jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Maridalsveien 3

Maridalsveien 3 i Oslo er et kvartalstort bygningskompleks som avgrenses av Maridalsveien, Møllerveien og Brenneriveien.
Fra 1855 til 1916 var kvartalet produksjons- og lagerlokaler for Christiania Bryggeri. Etter første verdenskrig overtok Nora Fabrikker området og hadde brusfabrikk og -lager her fram til 1972.
Fra 1973 holdt Sosialsentralen til i komplekset. Dette var et kommunalt kontor og tjenestetilbud i hovedsak beregna på bostedsløse. Det kom etter hvert til å bli Norges største sosialkontor. Det blei knytta ei rekke skandaler til kontoret, og på midten av 1980-tallet blei det avvikla.
Det har seinere vært småindustri og kontorer i bygningene. Byantikvaren flytta i 1996 inn i det gamle malteriet fra 1887, og i 1999 fikk Byarkivet plass i et nybygg i tilknytning til det gamle bruslageret (arkitekter Telje-Torp-Aasen). Det er også andre kommunale kontorer i komplekset. I tillegg er det en del privat virksomhet, galleri, kafé og ungdomskulturhuset X-Ray.
Tolketjenesten i Oslo har også lokaler i Maridalsveien 3.


== Eksterne lenker ==
Hans Jacob Hansteen og Nils Anker: Maridalsveien 3 – et kvartal i gjæring (artikkel i Tobias)
«Maridalsveien 3». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
San-Pédro

San-Pédro er en by i den sørvestre delen av Elfenbenskysten. Byen ligger ved kysten til Atlanterhavet, og er hovedstaden i regionen Bas Sassandra. San-Pédro er den 5. største byen i landet og byen er også hovedstaden i departementet med samme navn. 
Byens havneanlegg gjorde at den utkonkurreste nabobyen Sandra og fikk en stor vekst fra og med 1960-tallet, og folketallet har steget kraftig. San-Pédro hadde omtrent 131 800 innbyggere i 1998, men folketallet har steget en hel del siden da. Industrien omfatter blant annet fiske og sementindustri, og byen er kjent for nattelivet og strendene sine.


== Eksterne lenker ==
(en) San Pédro (Ivory Coast) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) San Pédro – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Lindefjeldvinkel

Lindefjeldvinkelen er en norsk utgave av den tradisjonelle engelsk-amerikanske «framing square». 
Vinkelmeteret er en stillbar vinkel med nøyaktig gradinnstilling.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Lindefjeldvinkelen.no
Liste over ordførere i Kolbu

Liste over ordførere i Kolbu viser navn, parti og funksjonsperiode for ordførere i Kolbu fra opprettelsen av kommunen i 1908 til sammenslåingen med Østre Toten i 1964.


== Se også ==
Liste over ordførere i Østre Toten


== Eksterne lenker ==
Mjøsmuseet: Ordførere på vestsida av Mjøsa
Ljudmila Ulitskaja

Ljudmila Jevgenjevna Ulitskaja (født 21. februar 1943) er en russisk forfatter. I 2001 vant hun Den russiske Booker-prisen for romanen Kazus Kukotskogo (Kukotskij-saken). I 2004 ble hun utnevnt til Årets forfatter (Ivanusjka-prisen) og fikk også den russiske Årets bok-prisen for romanen Iskrenne vasj Sjurik. I 2007 fikk hun prisen Bolsjaja kniga (Den store boken) for romanen Daniel Stein, perevodtsjik.
Ljudmila Ulitskaja er utdannet biolog og arbeidet noen år som forsker på et institutt for genetikk. Hun gikk over til litteraturen da hun i 1979 ble repertoaransvarlig ved Jødisk teater i Moskva. Hun debuterte som forfatter med fortellinger på 1980-tallet. Hun også har skrevet en hel rekke fortellinger og romaner. Hennes bøker er blitt oversatt til mer enn 20 språk og har vunnet priser for beste oversettelse i flere land. Ulitskaja har også skrevet skuespill og barnebøker, og Kazus Kukotskogo er det også laget TV-serie av, med regissøren Jurij Grymov.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Lyudmila Ulitskaya – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Ljudmila Ulitskaja på Internet Movie Database 
(en) Ljudmila Ulitskaja hos The Movie Database 
(en) ELKOST Intl. literary agency
Belchers havslange

