jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Bembidion biguttatum

Bembidion biguttatum er en av billene i delgruppen (underfamilien) skyggeløpere  (Trechinae) i familiegruppen løpebiller.
Systematikken innen slekten Bembidion er uavklart, enkelte deler slekten opp i flere slekter, mens andre plasserer artene i underslekter.


== Utbredelse ==
Bembidion biguttatum finnes sør i Europa, fra Kanariøyene i vest til Israel og Kirgisistan i øst.   Den er ikke registrert fra Norge.


== Utseende ==
Bembidion biguttatum er en liten løpebille med en ganske slank og litt flat kroppsform. Antenneleddene har  lange hårbørster i spissen, antennens fjerde ledd har fine korte tilliggende hår. (Krever forstørrelse for å se),  Fasettøynene er noe utstående. Maxillarpalpene har et lite og nålformet endeledd, dette skiller slekten fra de andre nordiske løpebillene, hvor dette leddet er mye større og mer økseformet. Mange av artene i slekten Bembidion er like hverandre og er vanskelige å artsbestemme.


== Levevis ==
Bembidion biguttatum tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår  en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne, både i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Bembidion biguttatum i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Bembidion biguttatum hos Artsdatabanken 
(sv) Bembidion biguttatum hos Dyntaxa 
(en) Bembidion biguttatum hos Fossilworks 
(en) Bembidion biguttatum hos NCBI 
(en) Philochthus biguttatus – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Bembidion biguttatum – detaljert informasjon på Wikispecies 
Bembidion biguttatum (Database Carabidae of the World) – engelskspråklig
Bembidion biguttatum (Fauna Europaea) - engelskspråklig
Norsk entomologisk forening
John R. Steelman

John Roy Steelman (født 23. juni 1900 i Thornton i Arkansas i USA, død 14. juli 1999 i Naples i Florida) var en amerikansk statstjenestemann, konsulent og publisist. Som presidentens assistent (Assistant to the President) ledet han Det hvite hus' stab under USAs president Harry S. Truman 1946–1953.
Steelman avla i 1922 sin grunneksamen ved Henderson Brown College i Arkadelphia i Arkansas. Han avla i 1924 sin master vid Vanderbilt University og i 1928 doktorseksamen ved University of North Carolina. Han var siden frem til 1934 professor i sosiologi og nasjonaløkonomi ved Alabama College. Han innehadde deretter i ti år forskjellige tjenester innen USAs arbeidsmarkedsdepartement.
Steelman arbeidet 1944–1945 som public relations-konsulent i New York. Han ble først i 1945 medarbeider for president Truman og etter å ha vært sjef for Office of War Mobilization and Reconversion ble han presidentens assistent. 
Etter tiden i Det hvite hus var Steelman konsulent og publisist.
Steelman var av svensk herkomst. Han nedstammet fra slekten Steelman i kolonien Nya Sverige.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
John R. Steelman Papers på Harry S. Truman Library i Independence, Missouri
Dr. John R. Steelman Oral History Interview – Steelman intervjuet i 1963 av Charles T. Morrissey for Harry S. Truman Librarys samlinger
Dr. John R. Steelman Oral History Interview – Steelman intervjuet i 1996 av Niel M. Johnson for Harry S. Truman Librarys samlinger
porträtt på Missouri Digital Heritage
Harry S. Trumans uttalelse 10. desember 1948 i anledning utnevnelsen av Steelman til stedfortredende ordfører i National Security Resources Board
Lee Sharpe

