jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Archaeological Institute of America

Archaeological Institute of America (AIA) er en  nordamerikansk ideell organisasjon viet til å fremme allmenn interesse for arkeologi, og bevaring av arkeologiske funnsteder. Det har sitt hovedkvarter ved Boston University.
Instituttet ble grunnlagt i 1879, med Charles Eliot Norton som dens først president som satt til 1890.  Det ble autortisert i 1906 av Kongressen i USA. Instituttet har nå mer enn 200 000 medlemmer og mer enn 100 lokale lag.[1]
American Journal of Archaeology som instituttet publiserer er fritt tilgjengelig på nettet. Instituttet har også publisert magasinet Archaeology siden 1948. 
Harrison Ford, som portretterte den fiktive arkeologen Indiana Jones i fire filmer, er styremedlem i styret for AIA.Den nåværende presidenten er professor Brian Rose ved University of Pennsylvania; Teresa Keller er daglig leder.
AIA, som del av dets innsats for bevaring av funnsted, har sammen med Cotsen Institute of Archaeology startet Sustainable Preservation Initiative (Det holdbare bevaringstiltaket), ledet av Inka arkeologen Larry Coben. Tiltaket fokuserer på bevaringer i Hellas, Mexico, Tyrkia, og land utenfor OECD. Instituttet benytter nye bevaringsparadigmer som innbefatter å gi lokal forankring og holdbar økonomisk utvikling.
Instituttet har siden 1965 årlig delt ut: Gullmedalje for fremragende innsats innen arkeologi (Amerikansk navn: Gold Medal for Distinguished Archaeological Achievement).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
American Journal of Archaeology
Sustainable Preservation Initiative
Operation Bedrock

Operation Bedrock var en serie med 27 atomprøvesprengninger utført ved Nevada Test Site i 1974 og 1975. Denne prøvespreningsserien etterfulgte Operation Arbor og ble gjennomført før Operation Anvil.


== Liste over individuelle tester ==


== Referanser ==
Pesta

«Pesta» var i norsk folketro personifiseringen av svartedauden, det første utbruddet av en pest-pandemi som rammet Norge med ujevne mellomrom i perioden fra 1349 til 1654. I gamle sagn blir navnet særlig brukt om en kvinnelig  sykdomsdemon. Skikkelsen blir gjerne beskrevet som en liten, gammel og gråblek kjerring, med svarte øyne, svart, hengende hår, og rød eller blå stakk. Det fortelles at hun gikk fra gård til gård og bragte sykdommen med seg. I hendene bar hun på en sopelime og en rive: der «Pesta» feide med limen, kom alle til å dø, der hun brukte riven, ville noen overleve. Skikkelsen kunne også ha med seg ei stor bok med navnene på dem som skulle dø.I flere fortellinger var det sett at hun også bar på en ljå, som Døden.  Fortellingene om skikkelsen varierer. I Setesdal var storedauden et jentebarn, hos samene var rotto et barn, en svart hund eller en katt. I Tuddal viste sotten seg som en mann med stav og bok under armen, eller som en kone med sopelime. Også i Vefsn kom sotten til bygda som mann og kone.
Eventyrtegneren Theodor Kittelsen gjorde figuren kjent som hovedperson i sin Svartedauen, en samling tegninger, dikt og sagn om pesten i Norge. Boka forelå som manuskript i 1896 og kom ut i 1900. Kittelsens «Pesta» var inspirert av en gammel, bitter kjerring som tegneren ble kjent med da han bodde på Skåtøy utenfor Kragerø og som han omtaler i den anekdotiske Glemmebogen fra 1892. I selvbiografien Folk og trold fra 1911 gjentar Kittelsen blant annet at hun var «værre end selve pesta [...] og saa fik hun navnet».Pesta er også tittelen på det første albumet i tegneserien Solrunns saga skrevet av Eirik Ildahl, illustrert av Bjørn Ousland og utgitt av Bladkompaniet i 1988.

