jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Transpromo

Transpromo er en kombinasjon av ordene «TRANSaction» og «PROMOtion». Begrepet brukes om utnyttelse av fakturaer, kontoutskrifter og lignende til markedsbudskap. 
Utstederen/avsenderen oppnår med bruk av transpromo flere fordeler, som: 

Spare porto og papir
Få maksimal oppmerksomhet på markedsbudskapet
Økt relevans (Budskapet kan knyttes til kundeprofil/kjøpsmønster/segment)Hele konseptet bygger på antagelsen om at kunder viser større interesse for fakturaer etc. enn for ren reklame. 
Transpromo er nært beslektet med 1:1-dialog, «white space management» og DM (Direkte Markedsføring). Begrepet er relativt nytt, og brukes særlig i forbindelse med variabel fullfargetrykk.


== Eksterne lenker ==
Transpromo
An Intelligent Approach to TransPromo
Birger Möller

Birger Möller (født 8. oktober 1878 i Finland, død 7. juni 1961 i Arvika) var en svensk trener i fotball, kjent i Norge som innleid rikstrener for Norges herrelandslag i fotball 1918-1920, blant annet i den kamp som ga landslagets 1. seier (3-1 mot Sverige den 16. juni 1918).  
Han fungerte kun som trener, da det den gang var Norges fodballforbunds Internationale udtagningskomité (UK) som, gjerne
etter en uttakningskamp, bestemte hvilke spillere som fikk være med. Til hans første kamp hadde valgt syv av elleve fra klubben Sarpsborg FK. Debutkampen
resulterte i 0-2 borte mot Sverige.  Det er også sagt at han innførte mye balltrening og
formasjonstrening.
Som trener for landslaget var han også benevnt som en kostholdspioner, noe som overrasket
sportsjournalist P. Chr. Andersen fra Aftenposten: «han hadde tatt av bordet alle delikatesser der kunde bevirke daarlig mave».Tidligere var han trener i Djurgårdens IF Fotboll der han også hadde spilt centerhalf.  I tiden i Norge ble han også utleid til klubber for kroner 75 per time. Også senere var han innom landet. Han var trener i Selbak Turn & Idrettsforening da klubben rykket opp i A-klassen i Østfold krets i 1926, tillike sommertrener for Fredrikstad FK, et virke han hadde i mange sesonger og for andre klubber, som Kyrksæterøra Idrettslag i 1936.  For Sandefjord Ballklubb trente han 1920-22 og Fredrikstad FK 1923.  Han trente IFK Kumla og var vaktmester ved deres anlegg 1926–30. I 1942-43 trente han topplaget Jönköpings Södra.


== Referanser ==
Skreddergården

Skreddergården i Akersgata 20 i Oslo, er en forretningsgård oppført i 1894 for skreddermester Carl Hansen. Arkitekt var Christian Reuter. Bygningen er oppført i nyrenessanse og er dekorert med "al secco"  utført med tokomponent silikatmaling oppfunnet og patentert av Adolf Wilhelm Keim i 1878.  Arbeidene ble trolig utført av Arne Fladager (1851-1917).Fordi bygningen ligger litt bortgjemt bak Stortingsbygningen, er det lett å overse fasademaleriene i de øvre etasjene når man passerer.


== Kulturminne ==
Skreddergården er et kulturminne og har nummer 86166 i Riksantikvarens kulturminnebase.


== Bildegalleri ==

		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Avsnitt om Akersgata 20 fra Geologien i sentrum - geologiske byvandringer i sentrum
«Skreddergården». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Vertigo (film)

Vertigo er en amerikansk psykologisk thriller og mysteriefilm fra 1958 regissert av Alfred Hitchcock. Filmen handler om en pensjonert politietterforsker som tar et privat oppdrag fra en mann som ønsker at han skal følge etter hans kone. Kona skal ha oppført seg forunderlig den siste tiden og ektemannen mener hun er besatt av sjelen til hennes avdøde oldemor som begikk selvmord da hun var på hennes alder. Underveis oppdager etterforskeren at det er flere sider ved saken som er merkelig. Hovedrollene spilles av James Stewart og Kim Novak, mens sentrale biroller spilles av Barbara Bel Geddes, Tom Helmore og Henry Jones. Manus er basert på Boileau-Narcejacs roman D'entre les morts (1954). 


