jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Jens Müller (flyger)

Jens Einar Müller (født 30. november 1917 i Shanghai, død 30. mars 1999) var en norsk flyger under andre verdenskrig, som var én av tre krigsfanger som klarte å rømme fra Stalag Luft III i det som kalles Den store flukten. 
Müller studerte i Zürich da andre verdenskrig brøt ut, men kom seg i mai 1940 til England.  Den flyinteresserte Müller hadde fått flysertifikat allerede som attenåring i 1935, men gjennomgikk likevel flygeropplæring i det første kullet i Flyvåpnenes Treningsleir i Little Norway.  Etter tildeling av «vingen», ble han beordret til en engelsk enhet for å få trening i operativ flyging (No. 52 OTU (Operational Training Unit)), før beordring til 331 (Norwegian) Squadron.
19. juni 1942 deltok flere flyenheter, deriblant 331 skvadron, i luftstøtten i forbindelse med Dieppe-raidet.  Müller ble skutt ned av tyske fly og havnet til slutt i Stalag Luft III nær Żagań i Polen.  Natt til 25. mars 1944 klarte 76 fanger å rømme.  Müller, som blant annet hadde bidratt til flukten ved å konstruere en pumpe for ventilering av luften i flukttunnelene, var én av tre fanger som ikke ble tatt etter flukten.  Som gjengjeldelse for flukten henrettet tyskerne 50 av de 73 fangene som ikke kom seg unna, deriblant nordmennene Halldor Espelid og Nils Jørgen Fuglesang.
Müller og Per Bergsland, den andre nordmannen som unnslapp, kom seg til Stettin og derfra videre til England.  De havnet begge tilbake i Canada som instruktører på flyskolen.
Etter krigen begynte Jens Müller i DNL, der han straks ble kaptein.  Han fortsatte der da DNL gikk over i SAS, frem til han pensjonerte seg i 1977. Han var bror til filmregissøren Nils R. Müller (1921–2007).
Av britene ble han hedret med Military Cross for sin krigsinnsats.


== Bibliografi ==
Tre kom tilbake (Müller, 1946)


== Referanser ==


== Kilder ==
Spitfire Saga bind I (Guhnfeldt, 2009 ISBN 978-82-998071-1-1)
Resi Hammerer

Therese «Resi» Hammerer (født 18. februar 1925 i Hirschegg i Østerrike, død 14. juni 2010) var en østerriksk alpinist som deltok i de olympiske vinterleker 1948 i St. Moritz.
Hun vant en olympisk bronsemedalje i alpint under vinter-OL 1948 i St. Moritz. Hun kom på tredjeplass i utfor for damer, bak Hedy Schlunegger fra Sveits og  Trude Jochum-Beiser fra Østerrike.


== OL-medaljer ==
1948  St. Moritz -  Bronse i alpint, utfor damer  Østerrike


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Resi Hammerer – Olympics.com 
(en) Resi Hammerer – Olympic.org 
(en) Resi Hammerer – Olympedia 
(en) Resi Hammerer – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Resi Hammerer – FIS (alpint) 
(en) Resi Hammerer – ski-db.com
Antoinette Meyer

Antoinette Meyer, gift Molitor, (født 19. juni 1920 i Hospental, død 19. juli 2010) var en sveitsisk kvinnelig alpinist som deltok i de olympiske vinterleker 1948 i St. Moritz.
Meyer vant en olympisk sølvmedalje i alpint under vinter-OL 1948 i St. Moritz. Hun kom på andreplass i slalåm for damer, bak Gretchen Frazer fra USA. Hun deltok også i utfor, der hun ble nummer 11.
Hun var gift med Karl Molitor.


== OL-medaljer ==
1948  St. Moritz -  Sølv i alpint, slalåm damer  Sveits


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Antoinette Meyer – Olympedia 
(en) Antoinette Meyer – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Antoinette Meyer – FIS (alpint) 
(en) Antoinette Meyer – ski-db.com
Leidse Rijn

Leidse Rijn, tidligere Leidse vaart, («Leidens Rijn») er en kanal i provinsen Utrecht i Nederland.
Den ble gravd ut i middelalderen, da meanderløpet til den gamle Rhinen ble fylt med avleiringer.
Leidse Rijn er 13 km lang. Langs Leidse Rijn ligger De Meern og Harmelen. Mens den fremdeles er i byen Utrecht krysser Leidse Rijn Merwede-kanalen og Amsterdam-Rhinen-kanalen.
Den er fortsettelsen av Kromme Rijn fra vollgravsystemet rundt Utrecht. Kanalen går til Harmelen der den fortsetter som Oude Rijn, som munner ut i Nordsjøen ved Katwijk.