		
		
		
		


== Se også ==
Theodor Kittelsens «Pesta», en uhyggelig kvinneskikkelse i samlingen Svartedauen
Svartedauden, det første utbruddet av pestpandemiene som rammet Europa og Asia fra 1300-tallet
Mannen med ljåen, personifikasjonen av Døden i europeisk tradisjon


== Referanser ==
(en) Svartedauen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons


== Eksterne lenker ==
«Pesta - Kittelsens femme fatale» i Th. Kittelsen : kjente og ukjente sider ved kunstneren (utgitt i 1999)
Operation Bowline

Operation Bowline var en serie med 48 atomprøvesprengninger utført i 1968 og 1969 ved Nevada Test Site. Denne operasjonen var etterølgeren til Crosstie og forgjengeren til Mandrel.


== Individuelle tester ==


== Referanser ==
Pensacolafjellene

Pensacolafjellene er en stor gruppe fjellkjeder og fjell i det vestlige Antarktis som utgjør en del av Transantarktiske fjellkjede. Området strekker seg over 450 km i en nordøst-sørvestlig retning og består av Argentina Range, Forrestal Range, Dufek Massif, Cordiner Peaks, Neptune Range, Patuxent Range, Rambo Nunataks og Pecora Escarpment. Høyeste topp er Mackin Table på 2135 moh.Pensacolafjellene ble oppdaget og fotografert 13. januar 1956 på en flyekspedisjon fra den amerikanske marinens Operasjon Deep Freeze I. De ble døpt Pensacola etter Pensacola i Florida, der den amerikanske marinen har en flystasjon. Fjellene ble kartlagt i detalj av United States Geological Survey (USGS) basert på landmålinger og flyfotografering gjennomført mellom 1956 og 1967.


== Referanser ==
Marleik

Marleik er en konkresjon av mergel (kalkholdig leire) i kvartære leirer. Marleiker har rund eller avlang form og inneholder ofte fossiler (fisk eller skjell). Noen ganger kan flere slike knoller vokse sammen til større former. De er dannet på gammel havbunn, og fordi landet har hevet seg, finnes de langt inne på land i vår tid.
Marleiker er en slags konkresjoner dannet ved utfelling av kalsiumkarbonat omkring råtnende dyrerester. De finnes mange steder i Norge, men er mest vanlig på Østlandet, i Romsdalen, i Trøndelag og i Nordland.


== Eksterne lenker ==
Faktaside om marleiker hos Naturhistorisk Museum i Oslo
Joshua Fry Speed

Joshua Fry Speed (født 14. november 1814 i Louisville i Kentucky i USA, død 29. mai 1882  samme sted) var en nær ungdomsvenn av USAs president Abraham Lincoln.
Han var sønn av dommeren John Speed og Lucy Gilmer Fry Speed. Begge foreldrene var fra betydelige slaveeierfamilier. Hans bror James Speed tjenestegjorde som USAs justisminister årene 1864–1866.
Joshua Speed studerte ved St. Joseph's Academy i Bardstown i Kentucky. Han flyttet i 1835 til Springfield i Illinois.
Speed hadde en butikk i Springfield dit Lincoln i 1837 kom for å kjøpe en seng. Lincoln hadde nettopp ankommet byen for å arbeide der som advokat. Samtalen sluttet med at Lincoln og Speed bestemte seg for å dele rom med hverandre og Lincoln delte også seng med Speed, ettersom det bare fantes én seng i rommet. Lincoln og Speed delte rom i noen år.
Etter faren John Speeds død i 1840 dro Joshua Speed hjem til Kentucky. Han giftet seg i 1841 med Fanny Henning. Lincoln, som hadde brutt sin forlovelse med Mary Todd på den planlagte bryllupsdagen, nyttårsdag 1841, ombestemte seg, og bestemte seg for å gifte seg han også. Lincoln giftet seg med Mary i 1842. Speed hadde i sine brev bedyret at ekteskapet gjorde ham lykkeligere.
Lincoln og Speed fortsatte sin korrespondanse i mange år. De var nære brevvenner og diskuterte sine private problemer i sine brev til hverandre. Speed takket nei til en rekke tilbud om ministerposter i Lincolns administrasjon, men hans bror James takket i 1864 ja til å bli Lincolns justisminister.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Mr. Lincoln and Friends: Joshua F. Speed
Operation Charioteer