Belchers havslange (Hydrophis belcheri) er en art av havslanger. Den finnes i store deler av sørlige Asias havområder. Slangen er hvit med sorte striper, halen er flat og brukes til svømming. Den er sky og angriper sjeldent mennesker. Arten blir av og til omtalt som verdens giftigste slange etter en feilaktig påstand i en bok fra 1996, men det finnes flere slangearter - også blant havslangene - som er giftigere.
Navnet kommer fra den britiske admiralen og oppdagelsesreisende sir Edward Belcher.


== Eksterne lenker ==
(en) Belchers havslange – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Belchers havslange i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Belchers havslange hos Reptile Database 
(en) Belchers havslange hos ITIS 
(en) Belchers havslange hos NCBI 
(en) Kategori:Hydrophis belcheri – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Hydrophis belcheri – detaljert informasjon på Wikispecies
Liste over ordførere i Vardal

Liste over ordførere i Vardal viser navn, parti og funksjonsperiode for ordførere i Vardal fra innføringen av formannskapslovene i 1837 til etableringen av storkommunen Gjøvik i 1964.


== Se også ==
Liste over ordførere i Gjøvik


== Eksterne lenker ==
Mjøsmuseet: Ordførere på vestsida av Mjøsa
Waldemar Carlsen

Waldemar Carlsen (født 29. februar 1880 i Kristiania, død 28. august 1966 på Kongsvinger) var en norsk forfatter, redaktør og agitator. 
Carlsen ble født på Kristiania bys arbeidsanstalt. Moren var 26 år gamle Anne Karoline Eriksen fra Rodeløkka, og faren var oppgitt som den 29 år gamle mureren Carl Johan Throndsen. 
I 1897 begynte Carlsen å arbeide ved Nydals verksted, og der traff han den kjente sosialisten August Schou. I folketellingen for 1900 bodde han i Jens Bjelkes gate 1 sammen med kona Martha. Hun kom opprinnelig fra Stange. De fikk barna Harry Augustin (1901) og Lilly Bergljot (1903). 
Carlsen ble etter hvert aktiv i oppbyggingen av arbeiderbevegelsen på Østlandet. Rundt 1903 begynte han å arbeide ved seilduksfabrikken i Kristiania. Samtidig skrev han artikler i flere sosialistaviser. I 1907 sluttet han i seilduksfabrikken på grunn av helseproblemer og begynte hos Borregaard. Da brøt den første store lockouten i Norge ut. Hjemme satt kona og to barn, og Carlsen begynte å reise rundt og agitere for arbeiderbevegelsen. 
I 1909 skrev han sin første bok, Slitets Mænd, som ble utgitt på J. Aass' forlag. Han var langt nede, og jobbet leilighetsvis som steinhogger ved Iddefjorden. 
I 1910 søkte han og fikk jobben som redaktør for avisa Solungen. I 1913 reiste han til Narvik og ble redaktør i Fremover, før han i 1916 tok jobben som redaktør i Glommendalens Social-Demokrat. Carlsen markerte seg med sin skarpe penn og klare holdninger. Da Arbeiderpartiet sprakk i 1923 fulgte Carlsen og avisen Norges Kommunistiske Parti. Den kom nå ut under det nye navnet Glomdalens Arbeiderblad. I 1925 gikk Carlsen av som redaktør på grunn av avisas økonomiske problemer. Året etter gikk den inn. Boet ble kjøpt opp av A-pressen som videreførte den under navnet Kongsvinger Arbeiderblad. 
Carlsen fikk jobb som vaktmester ved Kongsvinger folkeskole. Etter krigen begynte han igjen å skrive litt for avisa, som i løpet av okkupasjonsårene hadde skiftet navn til Glåmdalen.