== Historie ==
Siden begynnelsen av vår æra har det gamle løpet til Rhinen mellom Utrecht og Harmelen blitt stadig vanskeligere å manøvrere i. Byggingen av en demning i Kromme Rijn i 1122 førte til at den gamle Rhinen ble fylt med avleiringer, særlig nedenfor Utrecht siden den der har et meanderløp i svært flatt terreng.
Allerede tidlig i middelalderen (ca. år 700) ble det gravd en kanal fra Utrecht til Vleuten. Da strekningen Vleuten-Harmelen etterhvert ble for smal og slyngete ble kanalen Oude Rijn (Harmelen-Utrecht) gravd ut i 1381.
Som en følge av byutviklingsplanene til borgermesteren i Utrecht, Hendrick Moreelse, ble Leidse Rijn gravd ut mellom 1662–1665. Denne ble koblet til Oude Rijn-kanalen der denne gjør en sving mot nordøst. Ved stedet der den nye kanalen går over i Oude Rijn bygde jonker Everard Meyster et landsted kalt Oog in Al.
Lippovanere

Lippovanere (rumensk: lipoveni) er en folkegruppe som utvandret hovedsakelig fra Russland til området i og rundt Donaudeltaet i Bulgaria, Romania og Ukraina. De tilhørte De gammeltroende som ble forfulgt av den russisk-ortodokse kirken da de ikke ville bøye seg for reformer i kirken. 


== Demografi ==
I Romania bodde det i 2002 35 791 lippovanere, hvorav 21 623 i landskapet Dobrudsja. Hovedsentret for det lippvanske samfunnet i Ukraina er byen Vilkovo ved Donau.


== Etymologi ==
Navnet er ifølge én teori utledet av det russiske Липа (lipa), lindetreet eller av Flippovka, en fridag oppkalt etter Sankt Filip. Den rådende teori er imidlertid at navnet er avledet av fornavnet til den religiøse lederen Filip Pustosviat (1672–1742), idet hans tilhengere ble kalt filippovcy eller (fi)lippovane (norsk filipponer).


== Historie ==
Lippovanerne utvandret fra Russland på 1700- og 1800-tallet da de kom i konflikt med hovedstrømningene i den russiske ortodokse kirken. Deres religiøse tradisjoner skriver seg tilbake fra før reformene i den russiske ortodoks kirken på 1600-tallet. Da gudstjenesten ble endret i 1652 fortsatte en del av menigheten på den tradisjonelle måten. De fortsatte å snakke gammelrussisk, korset seg med to fingre istedenfor tre og lot skjegget gro. Kirken forfulgte dem og noen av de gammeltroende begikk selvmord ved å sette fyr på seg selv, mens andre ble tvunget til å utvandre.
I Romania bosatte lippovanerne seg i Tulcea i Dobrudsjaregionen øst i Romania og i Bukovina. I Ukraina slo de seg ned i den sørvestre delen av Odessa oblast (i den historiske regionen Budjak) og i Chernivtsi oblast. I Bulgaria bosatte lippovanerne seg i to landsbyer nordøst i landet.
Den østerrikske keiseren Josef II ble oppmerksom på lippovanernes flid og avholdenhet og bestemte seg for å dra nytte av deres moral. Keiseren ga dem et fristed i Bukovina som i  1775 var innlemmet i det habsburgske riket. De fikk religionsfrihet og bygget egne klostre enda de som folkegruppe ikke var flere enn ca. 3000. Lippovanerne ble også fritatt for verneplikt mot at de gjorde sykehustjeneste. De underkastet seg de østerrikske lovene samtidig som de videreutviklet sine egne bondetradisjoner.
Ceausescus kanaliseringer av Donaudeltaet førte til en stor utflytting av lippovanere i dette området og tilsvarende nedgang i turisttilstrømmingen. Deltaets befolkning var i 1970 ca. 21 000 og var i 1995 sunket til ca. 15 000. Etter kommunismens fall er deltaet igjen åpnet for utenlandsk turisme. 