Operation Charioteer var en serie på 18 atomprøvesprengninger utført ved Nevada Test Site i 1985 and 1986. Denne operasjonen var etterfølgeren til Grenadier og forgjengeren til Operation Musketeer.


== Individuelle tester ==


== Referanser ==
Ole Lind Schistad

Ole Lind Schistad (født 7. juli 1891 i Molde i Møre og Romsdal, død 20. februar 1979 i Molde) var en norsk arkitekt. Han var også møbeltegner. 
Schistad var blant de arkitekter som introduserte funksjonalismens idealer i norsk arkitektur. Han skapte noen av periodens hovedverker. Han var under gjenoppbyggingen etter den annen verdenskrig distriktsarkitekt i Møre og Romsdal. 


== Verker i utvalg ==
Ingeniørenes hus i Kronprinsens gate 17 i Oslo (1928–32, i samarbeid med Eyvind Moestue)
Ingierstrand bad og restaurant ved Bunnefjorden sør for Oslo (1933–34, i samarbeid med Eyvind Moestue)
Bygården Storgata 52 i Molde for O. E. Strande AS (1951).
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Ole Lind Schistad i Norsk biografisk leksikon
Ole Lind Schistad i Norsk kunstnerleksikon
Ole Lind Schistad i Lokalhistoriewiki
Hvem er hvem? (1973)
Eyvind Moestue

Eyvind Moestue (født 22. juni 1893 i Vestre Aker (nå Oslo), død 7. juli 1977 i Oslo) var en norsk arkitekt. 
Eyvind Moestue var på slutten av 1920-årene en av pionerene i den modernistiske arkitekturretningen i Norge. Spesielt skapte hans samarbeid med Ole Lind Schistad flere bygg som regnes blant hovedverkene i norsk funksjonalistisk arkitektur. 
Eyvind Moestue ble i 1937 ridder av den franske Æreslegionen. Han ble i 1954 æresmedlem av Det Kongelige Akademi for de Skønne Kunster i København.


== Byggverker ==
Ingeniørenes hus i Kronprinsens gate 17 i Oslo (1928–32) (I samarbeid med Ole Lind Schistad)
Ingierstrand bad og restaurant ved Bunnefjorden sør for Oslo (1933–34) (I samarbeid med Ole Lind Schistad)
Villa Moestue, Sven Svensens vei 3, Drammen; bolig for Christopher Moestue (1934)
Moss krematorium i Moss (1936–38)
Norges Bank i Kristiansund (1943–52)
Transformatorstasjon for Tyssefaldene, Tyssedal, (1949)
Sogn Studentby i Oslo (Sognsveien 85–99 og 102) (1950–64)
Bergkrystallen borettslag (Bergkrystallen 1–37 og 2–20 og Feltspatveien 31–45 og 30–64) i Oslo (1953–54) (I samarbeid med F. Bryn)
Vardø kirke (1958)
Sarpsborg krematorium i Sarpsborg  (1960–61)
Lakselv kirke i Porsanger (1963)


== Bildegalleri ==

		
		
		
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
SNL: Eyvind Mostue
Vånå

Vånå (finsk: Vanaja) er en tidligere kommune i landskapet Egentliga Tavastland i Finland. Kommunen hadde 6 659 innbyggere i 1963. Vånå var en finskspråklig kommune.

