jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Giovanni Coppa

Giovanni Coppa (født 9. november 1925 i Alba i Italia, død 16. mai 2016 i Roma) er en av Den katolske kirkes kardinaler. Han er emeritert erkebiskop tilknyttet det pavelige diplomati og den romerske kurie. Han var i mange år protokollsjef for Pavestolen. I 1990 ble han nuntius i Tsjekkoslovakia/Tsjekkia (1993–2001).
Han ble presteviet i 1949. Under annet Vatikankonsil arbeidet latineksperten og litteraturvitenskapsmannen Coppa som oversetter.
Hans tittelkirke som kardinal var San Lino.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (16235-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Henry Benedict Mary Clement Stuart of York (1725-1807) *1758
Pave Leo XII (1760-1829) *1794
Kardinal Chiarissimo Falconieri Mellini (1794-1859) *1826
Kardinal Camillo di Pietro (1806-1884) *1839
Kardinal Mieczyslaw Halka Ledóchowski (1822-1902) *1861
Kardinal Jan Puzyna z Kosielsko (1842-1911) *1886
Erkebiskop Józef Bilczewski (1860-1923) *1901
Erkebiskop Bolesław Twardowski (1864-1944) *1919
Erkebiskop Eugeniusz Baziak (1890-1962) *1933
Pave Johannes Paul II (1920-2005) *1958
Kardinal Giovanni Coppa (1925-2016) *1980 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Knut Erik Andersen

Knut Erik Andersen (født 8. juni 1944, død 6. oktober 2007) var en norsk lege. Han var spesielt engasjert i arbeidsmedisin.
Andersen hadde sin medisinske eksamen fra Erlangen. Etter turnustjenesten i 1971 fikk han stilling som verkslege i Longyearbyen. Han var på Svalbard fram til 1978, arbeidde så noen år i Direktoratet for arbeidstilsynet, før han dro til Marmorilik på Grønland, der han var tilsatt i et blygruveselskap.
Fra 1982 var Andersen bedriftslege ved Jotun fabrikker i Sandefjord. Han var særlig opptatt av å forhindre løsemiddelskader (toksisk encefalopati), og han var en nasjonal størrelse på dette feltet. 
Som aktiv innen arbeidsmedisin var det viktig for Andersen å hegne om bedriftshelsetjenestens uavhengige stilling. I denne sammenheng var han medforfatter av fagboka Practical Ethics in Occupational Health (Oxford: Radcliff Medical Press 2004).
Vallentuna kommune

Vallentuna er en kommune i Stockholms län i landskapet Uppland i Sverige. Kommunens administrasjonssenter ligger i Vallentuna.


== Tettsteder ==
Vallentuna kommune har seks tettsteder. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.


== Noter ==


== Referanser ==
Den røde garde

Med Den røde garde kan det siktes til

Den røde garde (Finland) under den finske borgerkrig
Den røde garde (Russland) under den russiske revolusjon i 1917 og under den russiske borgerkrig
Den røde garde (Bayern) under Den bayerske sovjetrepublikk
Den røde garde (Ungarn) under Den ungarske sovjetrepublikk
Rødegardistene i Folkerepublikken Kina under kulturrevolusjonen
Kinas nasjonale radio

Kinas nasjonale radio (kinesisk: 中央人民广播电台; pinyin: Zhōngyāng Rénmín Guǎngbō Diàntái, engelsk offisielt navn: China National Radio – CNR) er den nasjonale radiokringkaster i Folkerepublikken Kina. Den har sitt hovedkvarter i Beijing.  


== Historie ==
Infrastrukturen for senderen begynte med en radiosender fra Moskva som ble satt opp i  Yan'an 延安. Den ble den første radiostasjonen etablert av Det kinesiske kommunistparti.I Vest ble den kjent som Yan'an Nye Kina radiostasjon, med to timers sending hver dag.  I Kina ble den kalt Yan'an Xinhua kringkaster, som ble etablert 30. desember 1940.Den 25. mars 1949 fikk den navnet Shanbei Xinhua kringkaster etter at den ble flyttet fra  Yan'an. Den begynte å sende fra Peiping under navnet Peiping Xinhua kringkaster. Den 5. desember 1949 fikk den navnet Den sentrale folkekringkaster, to måneder etter proklamasjonen av Folkerepublikken Kina. Den hadde da 15,5 timers sending daglig.  
Mao Zedong understreket den 5. mai 1951 at alle innbyggere skulle lytte til stasjonen.   «Det sentrale presse- og kringkastingsnivå» var pådriver for å få alle skoler, militærforlegninger og foffentlige organisasjoner av alle slag til å installere mottaksuststyr og høyttalere.  I 1960-årene ble 70 millioner høyttalere satt opp slik at sendingene kunne nås av 400 millioner kinesere på landsbygden.  
Radiostasjonen ble hovedkvarter for politisk propaganda under kulturrevolusjonen..  
Stasjonen fikk senere navnet Kinas nasjonale radio'. 
Stasjonen har nå (2007) ni kanaler som har utsendinger på 198 timer daglig via satellitt. 

