må høre før du dør .Gjennom mesteparten av karrieren har det vært spekulasjoner om de var mer enn bare barndomsvenner. Tidligere ble de bare omtalt som Marus Eoin og Michael Sandison. Først i 2005 i et Pitchfork-intervju bekreftet de at de faktisk var brødre.


=== Musikken ===
Boards of Canadas unike lyder et produkt av deres bruk av analogt musikkutstyr, miks av elektroniske og konvensjonelle instrumenter, og forvrengte samples. Resultatet er et varmt, emosjonelt lydbilde ofte ment å frembringe nostalgi. Sampling av barnestemmer og lyder fra 70-talls filmer og fjernsynsserier er ikke uvanlig.


== Diskografi ==
1987: Catalog 3
1989: Acid Memories
1992: Closes Volume 1
1994: Play by Numbers
1994: Hooper Bay
1995: Twoism
1996: Boc Maxima
1996: Hi Scores
1998: Music Has the Right to Children
2000: In a Beautiful Place Out in the Country
2002: Geogaddi
2005: The Campfire Headphase
2006: Trans Canada Highway
2013: Tomorrow's Harvest


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Boards of Canada – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Boards of Canada på Internet Movie Database 
(en) Boards of Canada på Discogs 
(en) Boards of Canada på Discogs 
(en) Boards of Canada på MusicBrainz 
(en) Boards of Canada på MusicBrainz 
(en) Boards of Canada på SoundCloud 
(en) Boards of Canada på Spotify 
(en) Boards of Canada på Songkick 
(en) Boards of Canada på Last.fm 
(en) Boards of Canada på Last.fm 
(en) Boards of Canada på AllMusic 
(en) Boards of Canada på AllMusic 
Boards of Canada på Twitter 
Boards of Canada på Facebook 
Boards of Canada på Instagram 
Boards of Canada på YouTube 
Boards of Canada på Myspace 
Boards of Canada på Vimeo
Den russisk-tyrkiske krig (1877–1878)

Den russisk-tyrkiske krig 1877–1878 hadde som bakgrunn Russlands ønske om adgang til Middelhavet og erobre Balkanhalvøya fra Det osmanske riket. I Bulgaria og Serbia så man denne krigen som innledningen til deres selvstendighet.
Denne krigen ga også kongedømmet Romania mulighet til full selvstendighet, selv om de – i motsetning til de andre landene på Balkan – ikke hadde vært en del av Det osmanske riket, var de likevel fortsatt offisielt under osmansk suzerenitet. Derfor blir krigen i rumenske historiebøker omtalt som «den rumenske selvstendighetskrigen».


== Stormakter og fredsavtaler ==

Under krigen gikk de vestlige stormaktene inn på osmansk side, fordi de ikke ønsket at Russland skulle få større makt. Sammen lyktes de med å avgrense den russiske framgangen, men krigen resulterte i langvarig uro på Balkan. Fredsavtalen ble underskrevet i San Stefano (dagens Yeşilköy ved Istanbul) 3. mars 1878 og Det osmanske riket aksepterte her Romanias, Bulgarias, Serbias og Montenegros selvstendighet. 
De øvrige europeiske stormaktene mislikte fredsavtalen fra San Stefano som russerne hadde diktert overfor tyrkerne, da de fryktet at den kunne føre til at russerne fikk for stor innflytelse i området. Østerrike-Ungarn inviterte derfor til en kongress i Berlin i juni 1878, under ledelse av den prøyssiske lederen Otto von Bismarck. Kongressen kom fram til Traktaten i Berlin, 1878 og bestemmelsene i denne traktaten satte til side fredsavtalen fra San Stefano.


== Referanser ==
Valencias metro

MetroValencia, Valencias bybane, er en bane i Valencia i Spania. Togene går i tunnel under sentrale byen, men på egen trasé med planoverganger i forstedene. Det finnes også en øst-vestlig trikkelinje i nordre delen av indre bydel. På grunn av disse egenskaper, og på grunn av at trafikken er ganske liten på de ytre grenene, er systemet ikke en tunnelbane i egentlig forstand, selv om det fungerer som det i indre bydel. Totalt finnes fem linjer (inklusive trikken) med flere forgreninger. Linje 1 og 3 trafikkeres med tyngre tog, mens linje 4 og 6 er trikkelinjer. Linje 5 mellom Marina Reial Joan Carles I og Marítim-Serrería trafikkeres av trikker i skytteltrafikk, mens resten av linjen trafikkeres med samme tog som linje 1 og 3.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Metrovalencia – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Metrovalencia – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Gorboduc (skuespill)