Vånå ble første gang nevnt som eget sogn i 1329. Vånå er dermed et av de eldste sognene i Tavastland. Det omfattet området rundt Tavastehus slott, men ble senere redusert i størrelse. 
I 1967 ble Vånå kommune delt mellom kommunene Tavastehus, Hattula, Janakkala og Renko (siden 2009 en del av Tavastehus).
Vånå middelalderkirke ligger ved Vanajavesi 3 km sørøst for Tavastehus slott. 
På Varikonniemi rett overfor Tavastehus slott ligger et utgravningsområde med spor etter en førmiddelaldersk bosetning.  Dette er muligens byen Vanaj (Ванай) som ifølge Novgorod-årbøkene ble ødelagt i 1311 (år 6819 ifølge russisk tidsregning) av styrker fra Novgorod.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Artikkel om Vånå i Nordisk familjebok, bind 32, spalte 1287, 1921
Nøtteknekker

En nøtteknekker er et redskap som brukes til å knekke eller knuse skallet på nøtter med. 


== Den funksjonelle nøtteknekkeren ==
Nøtteknekkeren har en mangeårig historie bak seg. Den eldste kjente nøtteknekkeren av metall er datert til det tredje eller fjerde århundre før Kristus. Denne nøtteknekkeren er utstilt på et museum i Taranto i Italia. 
Nøtteknekkere av jern og messing har eksistert siden henholdsvis 1300-tallet og 14-1500-tallet i Europa. Spesielt i England utviklet man mange forskjellige nøtteknekkere i messing. Det finnes typer av mange slags patenter, nøtteknekkere som bruker en hammer-løsning, skruestikke-patenter og de vanlige som benytter seg av vektstangprinsipper, enten de har kopling i enden av nøtteknekkeren (som på bildet) eller litt inne på nøtteknekkeren (som en tang).


== Den dekorative nøtteknekkeren ==

Tre er et materiale som særlig har blitt benyttet til nøtteknekkere i Frankrike og i de tysktalende landene i Europa. De første man kjenner til daterer seg til 14-1500-tallet. Svært ofte ble slike nøtteknekkere pent utskåret og dekorert, som personer, gjerne som militære offiserer, konger, riddere eller liknende med fargerike uniformer. En spak i ryggen åpner munnen på nøtteknekkeren, nøtta legges inn, og knekkes ved å klemme spaken tilbake, altså ikke veldig funksjonelt. Denne nøtteknekkeren ble da også mest brukt til dekorasjon, særlig i forbindelse med julen. Disse nøtteknekkerne fikk forøvrig en viss rolle i Pjotr Tsjajkovskijs ballett basert på E. T. A. Hoffmanns eventyr «Nøtteknekkeren».
Produksjon av slike nøtteknekkere – likesom utskjæring av religiøse figurer og julekrybber – utviklet seg som en håndverkstradisjon og hjemmeindustri i de skogkledde landområdene i Tyskland. De mest kjente og etterspurte nøtteknekkerne kom fra Sonnenberg i Thüringen (også kjent for dukkemakere / marionetter), fra Bayern, eller fra byer i fjellområdet Erzgebirge. Ofte var denne dukkeproduksjonen hovedinntektskilde for folk som levde der. Idag tjener produksjonen fortsatt som en turistattraksjon.
Nøtteknekkerne fra Steinbach ble veldig populære i USA også, og ble tema i  "Bavarian village" i Leavenworth, Washington, som også innbefatter et nøtteknekkermuseum. Her vises også nøtteknekkere av  porselen, sølv, og messing.
Nøtteknekkere laget av kjente navn som Junghanel, Klaus Mertens, Karl, Olaf Kolbe, Petersen, Christian Ulbricht, og spesielt Steinbachs nøtteknekkere har blitt etterspurte samleobjekter. 
I oktober 2008 utga United States Postal Service (USPS) for første gang fire frimerker med nøtteknekkere. 


