jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Januaroppstanden

Januaroppstanden (polsk: powstanie styczniowe, litauisk: 1863 m. sukilimas) var et opprør fra innbyggerne i det forhenværende Det polsk-litauiske samvelde (dagens Polen, Litauen, Hviterussland, Latvia og deler av Ukraina og vestlige deler av Russland). Opprøret startet 22. januar 1863 og varte inntil de siste opprørerne ble fanget i 1865.
Opprøret begynte som en spontan protest fra unge polakker mot militærtjeneste i den russiske hæren og fikk snart støtte fra høytstående litauiske offiserer og politikere. Opprørerne var imidlertid i mindretall og hadde underlegne våpen og måtte falle tilbake på geriljataktikk. De klarte ikke å vinne noen store slag eller å ta større byer eller russiske fort. Men opprøret forstyrret effekten av tsarens avskaffelse av livegenskap, som var ment å få bøndene til å støtte ham. Harde represalier, som offentlige henrettelser og deportasjon til Sibir fikk mange til å oppgi kampen og heller ty til holdningsarbeid med økonomisk og kulturelle forbedringstiltak.
Maioppstanden i Dresden

Maioppstanden i Dresden fant sted i Dresden i Tyskland fra 3. til 9. mai 1849, og var en av de siste hendelsene i det som senere ble kjent som revolusjonene i 1848. Oppstanden var et forsøk på å tvinge gjennom grunnloven som hadde blitt vedtatt av Frankfurtparlamentet. Opprøret ble slått ned av prøyssiske og saksiske soldater i kamper som varte i fire dager, der over 200 opprørere ble drept.


== Referanser ==
Nannacara aureocephalus

Nannacara aureocephalus er en art i gruppen ciklider.
Det er en fisk som finnes i ferskvann i Fransk Guyana, hvor den lever på grunt vann ved bredden av sumper og stillestående vann i skogselver.
Hannen blir ca. 9 cm lang, hunnen ca. halvparten.


== Eksterne lenker ==
(en) Nannacara aureocephalus – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Nannacara aureocephalus i Encyclopedia of Life 
(en) Nannacara aureocephalus i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Nannacara aureocephalus hos FishBase 
(en) Nannacara aureocephalus hos ITIS 
(en) Nannacara aureocephalus hos NCBI 
(en) Nannacara aureocephalus - FishBase
(en) Utbredelseskart - Practical Fishkeeping
(nl) Nannacara aureocephalus - aquavisie.retry.org
Superstition

Superstition er en kanadisk-amerikansk grøsser fra 1982 regissert av James W. Roberson. Hovedrollene spilles av James Houghton, Albert Salmi og Lynn Carlin.
Filmen er også kjent under tittelen The Witch.


== Handling ==
Den unge pastoren George Leahy og familie flytter inn i et gammelt og øde hus i New England som ryktes å være besatt av en ond ånd. Huset har stått tomt i en årrekke og ytterst få av stedets lokale innbyggere tør nærme seg stedet siden en rekke mystiske dødsfall har rammet tilfeldig besøkende. Etterhvert som den nye familien flytter inn begynner en rekke merkelige og uhyggelige ting å skje. Mennesker forsvinner eller blir drept på de mest uforklarlige og groteske måter. Da Leahy begynner å granske husets forhistorie finner han ut at tomta i 1692 var åsted for henrettelsen av en heks. Nå ønsker heksas ånd hevn over de som har bosatt seg der og pastorens og hans familie står midt i «skuddlinjen».


== Om filmen ==
Den ble innspilt i Silver Lake, Los Angeles.
Superstition fikk på grunn av dens voldsskildringer problemer med filmsensuren i flere land. I Storbritannia ble den raskt klassifisert som videovold (Video-nasty) og trukket tilbake fra videomarkedet. Den fikk samme skjebne i Norge.


==== I Norge ====
Filmen fikk ikke kinovisning, men ble utgitt på video av Novio i 1983. Den ble forbudt rundt midten av 1980-tallet.