== Næringsveier og levemåte ==
Lippovanerne var opprinnelig virksomme som birøktere, brønngravere og fremfor alt fruktdyrkere. Med sine små vogner transporterte de bl.a. kirsebær, aprikoser, epler, pærer, plommer, nøtter, druer, honning, olje og voks og eksporterte dette også til land utenfor det habsburgske riket.
De gjenværende lippovanerne bor også i dag i stor utstrekning i karakteristiske hus bygget av leire, tre og med halmtak. Hustomtene er skapt ved å drenere den fuktige grunnen. Deres svarte rosjekter som i dag gjerne også blir påmontert en motor, er et særlig kjennetegn liksom det blå korset på gravene.


== Referanser ==
Nærings-, trafikk- og miljøsentral

Nærings-, trafikk- og miljøsentral (fork. ntm-sentral, ntm, finsk elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskus (ely-keskus, ely), svensk närings-, trafik- och miljöcentralen (ntm-centralen, ntm) er benevnelsen på et statlig regionalt embetsverk i Finland med ansvar for iverksettelses- og utviklingsoppgaver. Nærings-, trafikk- og miljøsentralene ble opprettet 2010. Sammen med regionforvaltningsverkene har ntm-sentralene overtatt oppgavene til lenene, som ble oppløst ved utgangen av 2009. Nærings-, trafikk- og miljøsentralene viderefører dessuten oppgaver til de tidligere arbeids- og næringssentralene, regionale miljøsentralene, miljøkonsesjonsverkene, veidistriktene og arbeiderverndistriktsbyråene.


== Ansvarsområder ==
Nærings-, trafikk- og miljøsentralene har følgende oppgaver:

rådgivnings-, finansierings- og utviklingsservice til bedrifter, sysselsettingsbasert støtte og arbeidskraftutdannelse, landbruks- og fiskerinæringssaker, innvandringssaker og EUs strukturfondprosjekter
miljøvern, kontroll av regionutnyttelse og -oppbygging, naturvern, oppfølging av miljøkonsesjoner, utnyttelse og vern av vannressursene
vedlikehold av landeveiene, veiprosjekter, konsesjonsspørsmål innen trafikk, trafikksikkerhet, kollektivtrafikk samt skjærgårdstrafikk
yrkesrettet utdannelse, oppgaver innen biblioteks-, mosjons-, undervisnings- og ungdomsvesenetNærings-, trafikk- og miljøsentralenes tre ansvarsområder er:

næringer, arbeidskraft, kompetanse og kultur
trafikk og infrastruktur
miljø og naturressurser


== Regional inndeling ==
Det er 15 nærings-, trafikk- og miljøsentraler:

sentraler med tre ansvarsområder: Birkaland, Egentliga Finland, Lappland, Mellersta Finland, Norra Savolax, Norra Österbotten, Nyland, Södra Österbotten og Sydöstra Finland (Kymmenedalen og Södra Karelen).
sentraler med to ansvarsområder (ansvarsområdet næringer, arbeidskraft, kompetanse og kultur samt ansvarsområdet miljø og naturresurser): Kajanaland (under ntm i Norra Österbotten), Norra Karelen (under ntm i Norra Savolax), Södra Savolax (under ntm i Norra Savolax) og Södra Tavastland (Egentliga Tavastland og Päijänne-Tavastland, under ntm i Nyland).
sentraler med ett ansvarsområde (ansvarsområdet næringer, arbeidskraft, kompetanse og kultur): Västra Satakunta (under ntm i Egentliga Finland) og Österbotten (Österbotten og Mellersta Österbotten, under ntm i Södra Österbotten).


== Eksterne lenker ==
Arbets- och näringsministeriet, Statens nya regionförvaltning betjänar från och med den 1 januari 2010.
Närings-, trafik- och miljöcentralen Arkivert 22. januar 2010 hos Wayback Machine.
Toni Spiss

Toni Spiss (født 8. april 1930 i Sankt Anton am Arlberg, død 20. mars 1993 i Sankt Anton) var en østerriksk alpinist som deltok i de olympiske vinterleker 1952 i Oslo.
Spiss vant en olympisk bronsemedalje i alpint under vinter-OL 1952 i Oslo. Han kom på tredjeplass i storslalåm, bak Stein Eriksen fra Norge og Christian Pravda fra Østerrike.