== Handling ==

Filmen er lagt til San Fransisco og handler om den pensjonert politietterforske John «Scottie» Ferguson som sliter med å overkomme følelser av svimmelhet etter en traumatisk opplevelse i tjeneste. 
En dag blir han kontaktet av en privat investor som ønsker at han skal spionere på hans kone Madeleine. Madeleine er blitt besatt av sjelen til sin avdøde tippoldemor, og kan komme til å begå selvmord fordi hun nå er like gammel som det tippoldemoren var da hun tok sitt eget liv. Scotties oppdrag blir å fotfølge Madeleine, finne ut av mysteriet og stanse galskapen som tilsynelatende har tatt bolig i henne. Flere underlige ting skjer og etterhvert begynner han å mistenke at noen driver et dobbeltspill.


== Om filmen ==
Vertigo mottok blandede tilbakemeldinger ved premieren, men har høstet betydelig bedre kritikk i ettertid.Filmen ble nominert til en Oscar i kategoriene beste scenografi og beste lyd.


== Medvirkende ==
James Stewart som John «Scottie» Ferguson
Kim Novak som Madeleine Elster / Judy Barton
Barbara Bel Geddes som Midge Wood
Tom Helmore som Gavin Elster
Henry Jones som rettsmedisiner
Raymond Bailey som Scotties doktor
Ellen Corby som bestyrer for McKittrick Hotel
Konstantin Shayne som pop Leibel
Lee Patrick som bileier forvekslet med Madeleine


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==

(en) Vertigo på Internet Movie Database 
(no) Vertigo hos Filmfront 
(no) Vertigo på NRK TV 
(sv) Vertigo i Svensk Filmdatabas 
(da) Vertigo i Danmark Nationale Filminstitut 
(fr) Vertigo på Allociné 
(nl) Vertigo på MovieMeter 
(en) Vertigo på AllMovie 
(en) Vertigo på Turner Classic Movies 
(en) Vertigo på Rotten Tomatoes 
Alfred Hitchcock Wiki:Vertigo (1958)
Vertigo: Ukens «Film Noir»
A Very Different "Slice of Cake:" Restaurering av Alfred Hitchcocks Vertigo
Vertigo: Then & Now Før og etter-bilder av lokaliteter i San Francisco som kan sees i filmen
Vertigo-bildegalleri
Pseudokode

Pseudokode er en kompakt og informativ beskrivelse av programmeringen av en algoritme. Pseudokode bruker strukturelle konvensjoner fra noen programmeringsspråk, men er skrevet for å leses av mennesker, snarere enn en datamaskin. Slik kode utelater derfor vanligvis detaljer som ikke er nødvendige for at mennesker skal forstå algoritmen, som variabeldeklarasjoner eller systemspesifikk kode. Hensikten med å skrive pseudokode, er at det er lett for leseren å forstå algoritmen, uavhengig av hvilket programmeringsspråk leseren er vant til å bruke.


== Syntaks ==
Siden pseudokode ikke skal leses av en maskin, eksisterer det ingen faste regler for syntaksen. Pseudokode trenger således heller ikke å skrives på engelsk, dersom det er ønskelig å bruke et annet skriftspråk. Det vanligste er likevel å benytte seg av strukturelle konvensjoner fra vanlige programmeringsspråk.


=== Eksempel ===
<variabel> = <uttrykk>

hvis <betingelse>
    gjør noe;
ellers
    gjør noe annet;

mens <betingelse>
    gjør noe;

for <variabel> fra <første verdi> til <siste verdi> med <steglengde>
    gjør noe med variabelen;

funksjon <funksjonsnavn>(<argumenter>)
    gjør noe med argumentene;
    returner noe;

<funksjonsnavn>(<argumenter>)    // Funksjonskall


== Maskinkompilering av pseudokode ==
Det har ofte blitt foreslått å gjøre fremtidige programmeringsspråk likere pseudokode eller naturlig språk. Tanken er at stadig økende datakraft og bedret kompileringsteknologi vil gjøre datamaskinene i stand til å lage programmer fra algoritmebeskrivelser, i stedet for å kreve at brukeren må mate inn spesifikke detaljer med streng syntaks. Imidlertid viser de mest populære programmeringsspråkene mindre likhet med naturlig språklig grammatikk enn eldre språk, på grunn av introduksjonen av «punkt-notasjon» i objektorientert programmering.
Dølaringen

Dølaringen boklag er et forlag som holder til på Lillehammer. Forlaget er eid av Gudbrandsdal Historielag, og har gitt ut Årbok for Gudbrandsdalen (Opprinnelig Årbok for Dølaringen) siden 1930. 
I tillegg gir de ut annen lokalhistorisk litteratur.