Gorboduc var et engelsk skuespill fra 1562, skrevet av Thomas Norton og Thomas Sackville, som etter sigende skal ha skrevet henholdsvis de første tre aktene og de siste to året før. Stykket regnes som den første engelske tragedie og ble framført for dronning Elisabeth I av England den 18. januar 1562 i Inner Temple.
Stykket ble ført inn i registeret Stationers' Register den 22. september 1565. Den første utgivelsen i kvartformat (quarto) ble gjort av bokselgeren John Day, skjønt datoen er ukjent, men antatt ca. 1571. En andre utgave fulgte i 1590, trykket av Edward Allde for utgiveren John Perrin.Gorboduc ble forbedret til en mer opphevet form som The Tragedy of Ferrex and Porrex (Tragedien om Ferrex og Porrex) i 1570. Handlingen har emne fra engelsk mytisk fornhistorie fra tiden før angelsakserne styrte landet. Britenes konge Gorboduc vil ikke vente til han er død før styret av riket blir overført, men deler riket mellom sine to sønner Ferrex og Porrex. 
Stykket er notabelt av flere grunner. Det er det første versedrama på engelsk som benyttet blankvers. Stykkets politiske emne, at Gorboducs rike blir bestridt av hans to sønner Ferrex og Porrex, var et omstridt og ikke minst ømfintlig emne i de første årene av Elisabeths regime. Stykkets væremåte, dens progresjon i retning fra forbildene i moralspillene og den senekanske tragedie og til det som skulle komme av senere dramatikere. Således kan stykket bli sett på som en viktig forløper for alle de stykker som senere skulle skape den store tragedie Kong Lear.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Gorboduc. Thomas Norton & Thomas Sackville – fra originalteksten
Gorboduc – om selve stykket
Ishockey-VM i Wien

Ishockey-VM i Wien kan vise til

Ishockey-VM 1967
Ishockey-VM 1977
Ishockey-VM 1987
Ishockey-VM 1996
Ishockey-VM 2005


== Se også ==
Ishockey under Vinter-OL 1964
Taubrems

En taubrems er en mekanisk innretning som brukes innen klatresporten for å kontrollere tauet under sikring av klatrer. Tauet løper gjennom bremsen, som er koblet til sikrerens klatresele via en skrukarabin. Forutsatt at bremsen blir brukt forskriftsmessig vil den låse tauet i tilfelle klatrer faller, slik at vekten av den fallende klatreren overføres til sikrerens kroppsvekt.
Det finnes flere ulike typer taubremser, og de kan hovedsakelig inndeles etter to grunnprinsipper: dynamisk oppbremsing eller friksjonsbrems («sticht», «ATC» etc.), og automatisk blokkerende brems (Petzl «Grigri», Edelrid «Eddy» etc.). En rappellåtter, vanligvis benyttet under nedfiring, er også en form for dynamisk taubrems, men med dårligere låseeffekt enn de regulære taubremsene.


== Eksterne lenker ==
(en) Belay device – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Belay device – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Emanuel de Thygeson

Nicolai Emanuel de Thygeson (1772–1860) eller Niels Emanuel de Thygeson var en danskfødt norsk jurist, amtmann  og godseier. Han var godseier på Bygholm ved Horsens i Danmark, og eier av Nordre Skøyen hovedgård i Oslo. Han var amtmann i Hedmark 1802–04, amtmann i Nedenes (Aust-Agder) og stiftsamtmann i Agder 1804–10 og stiftsamtmann i Akershus 1813. Etter 1814 levde han som godseier i Danmark til 1828, i Oslo til 1841 og deretter utenfor Norden. 
Han huskes blant annet for sin innsats for kornforsyningen til Norge i nødsårene etter 1807.


== Liv og virke ==
Faren var fra en handelsfamilie, og ble adlet i 1776. Emanuel de Thygeson tok artium i 1792, ble cand.jur. i 1797, og arbeidet som viselandsdommer over Sjælland og Møn fra 1799. Thygeson kom til Norge som var amtmann i Hedmark fra 1802. I 1804 ble han utnevnt til amtmann i Nedenes/Aust-Agder og stiftsamtmann i Agder, med sete i Kristiansand. Fra 1812 til 1813 var han stiftsamtmann i Oslo og Akershus. Han var medlem av Overprovideringskommisjonen 1812–1814. I 1814 trakk han seg tilbake fra offentlige stillinger for å ivareta sine eiendommer.
Han giftet seg i 1805 med Lovise Pløen (1785-1880), datter av kjøpmannen Jørgen Pløen. Som godseier var han bl.a. eier av Nordre Skøyen hovedgård, og av Bygholm i Danmark. Han arvet også herregården Mattrup, et stamhus i Danmark (og står som stamhusbesitter på Mattrup mellom 1821 og 1828). 
Under Kanonbåtkrigen mellom England og Danmark-Norge fra 1807 engasjerte han seg i kaperfart, og beskrives som «muligens landets tredje største kaperreder».Han gikk konkurs i 1820-åra, og mistet både Bygholm og Mattrup i 1829–1830. Han bodde på Nordre Skøyen til 1841. Da solgte han gården og bodde utenlands de siste 19 årene av livet: Paris, Roma, Lausanne og til slutt ved Zürich, hvor han døde 1860.Mens han bodde i Oslo eide han maleriet av Jan van Huysum som inspirerte Henrik Wergeland til diktet Jan van Huysums Blomsterstykke. I Kristiansand har den gamle Lundsbroa navnet «Thygesons minde» etter ham. I Oslo finnes Thygesons vei på Østensjø. En gatestrekning på Sandaker het tidligere Thygesons gate.