== OL-medaljer ==
1952  Oslo -  Bronse i alpint, storslalåm, menn  Østerrike


== VM-medaljer ==
1954  Åre -  Bronse i alpint, slalåm, menn  Østerrike


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Toni Spiss – Olympedia 
(en) Toni Spiss – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Toni Spiss – FIS (alpint) 
(en) Toni Spiss – ski-db.com
Annemarie Buchner

Annemarie «Mirl» Buchner (født 16. februar 1924 i Ettal, død 9. november 2014) var en tysk kvinnelig alpinist som deltok i de olympiske vinterleker 1952 i Oslo.
Buchner vant tre olympiske medaljer i alpint under vinter-OL 1952 i Oslo. Hun kom på andreplass i utfor, bak Trude Jochum-Beiser fra Østerrike.
Hun ble nummer tre i både slalåm og storslalåm.
Hun ble valgt til årets tyske sportskvinne i 1948.


== OL-medaljer ==
1952  Oslo -  Sølv i alpint, utfor, damer  Tyskland
1952  Oslo -  Bronse i alpint, slalåm, damer  Tyskland
1952  Oslo -  Sølv i alpint, storslalåm, damer  Tyskland


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Annemarie Buchner – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Annemarie Buchner – Olympedia 
(en) Annemarie Buchner – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Annemarie Buchner – FIS (alpint)
Sven Tito Achen

Sven Tito Achen (født 29. juli 1922 i Buenos Aires, Argentina, død 14. november 1986) var en dansk heraldiker. Han ble student 1940 og arbeidet i Politikens Forlag 1944-1953. Han var redaktør for Grimbergs verdenshistorie  1958-1961, og medredaktør for Bibelen i kulturhistorisk lys (9 bind) 1968-1971.
Achen var medstifter av det skandinaviske Heraldisk Selskap og gjorde et stort arbeid som Heraldisk Tidsskrifts første redaktør. Han skrev selv flere viktige artikler om heraldikk og symboler, bokanmeldelser og omtaler av heraldiske nyheter, begivenheter og fenomener.  Han lanserte begrepet «similarisering» om at mange våpenskjold med hensikt ble gjort like hverandre. Vanligvis brukes i heraldikken begrepet differensiering om dette.
Achen var medlem av Académie internationale d'héraldique, og han deltok på en rekke internasjonale heraldiske og genealogiske kongresser.
Han ble først særlig kjent da han vant 10 000 kroner i emnet heraldikk, i det danske TV-programmet 'Kvitt eller dobbelt' i 1956.


== Bibliografi (utvalg) ==
Similarisering – en forsømt side af det heraldiske studium, Heraldisk Tidsskrift, (15/201 =) 2. bind, København 1965-69, side 201-212
Heraldikkens femten glæder, 1971
Alverdens heraldik i farver, (oversatt bok av Carl-Alexander von Volborth), 1972
Danske adelsvåbener, en heraldisk nøgle, 1973
Symboler omkring os, 1978
Danmarks kommunevåbener – samt Grønlands og Færøernes, 1982
Kroppens symbolik, 1983
Symboler, hvad er det?, 1986


== Referanser ==
Georges Anglade

Georges Anglade (født 18. juli 1944 i Port-au-Prince i Haiti, død 12. januar 2010 samme sted) var en haitsk-kanadisk forfatter, geograf og politiker.


== Liv og virke ==
Etter almenskoleavslutning i 1962 studerte Anglade juss i Port-au-Prince, og tok slutteksamen i juss (bakkalaureat) og sosialvitenskaper (diplom) i 1965. Han fortsatte med studier i Strasbourg i Frankrike og tok lisensiatgrad i 1967 i belletristikk og mastergrad i 1969 i anvendt geografi. Etter undervisning ved instituttet for geografi i Strasbourg i ett år fortsatte han å undervise i 1969 i Montréal. Der ble han medgrunnlegger av Université du Québec à Montréal (UQAM) og underviste der som professor i geografi frem til 2002. Han beskjefriget seg særlig med utviklings- og demokratiseringsproblemene i hjemlandet, og dessuten med samme problemkrets vedrørende  Cuba, Den dominikanske republikk, Venezuela, Martinique og Bahamas.
Som forfatter arbeidet Georges Anglade mye innen den litterære genre som kjennes som lodyans, og som er særegen for Haiti og bygger på verkene til forfatteren Justin Lhérisson.
Anglade var motstander av Duvalier-diktaturet og ble fengslet i 1974 og senere  samme år sendt i eksil. Han ble også¨sendt i eksil i 1991. I Montréal grunnla han MAS (Mouvement haïtien de solidarité, «Den haitiske solidaritetsbevegelse») og offentliggjorde i 1990 manifestet La chance qui passe. 
I 1994 ble han rådgiver for regjeringen Aristide og ble i 1995 minister for offentlige oppgaver og i 1996 spesialrådgiver for regjeringen Péval (første regjeringsperiode; 1996-2001.
Anglade omkom sammen med sin hustru under jordskjelvet i Haiti i januar 2010 da hjemmet deres raste sammen.