== I rollene ==
(utvalg)

James Houghton ...  Rev. David Thompson
Albert Salmi ...  Inspector Sturgess
Lynn Carlin ...  Melinda Leahy
Larry Pennell ...  George Leahy
Jacquelyn Hyde ...  Elvira Sharack
Robert Symonds ...  Pike
Heidi Bohay ...  Ann Leahy
Maylo McCaslin ...  Sheryl Leahy
Carole Goldman ...  Elondra
Stacy Keach Sr. ...  Rev. Maier


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Superstition på Internet Movie Database 
(sv) Superstition i Svensk Filmdatabas 
(da) Superstition i Danmark Nationale Filminstitut 
(nl) Superstition på MovieMeter 
(en) Superstition på AllMovie 
(en) Superstition på Rotten Tomatoes
Røykdykker

En røykdykker er en brannkonstabel med kurs og trening i røykdykking.
Røykdykkere brukes i brann- og redningssammenheng både av offentlige brannvesen og industrivern. De settes inn i røykfylte og varme områder for søk og redning og for å slukke branner.
Røykdykkere er iført bekledning som består av varmebestandige klær, finlandshette, hjelm og heldekkende ansiktsmaske som festes i hjelmen eller med hodestropper. På ryggen har røykdykkeren en pusteluftflaske som inneholder komprimert luft. Ansiktsmasken lager et overtrykk slik at røykdykkeren hele tiden har tilgang på frisk luft. Dette holder også varme og giftige branngasser unna åndedrettsystemet.
Yrket er underlagt krav til fysisk og psykisk helse, der røykdykkere må bestå en årlig fysisk test.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Utdanning.no sin yrkesbeskrivelse av røykdykker
Kongeriket Island

Kongeriket Island var et konstitusjonelt monarki som eksisterte fra 1. desember 1918 til 17. juni 1944, da det ble en uavhengig republikk. 


== Opprinnelse under dansk styre ==
Island hadde vært underordnet det danske kongehuset siden 1380, selv om det formelt var en norsk besittelse og en del av Norgesveldet inntil 1814. I 1874, ett tusen år etter at den første bekreftede islandske bosettingen ble opprettet, ble Island bevilget en viss form for selvstyre av Danmark, og utvidet i 1904. Forfatningen av 1874 ble revidert i 1903, og en minister for islandske anliggender ble plassert i Reykjavík, og gjort ansvarlig overfor Alltinget. Unionsloven av 1. desember 1918 anerkjente Island som suveren stat, men forent med Danmark under felles konge, Christian X av Danmark, som på Island fikk gikk under navnet Kristján X. Island tok i bruk sitt eget flagg, men Danmark krevde fortsatt å styre Islands utenrikspolitikk og militærvesen. Unionsloven skulle opp til revisjon i 1940, og kunne bli opphevet tre år senere dersom man ikke kom frem til en avtale.


== Litteratur ==
"Iceland, Home Rule and Sovereignty (1904–44)" at Encyclopædia Britannica. Retrieved on 17 March 2014.


== Se også ==
Islands historie
Invasjonen av Island i 1940
Dalsbygda (Rauma)

Dalsbygda er en liten bygd i Rauma kommune. Bygda er omkranset av høye fjell.
Dalsbygda ligger i en sidedal sørøst for Isfjorden. Helt innerst deler dalen seg til de to dalene Kvanndalen og Erstadalen. Lengst inne i Erstadalen ender dalen i Tverrfjellet, en bratt fjellvegg tvers over dalen. Det er to vanlige stier seg opp på fjellet, en på hver side av Tverrberget. I sør via Saufonnholet og i nord Gluterholet. 
Lars Dahle vokste opp i Dalsbygda og reiste senere ut som misjonær.
Airpics.com

Airpics.com er en norsk nettside, med engelsk innhold og språk, bygget rundt en bildedatabase med godt over 100.000 fly- og flyrelaterte bilder verden over. Fotografer laster opp bilder gjennom sin egen fotograf-konto, og bildene går igjennom en screeningprosess før de aksepteres på siden.
Pr 11. juni 2008 ligger det 114 972 bilder fra 2967 forskjellige flyplasser verden over i basen.