Kanal 1 中国之声sender for det meste nyheter på mandarin for den hjemlige befolkning.
Kanal 2 经济之声sender økonomisk vitenskapelig og teknologisk orienterte programmer på mandarin over hele landet.Kanal 3 音乐之声er en ren musikkanal.
Kanal 4 都市之声er en lokalradio for Beijing.
Kanal 5 中华之声og kanal 6 神州之声har sine sendere rettet mot Taiwan.
Kanal 7 华夏普通   (Huaxia Radio) sender for området rundt Perleflodens delta (med Guangzhou, Hongkong og  Macao.
Kanal 8 民族之声retter seg mot de nasjonale minoriteter.
Kanal 9 文艺之声sender underholdning, blant annet komedie og fortellinger som føljetonger.
Stasjonen har 40 korrespondentkontorer over hele landet inklusive Hongkong og Macao, og har sendt korrespondenter til Taiwan. 


== Fotnoter ==


== Eksterne lenker ==
(zh) Offisielt nettsted 
(en) China National Radio – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Lushan (fjell)

Lushan (kinesisk: 庐山, pinyin: Lúshān, «Lu-fjellene») er et fjellområde i provinsen Jiangxi i Folkerepublikken Kina. Den er en del av bydistriktet Lushan i byprefekturet Jiujiang som ligger sør for byens sentrum. De ble tidligere også kalt  Kuanglu (匡庐). 
De er kjente for naturskjønnhet, en rekke buddhist- og taoist-tempel, og konfucianske landemerker.
Fjellene dannear en oval som er rundt 25 km lang og 10 km vid. De har elven Chang Jiang i nord og Poyangsjøen i øst.
I nord ligger byen Jiujiang og i sør Nanchang.
Lu-fjellene er en del av Lushan nasjonalpark, som ble oppført på UNESCOs liste over verdsarven i 1996.
Det høyeste punktet er Hanyangtoppen (大汉阳峰) på 1 474 moh.Fjellene har en viktig stilling i kinesisk kultur. De har alltid vært et populært reisemål og er ofte nevnte i kinesisk litteratur. Forfattere som har omtalt fjellene er blant andre Tao Yuanming, Bai Juyi, Su Dongpo og Mao Zedong.


== Referanser ==
Vaxholm kommune

Vaxholm er en kommune i Stockholms län i landskapet Uppland i Sverige. Kommunens administrasjonssenter ligger i Vaxholm. Kjent for Ytterby gruve.


== Tettsteder ==
Vaxholm kommune har fire tettsteder. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.


== Referanser ==
Tøyenparken

Tøyenparken er en 93 mål stor park langs et høydedrag på Tøyen i Oslo. Fra 2014 arrangeres Øyafestivalen i parken.


== Plassering ==
Tøyenparken avgrenses av Gjøvikbanen i øst, Økernveien i øst og syd, Finnmarkgata og boligblokker i vest, og Ola Narr og boliger ved Grenseveien i nord.
Parken ligger i skråningen vest for høydedraget fra Ola Narr til Kampen park (mellom 80 og 90 meter over havet), og terrenget skaper flott utsikt mot sentrum og fjorden. Høydedraget og øvre del av parken kan sees fra mange steder i indre by. Mot øst er parken nokså flat med store plener. I sydenden ligger Caltexløkka ballbaner. Midt i parken ligger løkka Bellevue, i dag barnehage, og Tøyenbadet med store utendørs basseng og vannsklie. 
Via en liten strekning av Ensjøveien i sydøstenden av parken starter en turvei til Valle Hovin og Økern og videre i flere retninger. 