== Bokutgivelser ==
Slitets Mænd,  J. Aass' Forlag, 1909
Dragsug, J. Aass' Forlag, 1910
Orian i Grænsefolket, J. Aass' Forlag, 1911
Jernnæven (fortælling fra arbeiderbevegelsens første dage), J. Aass' Forlag, 1913
Det bundløse dyp (omrids av menneskers liv), I.O.G.T.s Norsk Forlag, 1915
Alko-Hoel, G. Krogshus Forlag, 1917
Herjetog i Syd og Nord, Det Norske Arbeiderpartis forlag i Kristiania, 1919
Rønneskovs brand,  Kristiania: Walter Øverland, 1923
Benjamin Hassel, Kristiania: Walter Øverland, 1924
Inger-Johanne Rütter

Inger-Johanne Rütter Bang-Hansen (født 3. august 1941 i Bergen) er en norsk ballettdanser og koreograf.
Etter examen artium studerte hun dans og pedagogikk i London ved Bush Davies School of Dancing og Royal Ballet School. Kortere opphold var i New York, London, Paris, Cannes, Stockholm og Monte Carlo, og hos Rita Tori i Oslo.
Hun var i fast stilling ved Nasjonalballetten (1963–77), der hun ble solist.  Etter pensjonering fra Nasjonalballetten (1977) har hun både danset og koreografert frilans for Rogaland Teater (1977–82), Den Nasjonale Scene (1982–85), Fjernsynsteatret, Det norske teatret (hvit katt i Cats, 1985-87), Oslo Nye Teater/Centralteatret (Ole Brumm 2001), Nationaltheatret (Den glade enke, 1988), Nordland Teater (barnestykket Katter, 1996) og Nasjonalballetten (Farlige forbindelser 2000, Onegin 1999).
Hennes pedagogiske virke innbefatter vikariater ved Smestad og Huseby skole i Oslo, klassisk ballett ved Statens Balletthøgskole og Statens Teaterskole.
Som organisasjonsmenneske har hun representert Oslo Ballettforening og Norsk Ballettforbund.
Hun er søster til danser og koreograf Fredrik Rütter, og gift med teatersjef Kjetil Bang-Hansen.  De er bosatt i Oslo.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Inger-Johanne Rütter i Norsk biografisk leksikon
Mikhail Sjisjkin

Mikhail Pavlovitsj Sjisjkin (ru. Михаил Павлович Шишкин, eng. Shishkin, født 18. januar 1961 i Moskva) er en russisk forfatter. 


== Liv og virke ==
Han er bosatt i Kleinlützel i Sveits og i Moskva, skriver på russisk og utgir sine bøker i Russland. Han har skrevet flere store romaner. Han fikk i 2000 Den russiske Booker-prisen for Vzjatie Izmaila (Erobringen av Izmail) og i 2005 prisen Nasjonal bestselger for Venushår og samme år tredjeprisen i den russiske litteraturpristildelingen Den store boken for samme roman. Den 29. november 2011 ble han tildelt førsteprisen i Den store boken for romanen Pis'movnik.
Sjisjkin er utdannet ved det romanske-germanske fakultet ved MGPI (Moskva humanistisk-pedagogiske institutt) og arbeidet noen år som engelsk- og tysklærer i skolen. Han debuterte som forfatter i tidsskriftet Znamja i 1993 med fortellingen Urok kalligrafii (Kalligrafitime) og har senere skrevet flere romaner.


== Bibliografi ==
1993: Urok kalligrafii (Kalligrafitime, novelle)
1993: Vsekh ozjidaet odna notsj (Det er samme natt som venter alle – Omnes una manet nox, roman)
1994: Slepoj muzykant (Den blinde musikeren, kortroman)
1999: Vzjatie Izmaila (Erobringen av Izmail, roman)
2005: Venerin volos (roman, på norsk i 2010 under tittelen Venushår)
2010: Pis'movnik (roman, på norsk i 2012 under tittelen Brevboken)