== Referanser ==
Olaf Solumsmoen

Olaf Solumsmoen (født 19. juli 1896 på Solumsmoen i Sigdal, død 22. september 1972 i Oslo) var en norsk journalist, redaktør og politiker (Ap). Han var pressesjef, senere statssekretær ved Statsministerens kontor under fire Arbeiderpartiregjeringer fra 1948 til 1965.


== Biografi ==
Solumsmoen var bondesønnen hvis høyeste ønske var å bli journalist. Han vant en stor sum i Pengelotteriet; Dette satte ham i stand til å reise til hovedstaden for å skaffe seg en utdannelse – først som stenograf, fordi noen hadde fortalt ham at dette var gunstig hvis han ville inn i en avis. 
Sin første avisjobb fikk Olaf Solumsmoen som stenograf i avisa Fremtiden i Drammen, der redaktør Torgeir Vraa raskt oppdaget at hans journalistiske ferdigheter var bedre enn hans stenografiske. Han var også kommunestyremedlem for Arbeiderpartiet og formann i skolestyret samme sted.
Han var redaktør av Arbeidernes Pressekontor, nå Avisenes Nyhetsbyrå, fra 1931. Dette var et landsomfattende pressebyrå for Arbeiderpartiaviser rundt om i Norge.
Solumsmoen reiste i april 1940 med Regjeringen Nygaardsvold, kongen og kronprinsen nordover. Den 11. april ble han utnevnt til regjeringens pressesekretær. Han var dette til regjeringen forlot Norge fra Tromsø 7. juni.Sammen med redaktørene Olav Larssen og Chr. A. R. Christensen var Solumsmoen høsten 1940 med på å starte en illegal avis, ment som en informasjonbulletin for redaktører og motstandsledere av ulike illegale aviser. Det skjedde på initiativ fra Einar Gerhardsen. Avisen fikk senere navnet Bulletinen, og kom ut som talerør for Hjemmefrontens ledelse mot slutten av krigen.Solumsmoen ble arrestert og satt på Grini fangeleir fra 27. januar 1942 til krigens slutt 8. mai 1945. Han redigerte der første og siste nummer av Griniposten. Faksimile av dette nummeret er å finne i Grini-museet i Bærum.
Etter at krigen var over i mai 1945 gikk Solumsmoen tilbake som redaktør ved Arbeidernes Pressekontor. I 1946 ble han nattredaktør i Arbeiderbladet. I 1948 ble han pressesjef ved Statsministerens kontor, en stilling han hadde til 1965, avbrutt av Lyng-regjeringens korte periode i 1963. I 1956 ble pressesjefstillingen omgjort til statssekretær ved Statsministerens kontor. Solumsmoen var pressesjef, senere statssekretær 1948–1963 under Einar Gerhardsens andre regjering, Oscar Torps regjering og Gerhardsens tredje regjering, og igjen fra 1963 til 1965, under Gerhardsens fjerde regjering til den gikk av 12. oktober 1965.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Olaf Solumsmoen hos Norsk senter for forskningsdata
Thomas Sackville, 1. jarl av Dorset

Thomas Sackville, 1. jarl av Dorset (født 1536, død 19. april 1608) var en engelsk statsmann og poet, sønn av Richard Sackville (underkasserer av finansministeren). Sackville var medlem av parlamentet og riksskattmester. Hans hus, Knole House ved Knole i Kent og priorinnekloster Michelham, er i dag vernede, historiske bygninger.
Sammen med Thomas Norton var Sackville forfatter av teaterstykket Gorboduc, som regnes som den første engelske tragedie (1562).
Sackville fikk dannet baroniet Buckhurst, av Buckhurst i fylket Sussex, i 1567, og jarl av Dorset i 1604. Han etterfulgte William Cecil, 1. baron Burghley, som riksskattmester i 1599. Han ble betraktet som en dyktig og praktisk finansminister, om enn uinspirert. Han var formelt universitetsrektor av University of Oxford i årene 1591–1608.
Dronning Elisabeth I ervervet seg Bexhill Manor ved Bexhill-on-Sea i 1590 og bevilget det til Thomas Sackville. Han giftet seg med Cicely Baker og de fikk syv barn.


== Referanser ==