== Verker ==


=== Lodyans ===
Les Blancs de Mémoire. Montréal: Boréal, 1999.
Leurs jupons dépassent. Montréal: CIDIHCA (Bibliothèque haïtienne), 2000.
Ce pays qui m'habite. Outremont: Lanctôt, 2002.
Et si Haiti declarait la guerre aux USA ? Montréal: Éditions Écosociété, 2004.
Rire haïtien / Haitian Laughter, recueil bilingue de 90 lodyans de Georges Anglade. Engelsk oversettelse ved Anne Pease McConnell. Coconut Creek (Florida): Educa Vision, 2006.


=== Essays ===
L'espace haïtien. Montréal: Presses de l'Université du Québec, 1974.
Mon pays d'Haïti. Montréal: Presses de l'Université du Québec, 1977.
Espace et liberté en Haïti. Montréal: Centre de recherches Caraïbes, Université de Montréal, 1982, 144p.
Atlas critique d'Haïti. Montréal: Centre de recherches Caraïbes, Université de Montréal, 1982, 80 pages, 18 cartes.
Cartes sur table, en trois volumes. Port-au-Prince: Deschamps, 1990.
Chronique d'une espérance; L'Hebdo de Georges Anglade (2007–2008). Port-au-Prince: L'Imprimeur II, 2008.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Biografi
Giuliana Chenal-Minuzzo

Giuliana Chenal-Minuzzo (født 26. november 1931 i Vallonara di Marostica) er en italiensk tidligere alpinist. Hun deltok i de olympiske vinterleker 1952 i Oslo, 1956 i Cortina d'Ampezzo og 1960 i Squaw Valley.
Minuzzo vant en olympisk bronsemedalje i alpint under vinter-OL 1952 i Oslo. Hun kom på tredjeplass i utfor, bak Trude Jochum-Beiser fra Østerrike og Annemarie Buchner fra Tyskland
Åtte år senere, under vinter-OL 1960 i Squaw Valley vant hun en ny bronsemedalje. Hun ble nummer tre i storslalåm bak Yvonne Rüegg fra Sveits og amerikanske Penelope Pitou.
Chenal-Minuzzo avla den olympiske ed under åpningsseremonien i 1956.


== OL-medaljer ==
1952  Oslo -  Bronse i alpint, utfor, damer  Italia
1960  Squaw Valley -  Bronse i alpint, storslalåm, damer  Italia


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Giuliana Chenal-Minuzzo – Olympedia 
(en) Giuliana Chenal-Minuzzo – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(it) Giuliana Chenal-Minuzzo – Italias olympiske komité 
(en) Giuliana Chenal-Minuzzo – FIS (alpint) 
(en) Giuliana Chenal-Minuzzo – FIS (alpint) 
(en) Giuliana Chenal-Minuzzo – ski-db.com
Claudette Werleigh

Claudette Werleigh (født 1946 i Cap-Haïtien i Haiti) var statsminister for Haiti fra 7. november 1995 til 7. februar 1996.
Claudette Werleigh studerte retts- og samfunnsvitenskap i USA, Sveits og Haiti. Fra  1976 til 1987 var hun generalsekretær for det haitiske Caritas. I september 1993 ble hun designert utenriksminister for Haitis eksilregjering. Fra 1995 til 1996 var hun i tre måneder landets statsminister.
I 2007 ble Werleigh valgt til generalsekretær for den internasjonale katolske fredsorganisasjonen Pax Christi International.


== Eksterne lenker ==
Biografi fra Haiti Support
Vi vet inte vart vi ska men vi ska komma dit

Vi vet inte vart vi ska men vi ska komma dit er et musikkalbum fra 2004 av den svenske hiphopgruppen Snook.