== Sjisjkin på norsk ==
Venushår, 2010 (Венерин волос, roman), Oktober forlag, oversatt av Marit Bjerkeng
Brevboken, 2012 (Письмовник, roman), Oktober forlag, oversatt av Marit Bjerkeng
Frakk med spensel, 2011 (Пальто с хлястиком, essay), Samtiden, 1 – 2011, oversatt av Marit Bjerkeng
Først kjem døden, så livet, 2013 (Сначала смерть, потом жизнь, essay), Syn og segn, 1 – 2013, oversatt av Marit Bjerkeng


== Om Sjisjkin på norsk ==
Marit Bjerkeng, 2009, «To stemmer i russisk samtidslitteratur», Marg 4, s. 50–53.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Offisielt nettsted 
(en) Mikhail Pavlovich Shishkin – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
John Chen Shizhong

John Chen Shizhong (kinesisk: 陳適中, født i 26. desember 1916 i Nam i Sichuan i Kina, død 16. desember 2012 i Yibin) var katolsk biskop i bispedømmet Yibin i provinsen Sichuan i Folkerepublikken Kina. 
Han ble bispeviet i juli 1985 av biskop Matthias Duan Yinming av Wanxian. Han ble rektor for det regionale presteseminaret i Chengdu.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Erkebiskop François de Bovet (1745–1838)
Biskop Jacques-Léonard Pérocheau (1787–1861) *bispeviet 1818
Biskop Eugène-Jean-Claude-Joseph Desflèches (1814–1887) *1844
Biskop François-Eugène Lions (1820–1893) *1872
Biskop Jean-Joseph Fenouil (1821–1907) *1881
Biskop Marc Chatagnon (1839–1920) *1887
Biskop Jean-Pierre-Marie Fayolle (1860–1928) *1909
Biskop Pierre Louis Perrichon (1865–1931) *1921
Biskop Louis-Nestor Renault (1872–1943) *1924
Erkebiskop Louis-Gabriel-Xavier Jantzen (1885–1953) *1926
Biskop Matthias Duan Yinmin (Duan In-min) (1908-2001) *1949
Biskop John Chen Shizhong (1916-2012) *1985


== Referanser ==
Ioannina (prefektur)

Ioannina (gresk Ιωάννινα) er et prefektur i Hellas i periferien Ípiros. Hovedstaden i prefekturet er Ioannina. Prefekturet grenser til Albania i nord, og til prefekturene Kastoria i nordøst, Grevena og Trikala i øst, Arta i sørøst, Preveza i sør og Thesprotia i sørvest og vest. Det er det største prefekturet i Ípiros, og dekker omtrent halve periferien. Ioannina er også et av de større prefekturene i Hellas. 


== Geografi ==
Området er kupert og består av fjellkjeder som Tymfi i nordøst, Lakyos i øst, Xerovounio og Tomaros i sørvest og Grammos lengst nord. De fleste av disse fjellkjedene hører til Pindosfjellene. Jordbruksområder finner en i området rundt Ioannina. 


== Provinser ==
Dodoni – Ioannina
Konitsa – Konitsa
Metsovo – Metsovo
Pogoni – Delvinaki


== Kommuner ==
¹ En av få kommuner der rådhuset ligger i en annen kommune. Det blir styrt fra Larisa.
² En av de minste kommunene i Hellas.


== Eksterne lenker ==
Turistguide for Ioannina
ooopa.gr Ioannina portal
Asbjørn Bryhn