== Eksterne lenker ==
(en) Airpics.com
Kokand

Kokand (alternativt: Khokand, Khoqand; usbekisk: Quqon; russisk: Коканд; tadsjikisk/persisk: Куканд/کوکند ; tsjagatai: خوقند) er en by i Ferganaprovinsen i det østlige Usbekistan, på den sørvestre kanten av Ferganadalen. Kokands befolkning var 192 500 i 1999 og byen ligger på 409 meter.
Siden 18. januar 2008 har Kokands historiske sentrum stått på Usbekistans tentative verdensarvsliste.


== Beskrivelse ==
Kokand ligger i krysningspunktet for gamle handelsveier og langs to viktige veier i Ferganadalen, blant annet den såkalte silkeveien. 
Kokands eksistens har vært kjent siden 900-tallet, under navnet Khavakend og ble ofte nevnt av reisende med karavanrutene mellom India og Kina. Mongolske styrker ødela byen på 1200-tallet. Dagens by begynte som en befestning i 1732, på ruinene av et eldre fort. I 1740 ble det hovedstaden i et usbekisk fyrstedømme, Khanatet Kokand, og det var det religiøse senteret i Ferganadalen, med over 300 moskeer.
I 1876 ble byen erobret av russiske styrker under general Mikhail Skobelev og ble en del av russisk Turkistan. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Kokand – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Khiva

Khiva (usbekisk: Xiva, Хива; russisk: Хива, Khiva; persisk: خیوه Khiveh); alternative eller historiske navn er blant annet Khorasam, Khoresm, Khwarezm, Khwarizm, (arabisk: خوارزم), Khwarazm, Chiwa, og Chorezm) var hovedstaden i Khwarezm og Khiva-khanatet og er idag en by i provinsen Xorazm i Usbekistan. Itchan Kala i Khiva var det første stedet i Usbekistan som ble oppført på UNESCOs verdensarvliste, det skjedde i 1991.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Khiva – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
UNESCO om Itchan Kala (engelsk)
Peggy Hessen Følsvik

Peggy Hessen Følsvik (født 12. november 1960) er en norsk fagforeningsleder som siden mars 2021 er leder av LO, først konstituert etter Hans-Christian Gabrielsens død, siden valgt som sittende leder frem til 2025.


== Biografi ==
Følsvik vokste opp på et småbruk på Vigra ved Ålesund. Hun viste liten interesse for arbeid på gården og fikk sommerjobb på Ålesund lufthavn, Vigra, og meldte seg samtidig inn i fagforeningen Handel og Kontor. Hun flyttet så til Volda og begynte på engelsklinja ved Volda videregående skole og fikk deltidjobb ved flyplassen på Hovden. Hun fikk deretter jobb som kabinpersonale i Widerøes Flyveselskap, før hun flyttet med sin kommende ektemann til Nederland.De flyttet så hjem til Norge og Bærum. Følsvik fikk jobb i Braathens SAFE hvor hun ble valgt til heltidstillitsvalgt i 1998. I 2001 ble hun sentral i kampen for ansattes rettigheter da Braathens SAFE ble kjøp opp av SAS. Gjennom flere års arbeid i rettssystemer med tap både i tingretten og lagmannsretten før LO løftet saken til Høyesterett. Den 31. januar 2006 vant LO frem etter en enstemmig dom.Følsvik var under tiden valgt til nestleder i Handel og Kontor i Norge i 2004 og var 1. sekretær i LO fra 2013 til 2017. I perioden 2017 til 2021 var Følsvik første nestleder i LO. I 2017 ble hun valgt som nestleder i LO med Hans-Christian Gabrielsen som leder. Etter Gabrielsens død i 2021 har hun ledet LO.
Hun er gift med Håvard Garseth, CEO i Aker Energy. De er bosatt i Bærum og har to voksne døtre.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Peggy Hessen Følsvik – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(no) Peggy Hessen Følsvik i Store norske leksikon
5S