Lee Stuart Sharpe (født 27. mai 1971 i Halesowen, West Midlands) er en engelsk tidligere fotballspiller. Den tidligere venstrevingen er mest kjent for sin tid hos Manchester United. Han ble i 1991 kåret til PFA Young Player of the Year. Han spilte åtte landskamper for England.
Han startet karrieren hos Torquay der han ifølge «legenden» ble observert av en utkledd Alex Ferguson som ikke ville lage noe oppstyr. Ferguson bestemte seg der og da for at han skulle ha med seg Sharpe tilbake til Manchester. Sharpe og Ryan Giggs ble tidlig på 1990-tallet gjenstand for en noe hysterisk sammenligning med George Best, spesielt på grunn av at både Sharpe og Giggs hadde fans blant ung-pikene som ellers ikke var så veldig interessert i fotball. Dessuten spilte de på hver sin kant som vinger, og var teknisk gode.
Sharpe var med på å vinne den første utgaven av FA Premier League, men fikk på grunn av skader større og større problemer med å spille seg inn på laget. I 1996 forlot han Manchester United, men hadde aldri noe større suksess i andre klubber.
Lee Sharpe la opp som profesjonell spiller i 2003 og har siden den gang jobbet i TV.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Lee Sharpe – Transfermarkt 
(en) Lee Sharpe – national-football-teams.com 
(en) Lee Sharpe – WorldFootball.net 
(en) Lee Sharpe – Soccerbase.com 
(en) Lee Sharpe – EU-Football.info 
(en) Lee Sharpe – FBref
W. Marvin Watson

William Marvin Watson (født 6. juni 1924 i Oakhurst i Texas i USA, død 26. november 2017 i The Woodlands i Texas i USA) var en amerikansk demokratisk politiker, statstjenestemann og forretningsmann. Han var stabssjef i Det hvite hus 1965–1968 og postminister (generalpostmester) 1968–1969 under president Lyndon B. Johnson.
Watson studerte ved Baylor University og deltok i andre verdenskrig. Han arbeidet for Johnsons vellykkede senatskampanje under kongressvalget i 1948. Watson var en av president Johnsons nærmeste medarbeidere i Det hvite hus og sammen med Sherwin Markman skrev han en memoarbok om tiden med Johnson. Boken, som utkom i 2004, heter Chief of Staff: Lyndon Johnson and His Presidency.Etter at Johnson forlot Det hvite hus arbeidet Watson for Occidental Petroleum. Watson var rektor ved Dallas Baptist University 1979–1987. Han var lenge styreleder i World Impact, en organisasjon som i 2005 gav sin administrasjonsbygning navnet W. Marvin and Marian B. Watson Administration Building.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
W. Marvin Watson på University of Virginias nettsted
An Evening With W. Marvin Watson and Sherwin Markman på LBJ Librarys nettsted
Lyndon B. Johnsons tale i samband med at W. Marvin Watson avla embedseden som postminister i 1968
H.R. Haldeman

Harry Robbins «Bob» Haldeman (født 27. oktober 1926 i Los Angeles i  California i USA, død 12. november 1993 i Santa Barbara i California) var en amerikansk politisk rådgiver, statstjenestemann og forretningsmann. Som stabssjef i Det hvite hus under USAs president Richard Nixon 1969–1973 var han en av de sentrale skikkelser i Watergateaffæren som fikk sin begynnelse med et innbrudd i demokratenes hovedkvarter i kontorbygget Watergate i 1972. Haldemans rolle i hemmeligholdelsen av skandalen førte til hans avgang og 18 måneder i fengsel. 