Asbjørn Johan Bryhn (født 24. august 1906, død 21. januar 1990) var en norsk jurist og motstandsmann mot den tyske nazistiske okkupasjonsmakten. Bryhn ble den første sjefen for Overvåkningspolitiet etter krigen, fra 1947 til 1966. Bryhn var politimester i Bergen fra 1966 til han ble pensjonist i 1976.
Han var medlem av Politigruppen, og deltok i 1943 i organiseringen og bistanden til sabotasjearbeidet som Asbjørn Sunde utførte i Oslo med den såkalte Osvald-gruppen.
I 1941 ble Bryhn oppsagt fra politiet. Han dro til Sverige, og fra 1. oktober 1942 ble Bryhn en del av administrasjonen som skulle ta seg av de norske flyktningene som tok seg over grensen til Sverige. Bryhn var ansatt på rettskontoret i Sverige, hvor han arbeidet med å avsløre uønskede elementer blant de norske flyktningene.I 1944 ble Bryhn leder for Rikspolitisjefens etterforskningskontor i London.I 1954 ledet han etterforskning mot sin tidligere sabotasjepartner Asbjørn Sunde, som ble dømt for spionasje til fordel for Sovjetunionen. I september 1965 ble Vilhelm Evangs sekretær Ingeborg Lygren arrestert og siktet for spionasje til fordel for Sovjetunionen. Etter tre måneder i varetekt ble hun løslatt og mistanken frafalt. Denne arrestasjonen førte til at Bryhn sluttet i Overvåkningspolitiet og ble politimester i Bergen. Lygren ble forvekslet med Gunvor Galtung Haavik, som ble arrestert 27. januar 1977 og siktet for spionasje med en strafferamme på 21 år.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Andersen, Roy (1954-) (1992). Sin egen fiende: et portrett av Asbjørn Bryhn. [Oslo]: Cappelen. ISBN 8202129303. 
Sunde, Asbjørn (1909-1985) (1987). Menn i mørket. Oslo: Falken. s. 142, 145, 149. ISBN 8270092320. 
T. Bergh og K. E. Eriksen: Den hemmelige krigen, 1998.
Jacobsen, Alf R. (1950-) (1991). Iskyss: om spionasje og kjærlighet i den kalde krigens tid. Oslo: Aschehoug. ISBN 8203163505.
BBB

BBB kan vise til:

Big Bad Brad, kallenavn til Brad Delson
Bad Blue Boys
Bromley-by-Bow
BBB, bokhylle-system fra Eidsvoll rivefabrikk
Bergen Brass Band, et brass band fra Bergen
Big Black

Big Black var et støyrock-band fra Chicago i USA.
Bandet var aktivt mellom 1982 og 1987.
Frontfiguren var Steve Albini.
Big Black nøt liten kommersiell suksess, men har vært svært innflytelsesrikt på andre musikere.
Bandet blir klassifisert som støyrock og har hatt stor innflytelse på industriell rock, men beskrev seg selv som et punkband.
Sammen med Steve Albini, var også gitaristen Santiago Durango og bassisten Jeff Pezzati (Begge fra bandet Naked Raygun) med i bandets originale bemanning. I 1985 ble Pezzati erstattet med Dave Riley, som var med på innspillingen av begge studioalbumemne til Big Black: Atomizer (1986) og Songs About Fucking (1987)
Big Black's aggressive og musikk var preget av harde og intense gitarer, bruk av en Roland trommemaskin istedenfor en trommeslager og elementer av industriell rock. Tekstene var ofte basert rundt mørke og dystre politiske temaer, som mord, voldtekt, seksuelle overgrep mot barn, brannstiftelse, rasisme og kvinnehat. Bandet var kritiske til den kommersielle formen av rockemusikk, og avskydde den typiske måten musikkindustrien opererte på. Big Black ønsket å ha full kontroll over sin egen karrière. Selv når bandet var på sitt aller største, arrangerte de egne turneer, betalte for sine egne studioinnspillinger og nektet å signere kontrakter. Dermed hadde de en stor innvirkning på utviklingen av uavhengige artister og undergrunns musikk. 
I tillegg til to studioalbum, har Big Black utgitt to konsertalbum, to samlealbum, fire EP-er, og fem singler. Alt gjennom uavhengige plateselskaper. Nesten hele bandets katalog ble utgitt i flere år gjennom Touch and Go Records, etter bandet ble oppløst
Liste over ordførere i Fet

Liste over ordførere i Fet viser navn, parti og funksjonsperiode for ordførere i Fet kommune fra innføringen av formannskapslovene i 1837 til 2019.
Fet Kommune ble opprettet som et resultat av Formannsskapslovene av 1837, og omfattet da det samme område som Fet Prestegjeld (Fet og Rælingen). Rælingen ble skilt ut som egen kommune i 1929. Enebakkneset ble overført fra Enebakk kommune til Fet kommune i 1962. Fra 1. januar 2020 er Fet, Sørum og Skedsmo slått sammen til Lillestrøm kommune.