== Eksterne lenker ==
dolaringenboklag.no
gudbrandsdalhistorielag.no/
Årbok for Gudbrandsdalen

Årbok for Gudbrandsdalen er en lokalhistorisk årbok utgitt av Dølaringen boklag på Lillehammer.
Bortsett fra tre år under krigen har den kommet ut hvert år siden 1930. Det betyr at den er blant de eldste lokalhistoriske årbøker i Norge. Årbokens redaktør fra 2007 er Kristian Hosar, som i en årrekke har vært bokens billedredaktør.


== Eksterne lenker ==
Hjemmesiden til Årbok for Gudbrandsdalen
James Luceno

James Luceno (født i 1947) er en bestselgende forfatter av tre romaner i serien The New Jedi Order: Agents of Chaos: Hero's Trial, Agents of Chaos: Jedi Eclipse and The Unifying Force. 
Han skrev også The Visual Dictionary of Star Wars, bokversjonen av Episode III, romanen Cloak of Deception og eboka Darth Maul: Saboteur.
Han er også forfatter av Web Warrior-serien og medforfatter av Robotech-serien (basert på tegnefilmserien med samme navn). Sammen med hans nære venn Brian Daley skrev han bøkene under psevdonymet Jack McKinney. 
Han skrev også bokversjonene av The Shadow og The Mask of Zorro. 
Hans siste bøker innenfor Star Wars-universet er Labyrinth of Evil og Dark Lord: The Rise of Darth Vader. 
Han lever i dag i Annapolis i Maryland sammen med sin kone og to barn, Jake og Carlos Luceno.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) James Luceno på Internet Movie Database
Jason Friedberg

Jason Friedberg (født 13. oktober 1971) er en amerikansk filmregissør og manuskriptforfatter. Han er best kjent for filmserien ____ Movie, som inkluderer hans manuskriptarbeide på den første Scary Movie film, samt å være instruktør på både Epic Movie og Date Movie. Han arbeider ofte sammen med sin gode partner venn, Aaron Seltzer som han har laget alle sine filmer sammen med. De har sammen også skrevet adskillige andre satire manuskripter, som ennå ikke er blitt filmatisert, som «Raunchy Movie» og «Remembering the Titans on Any Given Sunday Gives Me the Varsity Blues». De har også fullført manuskriptutgaver av «Little Green Men» og «The Year without Santa Claus»", samt «H.R. Pufnstuf» og en omskrivning av «Scary Movie 3: Episode I – Lord of the Brooms». Alle manuskriptene er for tiden under utvikling.


== Filmografi ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Jason Friedberg på Internet Movie Database 
(sv) Jason Friedberg i Svensk Filmdatabas 
(da) Jason Friedberg på Filmdatabasen 
(da) Jason Friedberg på Scope 
(fr) Jason Friedberg på Allociné 
(en) Jason Friedberg på AllMovie 
(en) Jason Friedberg hos The Movie Database
Taylor-rapporten