5S er en metode med referanse til en liste av fem japanske ord, som oversatt starter med bokstaven S. Metoden karakteriseres ofte som «standardisert opprydding», men er mye mer enn dette. 5S er en filosofi og en måte å organisere og administrere arbeidsplassen og arbeidsflyten  med den hensikt å forbedre effektiviteten ved å eliminere sløsing, forbedre flyt og redusere overflødig prosessering. Målet er at alle til enhver tid vet hvor alt er og ikke bruker tid på å lete. Det skal være raskt å se at noe mangler fra sin dedikerte plass. 
5S fokuserer på hva som skal beholdes, hvor det skal oppbevares og hvordan.


== De fem s-ene står for ==
Fase 1 – Sortere (seiri, 整理)
Gjennomgå alt verktøy, materiell, utstyr, mm. på arbeidsplassen og beholde kun det nødvendigste. Alt annet kastes eller lagres et annet sted.Fase 2 – Systematisere (seiton, 整頓)
Fokuserer på effektivitet ved å organisere verktøy, materiell og utstyr på en slik måte at arbeidsflyten blir mest mulig effektiv ved å ha alt utstyr på riktig plass der det trengs.Fase 3 – Skinne (seisō, 清掃)
Systematisk rydding slik at alt utstyr blir satt tilbake på sin opprinnelige plass etter bruk. Dette skal være en del av de daglige rutinene og ikke basert på skippertak med rydding når det er blitt rotete.Fase 4 – Standardisere (seiketsu, 清潔)
Standardisere arbeidsoppgaver og rutiner slik at enhver vet eksakt hva eget ansvarsområde er.Fase 5 – Sikre (shitsuke, 躾)
Vedlikeholde og forbedre standarder og rutiner. Straks de foregående 4S-er er innført, blir de den normale arbeidsformen. Det skal sikres at fokus beholdes og at en ikke sklir tilbake til gamle arbeidsformer.


== Se også ==
Lean
Transkaukasia

Transkaukasia eller Sør-Kaukasia (russisk: Закавказье – Zakavkazie, oversatt: På andre siden av Kaukasus) er et geografisk område som ligger mellom Russland i nord og Tyrkia og Iran i sør, og omfatter landene Armenia, Georgia og Aserbajdsjan.
Transkaukasia består av den delen av regionen Kaukasia som ligger mellom fjellkjeden Kaukasus i nord, det armenske høylandet og Talysjfjellene i sør, og lavland og sletteområder mot Svartehavet i vest og Det kaspiske hav i øst.
Etter at Det russiske keiserrike brøt sammen, ble Den transkaukasiske demokratiske føderale republikk etablert i februar 1918, men denne opphørte allerede i mai samme år, som følge av krigføringen mot Det osmanske riket i første verdenskrig og de store indre motsetningene.
Området var i perioden 1922 til 1934 en felles republikk innen Sovjetunionen under navnet Den transkaukasiske SFSR, som senere ble delt opp i tre separate sovjetrepublikker.
Hele Transkaukasia lå under Sovjetunionen frem til 1991, da de tre landene ble selvstendige. Etter samveldets oppløsning har det vært en rekke konflikter i området, blant annet Abkhasia og Sør-Ossetia som søker selvstendighet fra Georgia, og Nagorno-Karabakh som Armenia og Aserbajdsjan strides om.
Landene i området produserer olje, mangan, te, sitrusfrukter og vin. 