== Biografi ==
Hans far Harry F. Haldeman var en formuende forretningsmann som donerte penger til republikanerne. Familien Haldeman var medlemmer av trossamfunnet Kristen Vitenskap. Bob Haldeman studerte ved University of Redlands, University of Southern California og University of California at Los Angeles. I studietiden ved UCLA ble han kjent med John Ehrlichman. Deres vennskap viste seg å bli langvarig og de var senere begge blant Nixons nærmeste medarbeidere. 
Haldeman gjorde karriere innen reklamebransjen i det ledende selskapet J. Walter Thompson. Haldeman arbeidet for Nixons visepresidentkampanje før presidentvalget i USA 1956 og presidentkampanje før presidentvalget i USA 1960.
Haldeman var kampanjesjef for Nixons guvernørskampanje i California i 1962. Nixon tapte det valget mot Pat Brown. Haldeman spilte en viktig rolle i Nixons kampanje fremfor presidentvalget i USA 1968, spesielt med oppgaven å forme kandidatens image. 
Haldeman skrev dagbok i sin tid i Det hvite hus. Haldemans dagbøker ble publisert i 1994 etter hans død: The Haldeman Diaries. I Det hvite hus ble Haldeman og Ehrlichman kjente som "Berlinmuren" ("The Berlin Wall"), ettersom de begrenset andres tilgang til presidenten og de begge var tysk-amerikanere.
Haldeman skrev sammen med Joseph DiMona memoarboken The Ends of Power (1978). I boken tar han på seg ansvaret for å ha skapt atmosfæren som gjorde Watergateaffæren mulig.
Etter Haldemans død gav Nixon ut en uttalelse der han blant annet konstaterte: «I have known Bob Haldeman to be a man of rare intelligence, strength, integrity and courage...» («Jeg har kjent Bob Haldeman som en mann av sjelden intelligens, styrke, integritet og mot...»)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
H.R. Haldeman Dies, av J.Y. Smith i Washington Post 13. november 1993
Haldeman, Intensely Loyal, Key to Access to Nixon av Edward Walsh i Washington Post 1. mai 1973
The Watergate Story: Key Players, H.R. Haldeman på Washington Posts websider
en skisse av John D. Hart som forestiller Haldeman og dommeren John J. Sirica under Watergaterettssaken
H.R. Haldeman på Ron Schuler's Parlour Tricks-blogg
Bob Haldeman på Presidential Recordings Program
Kenneth Duberstein

Kenneth M. Duberstein (født 21. april 1944 i Brooklyn i New York i USA, død 2. mars 2022) var en amerikansk politiker og forretningsmann. Han var stabssjef i Det hvite hus 1988–1989 under USAs president Ronald Reagan.
Duberstein avla i 1965 grunneksamen ved Franklin and Marshall College. Han tok i 1966 mastergrad ved American University. Duberstein arbeidet for senator Jacob K. Javits innen han tjenestegjorde som assisterende visearbeidsminister (Deputy Under Secretary of Labor) under president Gerald Ford. Duberstein var assisterende stabssjef innen han i 1988 etterfulgte Det hvite hus’ stabssjef Howard Baker for det som gjenstod av Reagans andre mandatperiode.
Duberstein var styremedlem i Boeing samt flere andre selskap og organisasjoner.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
biografi på Council of Foreign Relations nettsider
biografi på American Security Projects nettsider
biografi på Presidential Citizens Medal-nettstedet
No Torture. No Exceptions. artikkel i Washington Monthly av Kenneth Duberstein og Richard Armitage
Leirfallsgata (Oslo)

Leirfallsgata (5–11, 6–10c) er ei gate på Grünerløkka i Oslo. Den går over et kvartal fra Markveien til Thorvald Meyers gate.
I vest butter gata mot Grünerløkka sykehjem. Den gikk tidligere heilt fram til Akerselva, og navnet skriver seg fra en bakke ned mot elva, der det har gått leirras.
Bebyggelsen er i hovedsak leiegårder fra siste tredjedel av 1800-tallet, men nr 11 er et nytt bolibygg fra 1988 (Leirfallsgata borettslag). På hjørnet av Thorvald Meyers gate (nr 85 til denne) ligger en svær leiegård som blei oppført for Selskabet til Opførelse af Arbeiderboliger i 1871. Arkitekt var Wilhelm von Hanno. Gården hadde opprinnelig 96 leiligheter, men dette blei rundt 1980 renovert ned til 32.