== Historie ==
Tøyenparken ligger på et område som hører til Tøyen hovedgård som var gård i middelalderen. Området ble solgt til staten i 1812 for å bli universitetsområde. I 1820-årene ble det utparsellert tomter til løkker til professorer, av disse er bare Bellevue intakt. 
Universitetet og kommunen ved parkutvalget sonderte i 1920-årene mulighetene for å skape en østkantens folkepark på området, med idrettsanlegg mellom Tøyen hovedgård og Bellevue. Anlegget av Finnmarkgata reduserte disse mulighetene, og Valle Hovin overtok i løpet av 1930-årene den rollen Tøyenområdet var tiltenkt. 
I 1940-årene ble det bygget boliger i nordre del av området. Gjennom 1950-årene ble parken opparbeidet som kommunal park. I 1955 overdro staten de nordlige områdene til kommunen på betingelse av at det meste ble opparbeidet som park. I budsjettet for 1959 ble det bevilget midler til fullførelse. 
Som del av Handlingsprogrammet Oslo indre øst ble deler av parken rustet opp. Blant annet ble Caltexløkka (navn etter tidligere bensinstasjon) i rustet opp i 1999-2000 og fikk kunstgressbane i 2004. 
På 2000-tallet er Tøyenparken, Botanisk hage og Kampen park omtalt i kommunale dokumenter som Tøyen kulturpark.
I 2006 var Tøyenparken påtenkt som arena for sprintlangrenn for vinter-OL 2014, som Oslo søkte om å få.

		
		
		
		


== Litteratur ==
Marius Røhne: Oslo kommunale parker og grønnanlegg 1810-1948. Oslo, Myhres papirindustri, 1967, side 26, 77-79
Oslo byleksikon


== Eksterne lenker ==
(en) Tøyenparken – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Peng Zhen

Peng Zhen (kinesisk: 彭真, pinyin:  Péng Zhēn, født 12. oktober 1902 i Quwo i Linfen i Shanxi i Kina, død 26. april 1997 i Beijing) var borgermester i Beijing og senere formann for Folkerepublikken Kinas Nasjonale Folkekongress. Han var det første medlem av politbyrået som ble offentlig fornedret da kulturrevolusjonen begynte i Folkerepublikken Kina i 1966.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Peng Zhen var sønn av fattige bønder i Quwo i den nordkinesiske provins Shanxi. Trass i at han kom fra fattigslige kår dikk han gå på en middelskole der.
Snart ble han med i den kommunistiske underkrunnsorganisasjonen Den sosialistiske ungdomsliga. Hans politiske undergrunnsarbeid rettet mot det nasjonalistiske regjeringspartiet Kuomindang førte til at han i 1923 fikk sin første fengselsstraff.


=== Kommunistisk politiker ===
Etter løslatelsen samme år ble han medlem av det kinesiske kommunistparti, da som et grunnleggende medlem av partiet i provinsen Shanxi. Han ble arrestert i 1929, men fortsatte sitt politiske arbeid i all hemmelighet mens han satt fengslet.
Etter at han ble løslatt i 1935 begynte han å organisere en motstandsbevegelse mot de invaderende japanske styrker. Han steg også i gradene i kommunistpartiet og tillegges en del av æren for erobringen av Beijing i 1948 under den kinesiske borgerkrig.
Peng var medlem av en rekke sentralkomiteer og av sekretariatet for sentralkomiteen for det kinesiske kommunistparti. Han ble borgermester for Beijing i 1951.
Peng kom i unåde hos Mao Zedong i april 1966 da han kritiserte Maos oppfatning om at all litteratur måtte støtte opp om staten. Han overlevde kulturrevolusjonen, og ble rehabilitert under Deng Xiaoping. Han ble så sekretær for partisentralkomiteens kommisjon for politiske og juridiske anliggender i 1980. Som formann for den stående komite for Folkerepublikken Kinas sjette nasjonale Folkekongress (1983) arbeidet han for å styrke folkekongressens makt.
Peng trakk seg tilbake fra sine ledende politiske verv i 1988.
Han betraktes som en av Det kinesiske kommunistpartis åtte udødelige.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Pitman B. Potter, From Leninist Discipline to Socialist Legalism: Peng Zhen on Law and Political Authority in the PRC, Stanford University Press; 1 edition (March 13, 2003), hardcover: 272 pages, ISBN 0804745005 ISBN 978-0804745000