== Se også ==
Nord-Kaukasia


== Eksterne lenker ==
Caucasian Review of International Affairs – et akademisk tidsskrift om det sørlige Kaukasia (engelsk)
Goethemedaljen

Goethemedaljen (etablert 1955) deles årlig ut av det tyske Goetheinstituttet til utlendinger (unntaksvis også tyskere) som har gjort en fortjenstfull innsats til pleie av tysk språk utenlands, og for å støtte opp under internasjonalt kulturelt samarbeid.
Siden 1975 har Goethemedaljen hatt status av en offisiell utmerkelse i Tyskland.  Utdelingen skjer på Goethes fødselsdag.
Tilsammen har 312 kvinner fra 57 land mottatt medaljen (2006). Den norske Ingerid Dal er en av dem.


== Mottakere den senere tid ==


=== 2016 ===
Akinbode Akinbiyi, nigeriansk fotograf
Jurij Andruchowytsch, ukrainsk forfatter
Dawit Lortkipanidse, georgisk museumsdirektør


=== 2015 ===
Sadik Al-Azm, syrisk filosof og forfatter
Neil MacGregor, britisk kunsthistoriker og museumsdirektør
Eva Sopher, brasiliansk kulturleder og president for Fundação Theatro São Pedro


=== 2014 ===
Krystyna Meissner, polsk regissør og intendant
Gerard Mortier, belgisk opera- og teaterintendant
Robert Wilson, amerikansk regissør


=== 2013 ===
Mahmoud Hosseini Zad, iransk forfatter og oversetter
Naveen Kishore, indisk forlegger og kunstner
Petros Markaris, gresk forfatter og president for Hellas' nasjonale boksenter


=== 2012 ===
Bolat Atabayev, kasakhstansk forfatter teaterregissør og menneskerettighetsforkjemper
Dževad Karahasan, bosnisk forfatter, dramaturg, essayist og litteraturviter
Irena Veisaitė, litauisk teaterviter


=== 2011 ===
John le Carré, britisk forfatter
Adam Michnik, polsk publisist
Ariane Mnouchkine, fransk teaterregissør


=== 2010 ===
Ágnes Heller, ungarsk filosof
Fuad Rifka, libanesisk oversetter, lyriker og filosof
John Spalek, amerikansk germanist og eksilforsker


=== 2009 ===
Lars Gustafsson, svensk forfatter og filosof
Victor Scoradeţ, rumensk teaterkritiker og oversetter
Sverre Dahl, norsk oversetter


=== 2008 ===
Gholam Dastgir Behbud
Bernard Sobel
John E. Woods


=== 2007 ===
Daniel Barenboim
Dezső Tandori
Zacharov Stanlovksy
Kim Min-ki


=== 2006 ===
Vera San Payo de Lemos
Giwi Margwelaschwili
Said


=== 2005 ===
Samuel Assefa
Ruth Klüger
Dmytro Volodymyrovych Satonsky
Yoko Tawada
Simone Young


=== 2004 ===
Mohan Agashe
Kevin Willie
Imre Kertész
Paul Michael Lützeler
Anatoli A. Michailow
Sergio Paulo Rouanet


=== 2003 ===
Lenka Reinerová
Jorge Semprún


=== 2002 ===
Werner Michael Blumenthal
Georges-Arthur Goldschmidt
Francisek Grucza
Butleramus
Touradj Rahnema
Antonio Skármeta


=== 2001 ===
Adonis
Sofia Gubaidulina
Gerardo Marotta
Werner Spies


=== 2000 ===
Nicholas Boyle
György Konrád
Daniel Libeskind
Sara Sayin
George Tabori
Abdel-Ghaffar Mikkawy
Adam Bufkin


== Øvrige mottakere av medaljen ==
Pierre Bertaux 1970
Bruno Bettelheim
Agnes Bluhm 1940
Pierre Boulez
Pierre Bourdieu
Gordon A. Craig 1987
Ernst Gombrich
Jan Hoet
György Ligeti
Michael Gorski
Sir Karl Raimund Popper
Giorgio Strehler
István Szabó
Michel Tournier
Joseph Wackerle 1940
Billy Wilder
Isang Yun 1995