== Kilder ==
Ordførere i Fet fra 1838. Lokalhistorisk Ressurssenter Fet
[1].
Liste over ordførere i Steinkjer

Liste over ordførere i Steinkjer viser navn, parti og funksjonsperiode for ordførere i Steinkjer kommune etter at Steinkjer ble skilt ut som egen kommune fra Stod i 1858.


== Ordførere 1858–1963 (ladestedet) ==


== Ordførere etter 1964 ==


== Se også ==
Liste over ordførere i Stod 1838–1963
Liste over ordførere i Beitstad 1838–1963
Liste over ordførere i Sparbu 1838–1963
Liste over ordførere i Egge 1869–1963
Liste over ordførere i Ogndal 1885–1963


== Referanser ==
Vidar Bergset

Vidar Bergset (født 2. mai 1928 i Stryn, død 6. juni 2020) var en norsk lærer og forfatter. Han har arbeidet i barneskole og ungdomsskole og har også vært lærer på Valdres folkehøgskole. I den tiden var han også redaktør av tidsskriftet Kristen Folkehøgskole. 


== Bibliografi ==
Naudrop i fjellet 1968 barnebok
Ei mørk natt i oktober 1969 barnebok
Ein stad å setje sin fot 1976 dikt ISBN 82-531-3196-8
Utanfor alt eg veit 1983 dikt ISBN 82-513-0111-4
I tru og teneste Jubileumsskrift til Norges Kristelige Folkehøgskolelag 1984 ISBN 82-90300-09-3
I morgon skal vi møtast 1996 dikt
Lagnadet – og alle dei andre 1997 noveller
Nordfjord folkehøgskule 75 år – 1923-1998 1998
Småfolk i farten 2004 Fortellinger om barn
Skatten i åkeren 2006 andaktsbok
Frå sigledammen til hoppbakken 2008 Fortellinger om barn ISBN 978-82-92441-63-3
Brennande liv: ein biografi om Kaj Munk Setesdalsforlaget 2011 ISBN 978-82-92441-62-6


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vidar Bergset hos NRK Fylkesleksikon Sogn og Fjordane
Paul Su Yongda

Paul Su Yongda (født 1955 i Kina) er katolsk biskop i bispedømmet Zhanjiang i provinsen Guangdong i Folkerepublikken Kina. 
Su Yongda studerte til prest ved det regionale seminar i Wuhan fra 1985 og ble presteviet i 1991.  Han tilhførte det annet klassekull i regionalseminarets historie etter at det ble gjenåpnet i  1980-årene,  hvorav mange senere ble biskoper: Joseph Liao Hongqing (Meizhou), Francis Lu Shouwang (Yichang) og Joseph Gan Junqiu (Guangzhou).
Fader Su ble sogneprest i katedralen i Zhanjiang i 1997 og bispeviet 9. november 2004 med biskop John Fang Xingyao av Linyi som hovedkonsekrator.
Bispevielsen skjedde med pavelig mandat, men Vatikanet anser ham som biskop av Beihai, navnet det kanoniske bispedømme som dekker/dekket dette området.
Zhanjiang har om lag 30 000 katolikker (2004).


== Referanser ==
Johann Georg Pisendel

Johann Georg Pisendel (1687–1755) var en tysk fiolinist og komponist.


== Biografi ==
Pisendel var femte sønn i en mittelfrankisk kantorfamilie. Faren Simon, som også var organist, stammet fra Markneukirchen i Vogtland.
Etter farens første musikalske undervisning kom Pisendel i 1697 til hoffkapellet i Ansbach hvor han fikk undervisning av Francesco Antonio Pistocchi og Giuseppe Torelli. Selv om hoffkapellet ble redusert i 1703, fikk Pisendel likevel senere ansettelse som fiolinist. I mars 1709 reiste han til Leipzig, og underveis møtte han Bach i Weimar. Under en reise i 1711 ble han kjent med Georg Philipp Telemann i Eisenach og Christoph Graupner i Darmstadt.
Pisendel var ansatt ved Dresdner Hofkapelle fra januar 1712 til sin død i 1755, først som fiolinist og fra 1728 som konsertmester.