== Litteratur ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Leirfallsgata». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 330. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (L)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
Sykemelding

Sykemelding eller sykmelding (legemeldt sykefravær) er et dokument som attesterer sykdom eller skade hos yrkesaktive medlemmer av Folketrygden, selvstendig næringsdrivende, frilansere og enkelte andre grupper overfor NAV og arbeidsgiver. Som hovedregel etter folketrygdloven kan arbeidstakere bruke egenmelding for å dokumentere egen sykdom eller skade til arbeidsgiver for inntil tre dager, opptil fire ganger i året. Arbeidsgivere har imidlertid all anledning til å utvide arbeidstakers adgang til å benytte egenmelding. Tidligere var det et krav om at bedrifter som aktivt tilsluttet seg avtalen om inkluderende arbeidsliv (IA-avtalen) måtte utvide arbeidstakeres adgang til å benytte seg av egenmeldinger. IA-avtalen ble imidlertid endret med virkning fra 1. januar 2019. Det er nå ikke lenger et krav om at de bedrifter som ønsker å benytte seg av IA-avtalens virkemidler skal utvide sine arbeidstakeres adgang til å benytte egenmelding.
Leger har rett til å sykmelde for lengre tid, mens tannlege, kiropraktor eller manuellterapeut har rett til å sykmelde i opptil 12 uker. Sykmelding gir etter nærmere bestemmelser rett til sykepenger, som er en ytelse som skal erstatte tapt arbeidsinntekt på grunn av sykdom. Personer mellom 67 og 70 år har begrenset rett til sykepenger, etter fylte 70 år har man ikke rett til sykepenger.
Hvis en person har vært sykmeldt i minst ett år, og sykdom eller skade gir varig reduksjon av evnen til å utføre inntektsgivende arbeid, vil man kunne bli søke om arbeidsavklaringspenger (AAP) og senere uførepensjon.
Bestemmelsene om sykmelding er inntatt i lov om folketrygd (folketrygdloven).


== Eksterne lenker ==
lovdata.no Folketrygdloven - Sykepenger
Rathkes gate (Oslo)

Rathkes gate (1a–17b, 2–18) ligger på Sofienberg og Rodeløkka i bydel Grünerløkka i Oslo.) Den er oppkalt etter Universitetets første professor i naturhistorie, Jens Rathke, og er en fortsettelse av Korsgata. Opprinnelig bar den dette navnet helt bort til Sofienbergparken.
Gata går fra Schous plass, gjennom leiegårdsbebyggelsen på Sofienberg (delvis som gatetun) bort til parken, som den deler i to østenfor Sofienberg kirke. Fra Helgesens gate går Rathkes gate som en blindvei/gangsti mellom Rodeløkka trygdebolig og Sofienberghjemmet til Rodes plass.
Leiegårdene er i all hovedsak fra slutten på 1800-tallet.

Sofienberg kirke fra 1877 har gatenummer 18. Arkitekt var Jacob Nordan. Like nord for Sofienberg kirke, med nummer 20, ligger en gammel jødisk gravlund.


== Referanser ==
Istvan Pajor

István Pajor (1911–1963) var en ungarsk-norsk pianist og dirigent, kjent som kunstnerisk leder for norske ensembler i 1950-tallet.  
Han var utdannet ved Franz Liszt-akademiet og universitetet i Budapest. Pajor kom til Norge 1947 som medlem i et danseorkester ved Hotel Bristol i Oslo og ble raskt politisk flyktning.
Han ble kunstnerisk leder og kapellmester for operaensemblet Don Pasquale (1949), Norsk Operaselskap (1950) og den nystartede Den Norske Opera og dets ensembler og kor (1958).
Han var også lærer ved Musikkonservatoriet i Oslo og fikk norsk statsborgerskap i 1955.