Taylor-rapporten er en rapport som ble utarbeidet etter Hillsborough-tragedien i Sheffield i april 1989, der 96 Liverpool-supportere ble klemt i hjel på en ståtribune. Engelske myndigheter satte på dagsordenen særlig to krav til landets fotballstadioner etter denne ulykken. Det første var å fjerne alle ståtribuner fra stadioner som tilhørte klubber i de to øverste divisjonene. Det skulle bare være sitteplasser på tribunene. Det andre var at alle gjerder og skiller mellom tribunene og gressmatten skulle fjernes. På Hillsborough Stadium hadde det store problemet vært at supporterne ble stengt inne på den overfylte tribunen av høye nettinggjerder.
Taylor-rapporten fikk sitt navn fra lord Taylor av Gosforth (i England) som ledet den regjeringsoppnevnte kommisjonen som skulle finne løsninger på stadionproblemet. En foreløpig rapport ble offentliggjort i august 1989. I januar 1990 kom den endelige rapporten. Denne rapporten identifiserte årsakene til Hillsborough-tragedien og kom med løsningsforslag for å ivareta publikums sikkerhet ved store idrettsarrangementer i fremtiden.
Taylor-rapporten er synonym med anbefalingene der alle store stadioner måtte ombygges til bare sitteplasser, videre at alle tilskuere med billett skulle ha et reservert sete, og det stod som en motsetning til at det var lov med tribuneområder der noen kunne stå eller hele tribuneseksjoner bare bestod av ståplasser. The Football League i England og Skottland innførte så regler der alle klubbene i de øverste divisjonene (det gjelder de to øverste divisjonene i England) måtte gjennomføre de vedtatte stadionforandringene.
Noen klubber hadde startet med å oppgradere sine stadionanlegg før regelen ble vedtatt i 1990. For eksempel hadde fotballklubben St Johnstone i Perth, Skottland, allerede bygget et nytt fotballstadion i McDiarmid Park, der det bare var sitteplasser, som så stod klart til åpningskampen i 1989/1990-sesongen.
Rapporten slo ikke fast at ståplasser på tribunene var utrygge under alle forhold, men regjeringen i Storbritannia vedtok likevel at ståplasser ikke skulle være tillatt i det hele tatt. Regelen er ikke innført å gjelde for de laveste profesjonelle divisjonene, siden det der sjelden er snakk om fullsatte stadioner.
Andre anbefalinger fra Taylor-rapporten gjaldt hvilke gjenstander som skulle være tillatt på tribunene, slik som alkoholholdige drikkevarer, stolper og tribuneskiller, gjerder, billettskranker, billettpriser og andre stadiongjenstander.
Klubber som ble tvunget til å bygge om sine stadionanlegg, fikk betydelige støttebeløp fra britiske styresmakter fra 1991 av. Noen klubber fikk dispensasjon fra reglene med tidsfrist om ombyggingskrav. Siden 1998 har samtlige stadionanlegg i den øverste divisjonen i Skottland (Scottish Premier League) bare bestått av sitteplasser.


== Eksterne lenker ==
(en) The Hillsborough Stadium Disaster: Inquiry by The Rt Hon Lord Justice Taylor – Interim Report
Eide Auto

Eide Auto AS er et transportselskap lokalisert i Eide kommune på Nordmøre, stiftet i 1934. Selskapet drev lokal- og skoleruter i kommunen, samt langruter Kårvåg (på Averøya)-Vevang-Eide-Molde. I Kårvåg var det samband med bussruter Kårvåg-Kristiansund. Selskapet mistet rutetrafikken fra nyttår 2017, og har siden da hatt lite aktivitet.


== Tidlig historie ==
Eide Auto ble grunnlagt av Anders J. Naas (1884-1948). Naas begynte som rutebilsjåfør i 1909, først på ruta Molde-Batnfjord i Molde Automobilselskap. Var etter dette en tid sjåfør på ruta Åndalsnes-Dombås. Han startet bilrute Eide-Fræna-Årødalen-Molde i 1930. Sønnen Johan Nås ble med i bedriften fra 1933 og han overtok Eide Auto i 1948 etter farens død. 
I 1935 ble ruta utvidet til Lyngstad, i 1938 til Sørstrand, Bolli og Gaustad. I 1940 ble det godsrute Eide-Kristiansund over Gjemnes, og i 1941 ble det personrute på samme strekning. I 1955 åpnet ferjesambandet Ørjavik-Tøvik. Ørjavik ligger ved Lyngstad og Tøvik er på sørsida av Averøya. Det ble samkjøringsruter med Averøy Billag og gjennomgående ruter Kristiansund-Molde. Den gikk over ferjesambandet Kristiansund-Bremsnes. Averøy Billag hadde bussrutene Bremsnes-Tøvik, både over indre og yre sida av Averøya. Eide Auto kjørte videre Ørjavik-Eide-Molde.