== Referanser ==
Finlandiahuset

Finlandiahuset  er et konserthus- og kongresssenter ved Tölöviken i Helsingfors. Huset ble tegnet av Alvar Aalto og sto ferdig i 1971. 
Konsertsalen har plass for 1700 tilhørere. Kongresshallen har rom for mellom 450 og 900 personer, avhengig av type arrangement.
Finlandiahusets åpningskonsert ble holdt 2. desember 1971. Kongressfløyen ble åpnet i 1975, like før OSSE-toppmøtet i Helsingfors 1975, med 32 statsledere til stede. Slutterklæringen fra møtet ble underskrevet i Finlandiahuset. 


== Arkitektur og design ==
Alvar Aalto fikk til oppdrag å planlegge et konsert- og kongresshus, som skulle være første del av en større byutviklingsplan for området rundt Tölöviken, en plan som Aalto hadde presentert i 1961. Planen inneholdt forslag om flere kulturbygg langs vikens vestre strand, men Finlandiahuset er det eneste som ble realisert i forhold til denne planen.
Bygget karakteriseres av en lang bygningskropp, med et auditorium som skyter opp over den horisontale taklinjen. Fasaden er dekket av marmor fra Carrara i Italia, mens taket er dekket med kobber. Vindusinnfatningene er av teak. Marmor brukes også i interiøret, sammen med detaljer i tre og keramikk. Inne i konsertsalen veksler hvit marmor med koboltblå vegger.
Finlandiahuset har vært plaget av noen konstruksjonsfeil. De 3 cm tynne marmorskivene fikk bølgeform og ble vridd. På 1990-tallet ble man nødt til å skifte ut platene, fordi det også var en fare for at de kunne løsne og falle av. Det ble vurdert å bruke hvit finsk granitt til erstatning, men Museiverket og Alvar Aalto-selskapet mente at dette ville være i strid med byggets arkitektur. Ny, tykkere marmor ble montert i 1998, men pr 2006 ble det rapportert at problemet hadde kommet tilbake. Flere av Aaltos andre marmorkledte bygninger i Helsingfors er berørt av det  samme problemet. 
Konsertsalens akustikk har også blitt kritisert. Dens form, som Aalto hentet fra et klassisk gresk amfiteater, er velegnet for muntlig fremføring, men fungerer dårligere for store konserter. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Finlandia Hall – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Aleksandr Herzen

Aleksandr Ivanovitsj Herzen (russisk: Александр Иванович Герцен;  født 25. marsjul./ 6. april 1812greg. i Moskva, død 9. januarjul./ 21. januar 1870greg. i Paris) var en ledende russisk, vestlig orientert, skribent og filosof, kjent som «den russiske sosialismens far». Herzen har blitt sett som den som la det politiske grunnlaget for at livegenskapen for russiske bønder ble opphevet i 1861.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Artikkel i avisen The Observer om Herzen, «den glemte revolusjonære», av dramatikeren Tom Stoppard (engelsk)
Anton Jervell

Anton Jervell (født 14. juni 1901 i Kristiania, død 29. desember 1987) var en norsk overlege og professor, kjent for sine bidrag til vitenskapen.
Han tok medisinsk eksamen (1925) og studerte ellers i Wien, Paris, England og USA, samt dr.med. på avhandlingen Elektrokardiographische Befunde bei Herzinfarkt (Kistes forlag, 1936) om bruk av elektrokardiografi ved hjerteinfarkt.  Med Fred Lange-Nielsen oppdaget han «Agdergenet» også kjent som «Jervell og Lange-Nielsens syndrom» (JLNS) (1953).Jervell hadde sin kliniske utdannelse fra Ullevål sykehus, Rikshospitalet og  Gades patologiskanatomiske Institutt ved Haukeland sykehus.  Siden virket han som overlege ved  medisinsk avdeling, Tønsberg sykehus (1938–56) og  Ullevål sykehus (1956–71), samt utnevnt til professor ved Universitetet i Oslo (1956–71).  Etter pensjonering praktiserte han indremedisin (1971–80). Han var langtids medlem av Statens Sykehusråd, styreformann i Norsk Medisinaldepot, formann i Det norske råd for hjertekarsykdommer (1966–69), og medlem av Den faste Farmakopekommisjon.
Han var far til medisinprofessor Jak Jervell.