== Betydning ==
Av Pisendels mange reiser fikk et opphold hos Vivaldi i Venezia (1716/17) størst betydning. Pisendel og Vivaldi fikk et nært vennskapsforhold, og Vivaldi skrev mellom 1717 og 1720 fire sonater, fem konserter og en sinfonia med tilegnelsen «fatte p. Mr. Pisendel». Også Tomaso Albinoni og Georg Philipp Telemann dediserte fiolinkonserter til Pisendel.
Etter at han vendte tilbake til Dresden studerte Pisendel komposisjon hos Johann David Heinichen. Blant Pisendels elever var Franz Benda og Johann Gottlieb Graun. Han var også en nær venn av Jan Dismas Zelenka og hjalp til med å utgi noen av hans verker posthumt.
Pisendel var senbarokkens store tyske fiolinvirtuos, og takket være sine personlige egenskaper og pedagogiske ferdigheter vant han tidlig anerkjennelse hos og vennskap med tallrike musikere. Hans virke som konsertmester under dirigenten Johann Adolf Hasse gjorde Dresdner Hofkapelle berømt over hele Europa.


== Musikk ==
Lite av Pisendels komposisjoner er bevart, men det som finnes er av høy kvalitet.

Ti fiolinkonserter
Fire konserter for orkester
to sonater for fiolin
En Sinfonia
En Trio


== Referanser ==


== Kilder ==
(de) Moritz Fürstenau: «Pisendel, Johann Georg». I Allgemeine Deutsche Biographie (ADB). Bind 26, Duncker & Humblot, Leipzig 1888, s. 182–184.
(de) Jörg Krämer: «Pisendel, Johann Georg.» I Neue Deutsche Biographie (NDB). Bind 20, Duncker & Humblot, Berlin 2001, ISBN 3-428-00201-6, s. 482 f. (digitalisering).


== Eksterne lenker ==
Information om hoffmusikkprosjektet ved Sachsische Landesbibliothek – Staats- und Universitätsbibliothek Dresden Arkivert 4. mars 2012 hos Wayback Machine. (Med henvisninger til nettbaserte digitaliserte håndskrifter fra Pisendel-samlingen, deriblant autografer og avskrifter af Pisendel, Vivaldi og andres instrumentalverk)
(en) Fritt tilgjengelige noter av Johann Georg Pisendel i International Music Score Library Project
(de) Verk av og om Johann Georg Pisendel i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket
José Lai Hung-seng

José Lai Hung-seng (kinesisk: 黎鴻昇, født 14. januar 1946 på Taipa i Macao) var katolsk biskop av Macao fra 2003 til 2016.
Han ble presteviet den 28. oktober 1972 og bispeviet til koadjutorbiskop av Macao 2. februar 2001. Da hans forgjenger biskop Domingos Lam Ka-tseung trakk seg tilbake den 30. juni 2003 overtok han automatisk som ordinarie biskop.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Alessandro Mattei (1744-1820) *1767
Kardinal Pietro Francesco Galleffi (1770-1837) *1819
Kardinal Giacomo Filippo Fransoni (1775-1856) *1822
Kardinal Carlo Sacconi (1808-1889) *1851
Kardinal Edward Henry Howard of Norfolk (1829-1892) *1872
Kardinal Mariano Rampolla del Tindaro (1843-1913) *1882
Kardinal Rafael Merry del Val y Zulueta (1865-1930) *1900
Erkebiskop Leopoldo Duarte e Silva (1867-1938) *1904
Biskop Paulo de Tarso Campos * (1895-1970 *1935
Kardinal Agnelo Rossi (1913-1995) *1956
Kardinal John Baptist Wu Cheng-chung (1925-2002) *1975
Biskop Arquimínio Rodrigues da Costa (1924-2016) *1976
Biskop Domingos Lam Ka Tseung (1928-2009) *1987
Biskop José Lai Hung-seng (1946-) *2001


== Referanser ==