== Eksterne lenker ==
(en) Peng Zhen hos China Vitae
Knut Dørum

Knut Dørum (født 2. oktober 1969) er en norsk historiker. Han ble professor ved Høgskolen i Telemark i 2008 og ved Universitetet i Agder i 2009. 
Dørum tok doktorgraden ved Universitetet i Oslo i 2004, med en avhandling om Romerikes integrering i det norske rikskongedømmet 1000-1350. Han har skrevet en rekke artikler og bøker som til sammen dekker temaer som statsutvikling, politisk kultur, jordeiendomshistorie, husmannsvesen, byhistorie og generell lokalhistorie, og som kronologisk spenner fra vikingtid og middelalder til 1800- og 1900-tallet. Hans forskning i de senere år har hatt tyngdepunktet i temaer som demokratisering og politisk kultur i Norge på 1800-tallet, byhistorie på 1700- og 1800-tallet og utbyggingen av den moderne norske kommunen etter 1945.Knut Dørum er sønn av førsteamanuensis i italiensk språk Hallvard Dørum og stortingsrepresentant Anneliese Dørum (født Parow).


== Referanser ==
Yang Shangkun

Yang Shangkun (kinesisk: 杨尚昆, pinyin: Yáng Shàngkūn, født 1907 i Tongnan fylke (da) i provinsen Sichuan i Kina, død  14. september 1998 i Beijing) var Folkerepublikken Kinas president fra 1988 til 1993 og stedfortredende formann for Folkerepublikkens sentrale militærkommisjon.
Han tilhørte opprinnelig grupperingen som ble kalt de 28 bolsjeviker, og var en av de lengstlevende veteranene fra den lange marsjen. Fra 1956 til 1968 innehadde han flere førende funksjoner i Sentralkomiteen for Det kinesiske kommunistparti, men under kulturrevolusjonen ble han degradert. 
I  1978 ble han rehabilitert og i 1982 gjort til medlem av Politbyrået. Yang tilhørte den såkalte første ledelsesgenerasjon. Som president spilte han en nøkkelrolle sammen med Deng Xiaoping ved den militære undertrykkelsen av de pro-demokratiske demonstrantene i juni 1989 på Den himmelske freds plass i Beijing. Hans fetter Yang Jianhua kommanderte den svært disiplinerte 27. armé som ble kalt inn fra provinsen Hebei for å slå ned demonstrasjonene.
Selv om han hadde sterk innflytelse over Folkets frigjøringshær ble han avsatt av Deng Xiaoping i 1992 fordi han hadde forsøkt å avsette Jiang Zemin som partisjef. Man vet at  Yang og hans bror Yang Baibing hadde mange støttespillere og venner i hæren, og at Yangs fratreden ble fulgt av avsettelser av mer enn halvdelen av det ledende offisersskikt.
Yang Shangkun blir av de kinesiske kommunister regnet som en av de åtte eldste.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Domes, Jurgen. Peng Te-huai: The Man and the Image, London: C. Hurst & Company. 1985. ISBN 0-905838-99-8.
Eckholm, Erik. "Yang Shangkun, 91, Ex-China Chief, Dies". The New York Times. 15 September 1998. Retrieved 28 January 2012.
Teiwes, Frederick C. "Peng Dehuai and Mao Zedong". The Australian Journal of Chinese Affairs. University of Chicago Press. No. 16, July 1986. pp.81–98. Retrieved 10 February 2012.
Xinhua. "The Glorious, Militant Life of Yang Shangkun" The People's Daily. Retrieved 28 January 2012.
Dazibao

Dazibao (kinesisk: 大字报, pinyin: Dàzìbào, ordrett storskriftsjournal) er håndskrevne veggaviser med bruk av store skrifttegn, brukt som medium for protest, propaganda eller folkelig kommunikasjon. I Kina har de vært i bruk siden keisertiden, men de ble mer utbredt da lesekyndigheten ble mer utbredt etter revolusjonen i 1911.  
En viktig utløser av kulturrevolusjonen var en dazibao av 25. mai 1966 av den kvinnelige filosofilæreren Nie Yuanzi (聂元梓) og andre ved Pekinguniversitetet, som hevdet at universitetet var i hendene på borgerlige antirevolusjonære. Dette ble Mao Zedong oppmerksom på, og han så at innholdet ble gjort kjent over hele landet gjennom avisen Folkets Dagblad.  Snart var slike veggaviser å se overalt,  og ble benyttet for en rekke formål: Avansert debatt, satire, underholdning, bitende fordømmelser. Å bli angrepet på en veggavis kunne bety slutten for ens karriere. En av «de fire rettigheter» som ble fastlagt i den kinesiske grunnlov av 1975 var retten til å skrive slike veggaviser.  
Dazibao-avisene fikk en oppblomstring igjen under demokratimurbevegelsen som begynte i  1978. En av de mest kjente var «Den femte modernisering», som krevde demokrati. Dens forfatter, Wei Jingsheng, ble kjent over natten på grunn av dette.