== Referanser ==
Yma Sumac

Yma Sumac (quechua: Sumaq «vakker blomst», også Imma Sumack eller Ima Sumack; egentlig Zoila Augusta Emperatriz Chavarri del Castillo; født 13. september 1922 i Ichocán i Cajamarca i Peru, død 1. november 2008 i Silver Lake i Los Angeles i USA) var en peruansk sangerinne.
Hun ble kalt «den peruanske sangfuglen» eller «Andesfjellenes nattergal», og hadde et stemmeomfang som gjorde at hun kunne synge rent over tre eller fire oktaver. Hun ble oppdaget i sin hjemby Ichocán i Andene, der hun sang folkesanger, og ble sendt for studier i Lima. I Peru opptrådte hun både for publikum og i radio. Hun ble med i Moisés Vivancos dansegruppe Compania Peruana de Arte og giftet seg med ham i 1942. Compania Peruana de Arte var et ensemble som bestod av 46 indianske dansere, sangere og musikanter. På denne tiden benyttet hun kunstnernavnet Imma Sumack.
I 1943 spilte hun inn folkemusikk i Argentina. 
I 1946 flyttet hun til USA, der hun fikk kontrakt med Capitol Records, og fra nå opptrådte hun bare i mindre ensembler, i Inca Taky Trio, med sin mann med gitar og sin kusine Cholita Rivero som kontraalt og seg selv som sopran. I USA endret hun sitt kunstnernavn til Yma Sumac. I 1954 opptrådte hun i filmen «Secret of the Incas», i 1957 i filmen «Omar Khayyam». 
Sommeren 1955 ble hun amerikansk statsborger. 1950-årene var hennes høyhetstid, da hun opptrådte i Carnegie Hall, Hollywood Bowl, Londons Royal Albert Hall og andre kjente konsertsaler.I 1957 ble Ymo Sumac og Moisés Vivanco skilt. De forsonte og giftet seg igjen samme år, men skilte seg for godt i 1965. Sammen har de en sønn, Charles.I 1961 dro Yma Sumac og den opprinnelige Inca Taky Trio på verdensturne, og den skulle vare i fem år. De opptrådte i 40 byer i Sovjetunionen og deretter rundt om i Europa, Asia og Latin-Amerika. 
I 1991 kom en dokumentarfilm ut, kalt Yma Sumac- Hollywoods Inkaprinzessin (regissør Günter Czernetzky).I 1998 ble hennes musikk brukt i spillefilmen Den store Lebowski.
I mai 2006 ble hun tildelt hjemlandets ordensutmerkelse Orden El Sol del Perú.Hun døde i 2008 av endetarmkreft.


== Kuriosa ==
Hun påsto at hun nedstammet fra inkakeiseren Atahualpa. En annen historie som ble fabrikkert tidlig i 1950-årene, mens hun opptrådte i New York City, gikk ut på at hun var en jødinne ved navn Amy Camus—Yma Sumac baklengs—og født i Brooklyn eller Canada.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Nicholas E. Limansky, Yma Sumac: The Art Behind the Legend, YBK Publishers, 2008


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
Offisielt nettsted 
(en) Yma Sumac – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Yma Sumac på Internet Movie Database 
(sv) Yma Sumac i Svensk Filmdatabas 
(fr) Yma Sumac på Allociné 
(en) Yma Sumac på AllMovie 
(en) Yma Sumac hos Rotten Tomatoes 
(en) Yma Sumac hos The Movie Database 
(en) Yma Sumac hos Internet Broadway Database 
(en) Yma Sumac på Discogs 
(en) Yma Sumac på MusicBrainz 
(en) Yma Sumac på Last.fm 
(en) Yma Sumac på AllMusic 
Yma-Sumac.com 
The Peruvian Diva (Fan Site) 
Die Stimme der Inkas: Yma Sumac (2001)
Jonas Brunvoll