== Kilder ==
Leavenworth Nutcracker Museum


== Eksterne lenker ==
(en) Nutcrackers – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Refractive Lens Exchange (RLE)

Refractive Lens Exchange (RLE) (engelsk for «Bytte av brytende linse»). er en øyeoperasjon der øyets naturlige linse fjernes og erstattes av en kunstig linse (IOL) i plast. Implantatet vil normalt bli stittende livet ut. Øyets akkomodasjon, evne til avstandsjustering, vil reduseres sterkt eller falle helt bort. Et nyere produkt kan dog gi en viss grad av akkomodasjon.Det kan være flere grunner til å gjennomføre en RLE-operasjon. Den mest vanlige er ved katarakt (grå stær) der linsen er blitt mer eller mindre igjennomsiktig. I senere tid er imidlertid også friske linser byttet. Dette omtales som CLE Clear lense exchange (bytte av klare (friske) linser). En vanlig indikasjon er pasienter med en uttalt myopi (-8D). Slike pasienter får briller med korrektive linser som kan være særdeles tykke langs ytterkanten. RLE kan være et alternativ for slike pasienter i stedet for justering av cornea med varianter av laseroperasjon (LASIK m.fl.)
Presbyopi inntreffer for de fleste mennesker i 45-50-årsalderen. Svært mange vil også i slutten av 60-årsalderen oppleve katarakt. En RLE-operasjon med multifokale IOL eller akkomoderende IOL kan derfor være aktuelt. En multifokal IOL fungere imidlertid annerledes enn en multifokale korrigerende linser i en brille. I en brille vil pasienten ved å flytte blkket benytte forskjellige punkter i brilleglasset. Med en IOL er dette ikke mulig. Linsen har derfor varierende fokus og hjernen må tolke de klare og uklare områdene. 


== Referanser ==
Gunnar Gran (1931–2016)

Gunnar Gran (født 11. juli 1931 i Ålesund, død 12. juni 2016) var en norsk journalist og medieleder. Han var journalist i flere medier, administrerende direktør i Aftenposten, og generalsekretær i Norsk Presseforbund. Han arbeidet i avis og nyhetsbyrå i 15 år og i NRK i tilsammen 20 år, og hadde sentrale verv i norsk presses organisasjoner.


== Bakgrunn og arbeidsliv ==
Gunnar Gran startet studier i Oslo i 1950, men ble allerede i 1952 ansatt som journalist i NTB. Etter ni år gikk han til Aftenposten, og fra 1967 arbeidet han i NRK og Dagsnytt Radio. Han bidro til fornyelsen av norsk radiojournalistikk, med hyppigere nyhetssendinger og større journalistisk ressursbruk per sak. Gran ble radiodirektør i 1981, da han etterfulgte Halfdan Hegtun, og i denne stillingen ble en viktig oppgave å starte opp NRK P2 fra 1984. Arne Bonde ble P2-sjef, og Gran gikk etterhvert videre og forlot NRK i 1986, før hans åremål utløp.
I 1986 ble han administrerende direktør i Aftenposten. Under bankkrisa og markedskollapsen fra 1987 ble avisenes annonsemarked sterkt svekket, og Aftenposten ble nødt til å gjøre innsparinger under Grans ledelse. I 1990 gikk Gunnar Gran over i stillingen som generalsekretær i Norsk Presseforbund. her ble Gran yrkeslivet ut, hvor han i ti år satte sitt sterke preg på utviklingen av denne organisasjonen, ikke minst med utviklingen av Vær Varsom-plakaten. Som generalsekretær vant han åtte av de ni sakene han selv bragte inn for Pressens faglige utvalg (PFU).