== Sporliste ==
«Frankenstein boogie» – 2:39
«Om en minut om en sekund» (feat. Kaah) – 3:16
«Mister Cool» – 3:07
«Har du tänkt på din begravning» (med Luda) – 2:59
«Såpbubblor» – 3:04
«Och farsan snarkar redan» – 4:06
«Lejonhjärta» (med Organism 12) – 5:00
«17. juni» – (med Afasi) – 2:37
«Låtsas som att det regnar» – 3:08
«Håll käften orkestern» – 3:44
«Verklighetsutflykt AB» – 3:30
«Rasmus sista vers» – 3:13
Ólafsfjarðargöng

Olafsfjordtunnelen (lokalt: Ólafsfjarðargöng eller Múlagöng) er en veitunnel nord på Island. Den er 3400 meter lang, har bare et kjørefelt og er en del av Riksvei 82 (Ólafsfjarðarvegur). Tunnelen går gjennom fjellet Ólafsfjarðarmúli mellom fjorden/dalen/bygda Ólafsfjörður i nordvest og bygda Dalvik i fjorden Eyjafjörður i sørøst. Tunnelen åpnet 1. mars 1991.
Kort tid etter åpningen av Olafsfjordtunnelen ble det enighet i parlamentet på Island om at der skulle bygges videre to tunneler mellom Ólafsfjörður i sør og bygda Siglufjörður i nord. I 2006 ble Hedinsfjordtunnelen som prosjektet heter startet og er forventet ferdig i 2010.


== Se også ==
Liste over veitunneler på IslandListe over veitunneler i Norge
Liste over veitunneler i Sverige
Raymond Fellay

Raymond Fellay (født 16. januar 1932 i Verbier, død 29. mai 1994) var en sveitsisk alpinist som deltok i de olympiske vinterleker 1956 i Cortina d'Ampezzo.
Fellay vant en olympisk sølvmedalje i alpint i vinter-OL 1956 i Cortina d'Ampezzo. Han kom på andreplass i utfor, bak Toni Sailer fra Østerrike.


== OL-medaljer ==
1956  Cortina –  Sølv i alpint, utfor, menn  Sveits


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Raymond Fellay – Olympedia 
(en) Raymond Fellay – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Raymond Fellay – FIS (alpint) 
(en) Raymond Fellay – ski-db.com
Get Me to the Church on Time

«Get Me to the Church on Time» er en amerikansk sang med melodi av Frederick Loewe og tekst av Alan Jay Lerner. Den ble skrevet til musikalen My Fair Lady (1956), hvor den ble introdusert av Stanley Holloway.
Den blir fremført av cockneyrollefiguren Alfred P. Doolittle, en søppelmann, far til musikalens hovedperson Eliza Doolittle. Han har mottatt en overraskende testamentarisk gave på fire tusen pund årlig fra en amerikansk millionær, noe som har gitt ham middelklasse-aktverdighet. Følgelig føler Doolittle at han må gifte seg med Elizas «stemor», kvinnen som han har levd i synd med i mange år. Doolittle og hans venner må ha en siste rangel før bryllupet og sangen er en appell til hans venner om ikke å la hans berusede lystighet glemme hans gode intensjoner og sørge for at han kommer til bryllupet.Sangen inneholder de minneverdige linjene:

«I'm getting married in the morning
Ding dong! The bells are gonna chime
Pull out the stopper!
Let's have a whopper!
But get me to the church on time!»


== Notable innspillinger ==
Stanley Holloway – My Fair Lady (Soundtrack) (1964)
Frank Sinatra – Sinatra at the Sands (1966)
Mel Tormé – Mel Tormé and the Marty Paitch Dektette – Reunion (1988)


== Norsk versjon ==
André Bjerke har skrevet en norsk tekst. På norsk bærer den tittelen «Få mæ i kjærka strakas». Henki Kolstad med kor og orkester, dirigent: Mats Olsson, har spilt inn sangen. Den ble utgitt på EP-platen My Fair Lady: utdrag (RCA ERAN 50) i 1959.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
«Get Me to the Church On Time» from «My Fair Lady», 2001 London revival på YouTube
My Fair Lady - «Get Me to the Church On Time», Ash Lawn Opera 2015 på YouTube
Shelly Manne & His Friends - Get me to the Church on time, Shelly Manne & His Friends på YouTube
Helmut Zacharias and His Orchestra - Get Me to the Church On Time på YouTube