== Nyere historie ==
I 1970 startet Eide Auto godstrafikk utenfor rute. Det var langtransportbiler som gikk fra Nordmøre og Romsdal til Østlandet og utlandet. 
Rutebilstatistikken fra 1978 kan illustrere omfanget av virksomheten. Da hadde selskapet 18 heltidsansatte, 11 busser, 9 lastebiler, 6 tilhengere og 2 andre vogner.
I 1989 åpnet Atlanterhavsveien mellom Averøya og fastlandet ved Vevang. Ferjesambandet Ørjavik-Tøvik ble nedlagt. Averøy Billag og Eide Auto etablerte samkjøring av rutetrafikken Molde-Eide-Vevang-Bremsnes fram til desember 2009 da tunnelen mellom Averøya og Kristiansund åpnet. På dette tidspunkt hadde Nettbuss overtatt Averøy Billag. Samkjøringsavtalen mellom selskapene ble endret. Eide Auto tok over alle ruter Molde-Eide-Vevang-Kårvåg, mens Nettbuss strekningen Kårvåg-Kristiansund. Gjennomgangsreisende måtte bytte buss på Kårvåg. 1. januar 2014 overtok Tide Buss rutetrafikken på Averøya etter anbudskonkurranse.
Langtransportvirksomheten ble utviklet utover 1970-tallet og utgjorde ca. 2/3 av selskapets omsetning på slutten. Denne aktiviteten omfattet ca. 10 vogntog. Med unntak av ett vogntog ble denne virksomheten solgt til Veøy Billag på Åndalsnes i april 2001. Bussaktivitetene ble samtidig skilt ut i Eide Auto Buss AS.Biler og tilhengere fra Eide Auto er lakkert kremgule med rød og blå dekor. Tidligere var blå hovedfargen.
Fra 1. januar 2017 overtok Boreal Buss all busstrafikk på Romsdalshalvøya, og anbudet omfatter også alle bussrutene Eide Auto utfører. 31. desember 2016 var tida over for Eide Auto som rutebilselskap


== Referanser ==


== Litteratur ==
Hjermann, Lasse. (redaksjonsnemnd: Hjermann, Lasse; Høsteng, Arne Kristian; Vollstad, Knut) 2001. Rutebilnæring under omstilling 1965-2000. Transportbedriftenes landsforening Møre og Romsdal. Molde, 2001. 137 sider. ISBN 82-7955-028-3


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Sigurd Wathne

Sigurd Wathne (født 12. februar 1898 i København, død 26. mars 1942 i Swansea) var en norsk fotballspiller, kjent fra landslaget.
Han var målvakt og spilte også i andre posisjoner for Brann 1914-22 og fikk 2.-plass i Norgesmesterskapet i fotball for herrer 1917 og 1918.
Wathne tok over etter Ingolf Pedersen som målvakt for Norges herrelandslag i fotball 1918-22 (14 kamper), og deltok blant annet under Sommer-OL 1920 i Antwerpen. Han avsluttet fotballkarrieren i Mandalskameratene rundt 1930.
Under den andre verdenskrig var han skipsmaskinist, blant annet om bord på DS Risøy som ble torpedert den 20. mars 1942.  Wathne døde av skadene en uke etter.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Sigurd Wathne – Olympedia 
(en) Sigurd Wathne – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Sigurd Wathne – EU-Football.info 
(no) Sigurd Wathne – Norges Fotballforbund
Kim Novak

Kim Novak (født Marilyn Pauline Novak 13. februar 1933 i Chicago i Illinois) er en Golden Globe-belønnet skuespiller fra USA. Hun er kanskje mest kjent fra sin rolle i filmen Vertigo fra 1958. Hun pensjonerte seg fra skuespilleryrket i 1991 og har siden drevet som kunstner innen akvarell- og oljemalerier, skulpturer og glassdesign.


== Filmografi i utvalg ==
1955 – Picnic
1955 – Mannen med den gylne arm
1956 – Under kjærlighetens stjerne
1957 – Pal Joey
1958 – Vertigo
1958 – En moderne heks
1958 – Gudinnen
1964 – Kyss meg, tosken
1964 – En kvinnes slave
1980 – Mord som medisin
1986 – Falcon Crest (14 episoder, 1986–87)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Kim Novak – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Kim Novak – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Kim Novak på Internet Movie Database 
(sv) Kim Novak i Svensk Filmdatabas 
(da) Kim Novak på Filmdatabasen 
(da) Kim Novak på Scope 
(fr) Kim Novak på Allociné 
(en) Kim Novak på AllMovie 
(en) Kim Novak hos Turner Classic Movies 
(en) Kim Novak hos Rotten Tomatoes 
(en) Kim Novak hos The Movie Database
Melanie Lynskey