Jonas Brunvoll (født 3. august 1920, død 6. april 1982) var en norsk operasanger (bass-baryton), operapionér og skuespiller.Han var sønn av Arbeiderbladets annonsesjef Jonas Brunvoll sr. og Kirsten Brunvoll (f. Sørsdal). Han fikk sin operadebut som Colline i La Boheme på Trøndelag Teater. Dette var like før han og foreldrene ble arrestert for illegalt motstandsarbeid mot den tyske okkupasjonsmakten. Han og faren ble sendt til konsentrasjonsleiren Sachsenhausen, mens moren ble sendt til Auschwitz Birkenau. Jonas og faren ble reddet av De hvite bussene, mens moren måtte gå dødsmarsjen fra Auschwitz til leiren Ravensbrück. Det var et under at de alle overlevde og familien igjen kunne møtes på Jar etter frigjøringen. 
Jonas reiste til Stockholm der han fortsatte sine sangstudier. Han ble invitert til å prøvesynge på Stockholmsoperaen, men han valgte å bruke sitt talent og sin kraft i Norge. Hjemme i Norge arrangerte hans yngre bror, impresario Gunnar Brunvoll hans debutkonsert i Aulaen i Oslo. Blant publikum var  statsminister Einar Gerhardsen, hans kone Werna og utenriksminister Halvard Lange.
I 1950 etablerte Jonas Brunvoll og broren Norsk Operaselskap. Jonas var kunstnerisk leder og sanger, men også oversetter av operalibrettoer, regissør, sjåfør for turnéene til store deler av Norge i gjenoppbyggingstiden, turnéleder og scenearbeider. Gunnar ledet det administrative.
Etter åtte vellykkede år med Norsk Operaselskap ble endelig Den Norske Opera etablert, den første faste operascene i Norge! Den første operasjefen, Kirsten Flagstad takket brødrene Brunvoll i en tale. Hun sa blant annet: “Norsk Operaselskap skapte en situasjon som resulterte i den endelige operainnstilling. Det er ingen tvil om at Norsk Operaselskaps åtteårige arbeid har vært medvirkende årsak til at vi nå har fått en fast opera.”
Jonas ble fast ansatt som sangsolist fra starten av Den Norske Opera. Av hans store operaroller kan nevnes Colline i “La Boheme” (Puccini), Mefisto i “Faust” (Gounod), Zuniga i “Carmen” (Bizet), Figaro i “Figaros Bryllup” (Mozart), Jeppe i “Jeppe” ( G. Tveitt), Leporello i “Don Juan” (Mozart), Papageno i “Tryllefløyten” (Mozart), Don Basilio i “Barbereren i Sevilla” (Rossini), Nick Shadow i “The Rake’s Progress” (Stravinskij).
Etter at han sluttet i Operaen ble han skuespiller og virket ved Riksteatret. 
Han spilte  i filmene Døden i gatene (1970), Anja Breiens Arven (1979) og Rallarblod (1979).
Han var gift med ballettdanser Grete Brunvoll, og derigjennom far til danseren og skuespilleren Bente Brunvoll (født 1954) og pianostemmeren Kim Brunvoll (født 1951).


== Referanser ==


== Litteratur ==
Grete Brunvoll: Jonas. Motstandsmann og operapioner. Kolofon Forlag 2009, ISBN 978-82-300-0633-7


== Eksterne lenker ==
(en) Jonas Brunvoll på Internet Movie Database
Latours katalog

Latours katalog er en roman av den norske forfatteren Nikolaj Frobenius, utgitt i 1996.
Romanens hovedperson er Latour , en person som skal ha levd, og virket som Marki de Sades tjener. Lite eller intet er imidlertid kjent om Latours liv, og dette er følgelig fiksjon fra forfatterens side.Latour er unnfanget ved en voldtekt, og vokste opp med en stygg og forhatt mor. Han er selv også stygg, og dertil født uten evne til å føle smerte. Anmelderen Øystein Rottem skrev at forfatteren ved dette lar ham «tjene som et overdimensjonert og grotesk symbol på den ufølsomhet overfor menneskelige lidelser som romanen tematiserer».Boken har vært nominert til den internasjonale Aristeion-prisen, og ble i en Dagbladet-serie sommeren 2006 kåret til en av de 25 beste romanene fra de siste 25 år.