== Eksterne lenker ==
Wei Jingshengs dazibaoKinesisk propagandaposter
T.V. Soong

Tse-ven Soong, best kjent som T.V. Soong, alternative skrivemåter Soong Tzu-wen 宋子文, pinyin: Sòng Zǐwén (født 4. desember 1894 i Shanghai i Kina, død 26. april 1971 i San Francisco i USA) var en ledende forretningsmann og politiker i Republikken Kina tidlig på 1900-tallet. Han var i to perioder Republikken Kinas statsminister (25. september – 4. desember 1930 og senere 31. mai 1945–1. mars 1947).


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
T.V. (Tse-ven) Soongs far var Charlie Soong. Han var dennes eneste sønn. Blant hans søsken var Soong-søstrene; Soong Ai-ling, Soong Ching-ling og Soong May-ling, som giftet seg med H.H. Kung, Sun Yat-sen respektive Chiang Kai-shek, noe som innebar at Tse-ven ble svoger med flere av Kinas mektigste menn, noe som fikk betydning for hans karriere.
Familiens hjemstavn i Kina er Wenchang på Hainan. Hans kristne navn var Paul.
Selv ble T.V. Soong gift med Chang Yüeh-ch'ia (張樂恰 Zhang Yueqia).


=== Forretningsmann, politiker ===
T. V. Soong fikk sin høyere utdannelse ved Harvard University i USA og vendte tilbake til  Kina for å gå inn i forretningslivet. I den Kuomintang-kontrollerte regjeringen ble han guvernør for Den kinesiske sentralbank og finansminister (1928–1931, 1932 – 1933), utenriksminister (1942 – 1945), og president for det eksekutive Yuan (1945–1947).  Soong var leder for den kinesiske delegasjonen til The United Nations Conference on International Organization i San Francisco i april 1945, den organisasjon som ble til FN.
I krigsårene finansierte han «The Flying Tigers», det amerikanske korps av frivillige som senere ble inkorporert i U.S. Air Force. Flyverkorpsets øverstkommanderende, general Claire Chennault, var faktisk oppføret som en av Bank of China ansatte, og fikk dermed sin lønn derfra. På dette prosjektet samarbeidet han tett med sin søster, Madame Chiang Kai-shek.
Etter nasjonalistenes nederlag i den kinesiske borgerkrig flyttet han til New York City og forble bosatt der ut livet. Han døde av et slag under et forretningsbesøk i San Francisco, i en alder av 77 år.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Howard L. Boorman, Richard C. Howard (red.): Biographical Dictionary of Republican China. New York: Columbia U.P., 1967-1979.
Parks M. Coble: The Shanghai capitalists and the Nationalist government, 1927-1937. Harvard East Asian monographs, 0073-0483 ; Cambridge, Mass.: Harvard U.P. for the Council on East Asian studies, Harvard university. 1980. ISBN 0-674-80535-6
Sterling Seagrave: The Soong Dynasty: 1996, Corgi Books, ISBN 0-552-14108-9
Helge Danielsen

Helge Danielsen (født 26. juli 1968 i Bergen) er en norsk historiker som er professor i moderne historie ved Institutt for forsvarsstudier.Han tok sin doktorgrad ved Universitetet i Oslo i 2004 med avhandling om nasjonalisme og nasjonsoppfatninger i Norge og Sverige forut for unionsoppløsningen. Han har seinere arbeidet med kaldkrigshistorie, og spesielt med forholdet mellom USA og Norge når det gjelder sikkerhets- og forsvarspolitikk. Han har bl.a. forsket på norsk NATO-politikk og på norsk–amerikanske relasjoner under den kalde krigen, herunder USAs såkalte offentlige diplomati (public diplomacy) overfor Norge tidlig i den kalde krigen, altså arbeidet med å påvirke norsk opinion i sentrale sikkerhets- og utenrikspolitiske spørsmål. Han forsker på norsk atlantisme, NATO-informasjon i Norge og det ikke-militære samarbeidet i NATO i den kalde krigens tidlige fase.Han var leder for Senter for sikkerhetspolitikk fra 2016 til 2019 og har vært forskningsleder ved Institutt for forsvarsstudier.Danielsen deltok i Forum for samtidshistories intervjuprosjekt, der han bl.a. var prosjektkoordinator 2003-2004.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Hjemmeside ved IFS
Xie Fuzhi