Melanie Jayne Lynskey (født 16. mai 1977 i New Plymouth, New Zealand) er en skuespiller best kjent i Norge for rollen som Rose i situasjonskomedien  Two and a Half Men.
Hun hadde sin skuespillerdebut i 1992 som 15-åring i rollen som Pauline Parker i den kritikerroste filmen Heavenly Creatures mot Kate Winslet. Hun fikk prisen for beste kvinnelige skuespiller på «New Zealand Film and Television Awards». Etter filmen studerte hun til Bachelor of Arts på Victoria University of Wellington. Hun har senere spilt mot blant andre Drew Barrymore, Katie Holmes og Reese Witherspoon, og i populære filmer som Detroit Rock City, Clint Eastwoods Flags of Our Fathers og Coyote Ugly. Hun møtte sin kommende ektemann mens hun spilte i Stephen King miniserien Rose Red. 
I den Emmy Award-vinnende serien Two and a Half Men spiller hun Rose som er Charlie Harpers (Charlie Sheen) besatte nabo som er sykelig forelsket i ham og stadig bryter seg inn i huset hans, og kommer uanmeldt på besøk inn verandadøren.
Hun giftet seg 14. april 2007 med skuespiller Jimmi Simpson, og de bor sammen i Los Angeles, California.


== Filmografi ==


=== Film ===


=== TV ===


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Melanie Lynskey på Internet Movie Database 
(sv) Melanie Lynskey i Svensk Filmdatabas 
(da) Melanie Lynskey på Filmdatabasen 
(da) Melanie Lynskey på Scope 
(fr) Melanie Lynskey på Allociné 
(en) Melanie Lynskey på AllMovie 
(en) Melanie Lynskey hos Rotten Tomatoes 
(en) Melanie Lynskey hos The Movie Database 
(en) Melanie Lynskey hos Behind The Voice Actors
Litteraturfrämjandets store pris

Litteraturfrämjandets store pris (Svensk navn: Litteraturfrämjandets stora pris), fra begynnelsen kalt Stora priset, ble innstiftet av Boklotteriet i 1953. Fram til 1967 var prisen på 25 000 SEK og deretter på 50 000 SEK.


== Liste over prismottakere ==


== Referanser ==
Janet Leigh

Janet Leigh (født Jeanette Helen Morrison 6. juli 1927, død 3. oktober 2004) var en filmskuespiller fra USA. Hun er mest kjent for sin rolle i Alfred Hitchcocks Psycho fra 1960, i tillegg til rollene i filmene Med alle midler (1958) og Ruterdame dreper (1962). For rollen som Marion Crane i Psycho vant hun en Golden Globe for beste kvinnelige birolle. Hun ble også nominert til en Oscar for beste kvinnelige birolle for denne opptredenen.
Janet Leigh brøt med skuespilleryrket på midten av 1960-tallet, men dukket likevel opp i diverse filmer og TV-serier, inkludert to opptredener sammen med sin datter Jamie Lee Curtis i Tåken (1980) og Halloween H20: 20 Years Later (1998).


== Filmer i utvalg ==

1948 – Lassies bragd

1948 – Æresordet

1949 – Unge kvinner

1953 – Menneskejakt

1955 – Min søster Eileen

1956 – Storviltjegeren

1958 – Med alle midler

1958 – Vikingene

1960 – Hvem var den damen?

1960 – Psycho

1962 – Ruterdame dreper

1980 – Tåken


== Bøker ==
There Really Was a Hollywood (Autobiografi) (Doubleday, 1984)
Psycho: Behind the Scenes of the Classic Thriller (Harmony, 1995)
The Dream Factory (roman) (Mira, 2002)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Janet Leigh – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 

(en) Janet Leigh på Internet Movie Database 
(sv) Janet Leigh i Svensk Filmdatabas 
(da) Janet Leigh på Filmdatabasen 
(da) Janet Leigh på Scope 
(fr) Janet Leigh på Allociné 
(en) Janet Leigh på AllMovie 
(en) Janet Leigh hos Turner Classic Movies 
(en) Janet Leigh hos Rotten Tomatoes 
(en) Janet Leigh hos The Movie Database 
(en) Janet Leigh hos Internet Broadway Database 
Janet Leigh hos TVGuide.com
Reelclassics.com-side
(en) Janet Leigh hos TV.com
Signaturen til Janet Leigh