== Referanser ==
Taebaekfjellene

Taebaekfjellene er en fjellkjede som går langs østkysten av den koreanske halvøy.
Fjellet Hwangnyong (1 268 moh) i Nord-Korea anses som fjellkjedens nordligste punkt, mens den sørkoreanske byen Busan utgjør kjedens sørligste punkt. Taebaekfjellene er 500 km lang og har en gjennomsnittlig høyde på 1000 moh.
Blant de høyeste fjelltoppene er Kumgangsan (1 638 moh), Seoraksan (1 708 moh) og Odaesan (1 563 moh). I øst faller fjellkjeden bratt ned i havet, mens det i vest er mer utjevnet fall.
Sør-Koreas største elver har sine kilder i fjellkjeden, som Han og Nakdong.
Økonomisk er fjellkjeden av betydning for sine gruver, der det utvinnes jern, kull, wolfram og kalkstein. Mange av de mindre bratte partiene av fjellene er skogkledd.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Taebaek Mountains – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Nakdong

Nakdong (i Nord-Korea Rakdong) er den lengste elva i Sør-Korea og renner blant annet gjennom storbyene Daegu og Busan.
Kilden ligger i Taebaekfjellene og elva renner derfra sørover mot Koreastredet. Selve kilden er der elvene Cheolamcheon og Hwangjicheon møtes i Dongjeom-dong, i fylket Taebaek i Gangwonprovinsen. Elvas bredde varierer fra noen få meter ved kilden til flere hundre meter ved utløpet i sør.
Sammen med sideelvene er elva svært viktig for vanntilførselen til landbruket i Nord- og Sør-Gyeongsang.
De sørlige delene av elva ble benyttet som FN-styrkenes siste forsvarslinje under Koreakrigen.


== Se også ==
Liste over elver i Korea


== Kilder ==
Atlas of Korea, Sung Ji Mun Hwa Co. Ltd, Gyeonggi, 2008 ISBN 978-89-390-0060-5, 93980


== Eksterne lenker ==
(en) Nakdong River – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Nakdong River – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Meijiang

Meijiang (kinesisk: 梅江区; pinyin: Méijiāng Qū) er et bydistrikt i provinsen Guangdong i Folkerepublikken Kina. Det ligger under byprefekturet Meizhou, og er hovedsete for dette bydistriktet. Tidligere var Meijiang en del av fylket Mei, som i dag kun omfatter områdene utenfor bykjernen. 
I byen ligger Meixian kullkraftverk på 600 MW effekt.


== Administrative enheter ==
Distriktet består av tre subdistrikter og tre storkommuner:

Subdistriktet Jinshan 金山街道
Subdistriktet Jiangnan 江南街道
Subdistriktet Xijiao 西郊街道Storkommunen Changsha 长沙镇
Storkommunen Sanjiao 三角镇
Storkommunen Chengbei 城北镇


== Eksterne lenker ==
Lokalregjeringens side
Babben Lavik

Helene Margrethe «Babben» Lavik (Johnsen) (født 24. september 1924 i Fana, død 8. januar 2005 i Oslo) var en norsk pianist og pedagog, kjent som spesialist i hørelære.Hun var datter av Nanna Lavik og redaktør Johs. Lavik (Dagen).
Etter studier under Ivar Johnsen og Robert Riefling debuterte hun i Universitetets Aula (1956). Ved Rieflings Klaverinstitutt ble hun gehørspedagog. 
Hun var solist med Bergen Filharmoniske Orkester og Oslo Filharmoniske Orkester.
Hun jobbet ved Institutt for musikkvitenskap ved Universitetet i Oslo (1962–93) inntil pensjonering, som fast ansatt siden 1970, og etter hvert som førsteamanuensis. Ellers underviste hun også tidvis ved Bergen Musikkonservatorium.
Lavik var gift med journalist og redaktør Torstein Meidell Johnsen.


== Utgivelser ==
Lytt til akkorder (1986)
Rytme (1988).  Med Astrid Krognes
La det klinge (1998).  Med Krognes.


== Premier ==
1989 Lindemanprisen


== Referanser ==