Xie Fuzhi (kinesisk: 谢富治, pinyin:  Xiè Fùzhì, Wade–Giles: Hsieh Fu-chih; født i august 1909 i Huang'an fylke i prefekturet Huanggang i  Hubei i Kina, død 26. mars 1972 i Beijing) var en kinesisk radikal intellektuell og politiker som fikk stor innflytelse i det kinesiske kommunistparti under kulturrevolusjonen. Han var kjent for effektivitet og sterk lojalitet overfor Mao Zedong.


== Liv og virke ==


=== Den kinesiske borgerkrig ===
Xie Fuzhi, som i 1931 ble medlem av det kinesiske kommunistiske parti, far til å begynne med politoffiser i fjerde kolomme av 2. feltarme, hvis politkommissar var Deng Xiaoping. Hans enhet deltok mellom november 1948 og januar 1949 i slaget ved Huaihai mot Den nasjonalrevolusjonære hær, og ble deretter del av den 41. divisjon av den nydannede 4. arme innen 2. feltarme. Deretter ble han først politkommissar i den 4. armé kommandert av general Chen Geng og samtidig stedfortredende politoffiser i 3. arme, som stod under general Chen Xilians kommando.


=== Folkerepublikkens tidligste år ===
Etter grunnleggelsen av Folkerepublikken Kina den 1. oktober 1949 ble han viseminister for offentlig sikkerhet og var samtidig mellom 1952 og 1959 førstesekretær for konnunistpartiet i provinsen Yunnan.
I 1955 ble han forfremmet til general, og på den 9. nasjonalkongress for kommunistpartiet i 1956 ble han medlem av partiets sentralkomite og dessuten av Den sentrale militærkommisjon. 


=== Det store spranget ===
I september 1959 ble han under Det store spranget-kampanjen etterfølgeren til sikkerhetsminister Luo Ruiqing og beholdt dette embede til sin død.


=== Kulturrevolusjonen ===
Som minister for offentlig sikkerhet ble han sendt av president Zhou Enlai for å løse Wuhanhendelsen. Tropper fra Folkets frigjøringshær støttet der på oppfordring av general  Chen Zaidao motstand mot rødegardistene som forsøkte å ta kontrollen i området. Xies oppgave var å gjenta Zhous ordrer til generalen om å slutte å støtte troppene i dette. Da han ankom den 16. juli 1967 og gjentok denne ordren om at Chen skulle støtte rødegardistene i stedet, ble han avvist av generalen. 
Fire dager etter ble Xie banket opp og holdt i fangenskap av mytteristene. Han ble ikke sluppet fri før større militære styrker hadde konfrontert general Chen, som da overgav seg. 
Xie Fuzhi døde før arrestasjonen og fordømmelsen av «firerbanden» i 1976, men han ble nevnt som en av de to som også hadde tilhørt gruppen. 
I 1980 ble han posthumt ekskludert fra kommunistpartiet, og hans urne ble fjernet fra Babaoshan, heltegravfeltet i Beijing.


== Litteratur ==
Barnouin, B.; Changgen, Y.: Ten Years of Turbulence. The Chinese Cultural Revolution. Kegan Paul International, London/New York 1993.
Tao Zhu

Tao Zhu (kinesisk; 陶铸, pinyin: Táo Zhù, født 16. januar 1908 i Qiyang i Hunan i Kina, død 30. november 1969) var kinesisk kommunistisk politiker og var medlem av det kinesiske kommunistpartis politbyrås åttende stående komité.
Zhu var sekretær for provinsialkomiteen for Guangdong og kommandant for militærregionen  Guangzhou.  Deretter ble han førstesekretær for den sentral-sørlige region. I 1965 ble han kalt til Beijing for å overta etter Lu Dingyi som direktør for det sentrale propagandadepartement. Han var statsrådets visestatsminister og sekretær for kommunistpartiets sentralsekretariat, så vel som en rådgiver for den sentrale kulturrevolusjonære gruppe.
I august 1966 ble han medlem av Politbyråets stående komite, men ble utrensket under kulturrevolusjonen i 1967. Han døde mans han satt i husarrest i 1969.
Han ble posthumt rehabilitert i 1978 og ble da fremhevet som en mann av høy integritet.