== Forfatterskap ==
Gran beskrev de store endringene i NRK radio gjennom sine 20 år i virksomheten gjennom boka Men radioen var ikke død (2000). Han var journalist, redaksjonsdirektør og radiodirektør i radioen i en periode med fornyelse og større «merkevarebygging» av radiovirksomheten og radioprogrammene, i takt med den økende konkurransen fra flere mediekanaler. Kringkastingsdirektør Torolf Elster var lederen som rekrutterte og støttet opp om Gran gjennom de omleggingene som omtales i boken.
Gunnar Gran var også opptatt av pressens samfunnsansvar og dens rolle i krig, og skrev om unionsoppløsningen i 1905. Han har også utgitt boken Vær varsom (1995), en faglitterær opptakt til Vær varsom-plakaten.


== Bibliografi ==
Vær Varsom. Forarbeid til revisjon av etiske normer for trykt presse, radio og fjernsyn, Institutt for Journalistikk 1995.
Men radioen var ikke død. NRK i oppbruddstiden på 60- og 70-tallet sett fra innsiden, 2000.
Til Kjølen skilte oss ad, Unionsoppløsningen i svensk og norsk presse, 2005.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Store Norske om Gunnar Gran
Geir Stene-Larsen

Geir Stene-Larsen (født 16. desember 1955) er en norsk lege og statstjenestemann. Han var direktør ved Nasjonalt folkehelseinstitutt til 13. august 2012.
Stene-Larsen ble i statsråd 30. mars 2012 utnevnt til ekspedisjonssjef i Folkehelseavdelingen i Helse- og omsorgsdepartementet.
Stene-Larsen tok i 1981 graden cand.med. ved Universitetet i Oslo. Samme år avla han medisinsk doktorgrad ved Universitetet i Bergen. Stene-Larsen har senere også tatt utdannelse i medisinsk ledelse og helseadministrasjon. Har har arbeidet som sykehuslege, i Nasjonalt folkehelseinstitutt og i Sosial- og helsedepartementet.  I 2001 ble han utnevnt til direktør for Nasjonalt folkehelseinstitutt.Stene-Larsen har tidligere arbeidet i Norges forskningsråd, der han i 1997 ble direktør. I 2003 ble han utnevnt til leder for hovedstyret i Norges forskningsråd. Han ble gjenoppnevnt i 2007 for perioden til 2011.


== Referanser ==
István Szabó

István Szabó (født 18. februar 1938 i Budapest) er en ungarsk filmregissør.


== Liv ==
Szabó er sønn av Maria og Istvan Szabó. Familien var jødisk, og ble gjemt av familie og venner under Holocaust. På 1960- og 1970-tallet lagde han filmer som utforsket hans egen generasjons erfaringer og handlet om nær ungarsk historie; Far og sønn (1966), Kjærlighetsfilm (1970) og Brannmannsgaten 25 (1973). Hans signaturtrilogi består av Mephisto (1981) som vant Oscar for beste fremmedspråklige film i 1982 og en pris på filmfestivalen i Cannes i 1981, Oberst Redl (1985) og Hanussen (1988).
Szabó begynte å lage engelskspråklige filmer tidlig på 1990-tallet; Møte med Venus hadde premiere i 1991, og han fulgte opp med Sunshine i 1999, Dirigentens valg i 2001 og Being Julia i 2004. Annette Bening ble nominert til Oscar for sin hovedrolle i Being Julia. Hans mest kritikerroste arbeider oppsto i samarbeide med den østerrikske skuespilleren Klaus Maria Brandauer, og med filmfotografen Lajos Koltai.
I 2006 ble det kjent at han i 1956 var blitt presset til å undertegne en avtale om å være informant for det hemmelige politiet i kommunisttiden i Ungarn, etter å ha blitt arrestert.