== Utmerkelser ==
Christian Xs frihetsmedalje
ridder av St. Olavs orden


== Referanser ==
Indravarman I

Indravarman I var konge i Khmerriket i det som i dag er Kambodsja fra 877 til 890.
Indravarman I overtok etter sitt søskenbarn Jayavarman III. I løpet av sin regjeringstid klarte han å utvide riket uten å krige, og han satte igang store byggeprosjekter finansiert av handel og jordbruk. I 879 bygget han tempelet Preah Ko ved Roluos, hovedstaden som lå i nærheten av dagens Phumi Rôluos, og dette tempelet viser en ny fase innen Khmerarkitektur. Han fikk bygget en kunstig innsjø som fungerte som et reservoar der, en del av et omfattende irrigasjonssystem. Han grunnla også byen Hariharalaya hvor han bygde Bakongtempelet i 881. 
Indravarman I ble etterfulgt av sin sønn Yasovarman I.


== Referanser ==
Flake (sang)

«Flake» er en sang skrevet og sunget av Jack Johnson. Det er Johnsons debutsingel og ble utgitt i 2002 som den første og eneste singelen fra albumet Brushfire Fairytales.
«Flake» var en mindre suksess for Johnson i USA, hvor han for første gang kom på U.S. Billboard Hot 100, plass 73. Sangen ble også stor i New Zealand, hvor den som høyeste plassering kom på 6.-plass.
«Flake» er fortsatt blant Jack Johnsons 10 største singler, og den mest kjente singelen i New Zealand.


== Listeplasseringer ==
Preah Ko

Preah Ko (Khmer ប្រាសាទព្រះគោ  Den hellige okse) var det første tempelet som ble bygget i den historiske og nå forlatte byen Hariharalaya (i området som i dag er kjent som Roluos), og det ligger omtrent 15 km sørøst for hovedgruppen av templer i Angkor, Kambodsja. Tempelet ble bygget i 879 under Khmerkongen Indravarman I til ære for medlemmer av kongens familie, som i tempelet blir satt i sammenheng med hinduguden Shiva.


== Etymologi ==
Preah Ko har fått sitt navn etter de mange statuene av okser som står på framsiden av tempelet vendt mot templets hovedtårn. Man tror at disse statuene skulle representere Nandi, oksen Shiva ofte red på.


== Historie ==

Indravarman I, nevøen til Jayavarman II som regnes som Khmerrikets grunnlegger, overtok tronen i 877, og satte raskt i gang med flere store byggeprosjekter. Det første av disse var Preah Ko, som sto ferdig i 879. Templet ble i 880 dedikert til en devaraja av kong Indravarman I.


== Tempelet ==
Preah Ko består av seks mursteinstårn, plassert i to rekker med tre tårn i hver, på en plattform av sandstein. Tårnene vender mot øst, og det forreste tårnet i midten er det høyeste. Dette tårnet er dedikert til Jayavarman II. Tårnet til venstre er dedikert til Prithivindreshvara, Indravarmans far, og tårnet til høyre til Rudreshvara, hans bestefar. De tre tårnene i bakerste rekke er dedikert til konene til disse tre. Alle tårnene har avbildninger av Shiva.


== Se også ==
Angkor


== Referanser og fotnoter ==


== Litteratur ==
Michael Falser: The Pre-Angkorian Temple of Preah Ko. A Sourcebook of the History, Construction and Ornamentation of the Preah Ko Style. White Lotos Publication. Bangkok 2006. (200 pages, ISBN 974-4800-85-2)


== Eksterne lenker ==
(en) Preah Ko – kategori av bilder, video eller lyd på Commons