== Filmografi ==

1963: Te (kortfilm)
1964: Álmodozások kora
1966: Far og sønn – originaltittel: Apa
1970: Kjærlighetsfilm – originaltittel: Szerelmesfilm
1973: Brannmannsgata 25 – originaltittel: Tüzoltó utca 25
1976: Budapesti mesék
1980: Bizalom
1980: Der grüne Vogel
1981: Mephisto
1985: Oberst Redl – originaltittel: Redl ezredes
1988: Hanussen
1991: Møte med Venus
1992: Kjære Emma
1999: Sunshine
2001: Dirigentens valg
2002: Ten Minutes Older
2004: Being Julia
2006: Rokonok
2020:  Zárójelentés


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) István Szabó (film director) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) István Szabó – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) István Szabó på Internet Movie Database 
(sv) István Szabó i Svensk Filmdatabas 
(da) István Szabó på Filmdatabasen 
(da) István Szabó på Scope 
(fr) István Szabó på Allociné 
(en) István Szabó på AllMovie 
(en) István Szabó hos Turner Classic Movies 
(en) István Szabó hos Rotten Tomatoes 
(en) István Szabó hos The Movie Database 
«Art, Politics and Taking Sides»Intervju med Istvan Szabo
Engelsk bokanmeldelse om en bok om han.
Geirmund Unsgård

Geirmund Unsgård (født 14. februar 1948 i Tydal) er en norsk lege og professor emeritus i nevrokirurgi ved NTNU. Unsgård er særlig kjent for utvikling av ultralydteknologi.Unsgård avla i 1974 medisinsk embetseksamen ved Universitetet i Oslo og i 1979 medisinsk doktorgrad ved Universitetet i Trondheim. Han ble i 1987 spesialist i nevrokirurgi og i 1989 professor i nevrokirurgi ved NTNU. Unsgård var dekan ved Det medisinske fakultet ved NTNU fra 1993 til 1998, avdelingsoverlege ved Nevrokirurgisk avdeling fra 1994 til 2018 og klinikksjef ved Nevroklinikken ved St. Olavs hospital fra 2005 til 2018. 
Fra 1987 til 1994 var Unsgård bystyrerepresentant i Trondheim. Han representerte Arbeiderpartiet.Geirmund Unsgård er sønn av Iver Unsgård, som var stortingsmann og ordfører i Tydal.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Publikasjoner av Geirmund Unsgård i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
(no) Publikasjoner av Geirmund Unsgård i BIBSYS
Operation Crosstie

Operation Crosstie var en serie på 48 atomprøvesprengninger som i hovedsak ble utført ved Nevada Test Site i løpet av 1967 og 1968. Denne operasjonen var etterfølgeren til Operation Latchkey og forgjengeren til Operation Bowline.Testen som ble kalt Gasbuggy innebar en underjordisk detonasjon, ment for å stimulere produksjon av naturgass ved sprekkdannelser i fjellet. Testen var en dobbel fiasko, ettersom ikke bare produksjonen ikke økte så mye som forventet, men også fordi kundene nektet også å kjøpe gass forurenset med spor av radioisotoper. Men detonasjon skjedde stort sett som ønsket.
Buggy var en  Plowshare-teknologi utviklet for å grave en kanal. Det var en detonasjon av 5 enheter samtidig, plassert 46 m fra hverandre og 46 m under overflaten, som resulterte i en kanal som var 91 m bred, 274 m lang, og 24 m dyp.Faultless var en «kalibreringstest» utført i en gruve 975 m under Hot Creek Valley, nær Tonopah, Nevada, med en sprengkraft på omtrentlig 1 mt. Denne testen ble utført for å se om området var passe for å teste et 5 megatonn termonukleært stridshode for Spartan Missiler. Men «kalibreringstesten» var mislykket, og ble treffende nok kalt Faultless, på grunn av de store forkastningene som kunne sees på veier og motorveier i regionen etter testen. Som et resultat av denne mislykkede testen, ble det bestemt at området var upassende for multimegatonn prøvesprengninger. Derfor ble en kalibrasjonstest utført ved Amchitka, Alaska, høsten 1969 under Operation Mandrel.


== Liste over individuelle tester ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Kanalen som ble laget ved Buggy-testen