jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
LaFee

Christina Klein (født 9. desember 1990 i Stolberg, Tyskland), bedre kjent som LaFee, er en tysk pop/rock-sanger.  Hun har solgt over 450 000 album.  Hun er mest kjent i hjemlandet Tyskland og i Østerrike, men er også populær i andre land i Europa.


== Biografi ==
Hun er den yngste datteren av Bernhard og Keriakoulla (Koula) Klein. Moren hennes, Keriakoulla, er fra Hellas.  Hun og hennes eldste bror, Andreas, vokste opp i Stolberg, der foreldrene drev en gresk restaurant.  LaFee ble oppdaget i en alder av 13 år av produsenten Bob Arnz, da hun fremførte en parodi på sangen «Mandy», «Handy» (tysk for mobiltelefon), i en barnekonkurranse på TV.
LaFee ble intervjuet av det tyske bladet Bravo og fortalte at hun tar pause i karrieren.  Hun forteller at hun kanskje kommer tilbake, men herved er karrieren over.


== Priser ==
2007
Echo-prisen for beste sangerinne
Echo-prisen for beste nykommer (kvinnelig)
Bravo Sølv-Otto for beste popsangerinne
Goldene Stimmgabel
Barns valg-prisen for favorittsanger
Jetix barn-prisen for sterkeste sanger


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) LaFee – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) LaFee på Internet Movie Database 
(en) LaFee hos The Movie Database 
(en) LaFee på Discogs 
(en) LaFee på MusicBrainz 
(en) LaFee på Spotify 
(en) LaFee på Songkick 
(en) LaFee på AllMusic 
LaFee på Facebook 
LaFee på YouTube
Fort Lauderdale

Fort Lauderdale er en by i den amerikanske delstaten Florida, med et areal på 93,3 km² og en befolkning på 185 804 (2006). Byen er fylkessete i Broward County i den sydøstre delen av delstaten Florida, ca. 50 kilometer nord for Miami. Byen er med sine sandstrender og cruiseskiphavner et populært turistmål, og har mange kanaler, vassdrag og kunstige sjøer, noe som har gitt byen tilnavnet «Amerikas Venezia». Byen hadde 13,4 millioner besøkende i 2013, hvorav ca. 3,1 millioner internasjonale besøkende.Gjennomsnittlig temperatur gjennom året er 24,2 °C og byen har ca. 3 000 soltimer i gjennomsnitt per år.Utenfor byen ligger Fort Lauderdale–Hollywood internasjonale lufthavn, med ruter til en lang rekke destinasjoner i Amerika, Europa og fra november 2013 også direktefly til Oslo lufthavn.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Fort Lauderdale – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Fort Lauderdale – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en)  Fort Lauderdale hos Wikivoyage
Aasterne

Aasterne eller bare Terne er et fellesnavn på motorbåter for dagsturer konstruert av båtbyggeren Bjarne Aas.  En modernisert utgave i glassfiber produseres fremdeles av Fjord Boats.


== Aasternene ==
Bjarne Aas' første motorbåt kom på markedet i 1934, men den ble ingen ubetinget suksess. Den nye båten ble beskrevet som en 29 fots «snekkegigg-terne» med tradisjonell snekkefasong i baugen og plattgatter-hekk tatt fra en gigg, men Aas ønsket å kombinere snekkens sjøegenskaper inn i et nytt skrog med godt fartspotensiale, derav den nye betegnelsen «terne».Senere endret Aas konstruksjonen slik at båten fikk mindre spring og et litt lavere forskip, samt et noe skarpere og smalere skrog. Akterspeilet var først todelt, deretter buet, men fikk tilslutt en rett plattgatter-fasong.
Den nye båttypen, som ble kalt «Terna» eller «Aas-terna», er klinkbygd over vannet og kravellbygd under. Hensikten var å få minimal motstand i vannet og redusere sprut opp på båten. Kombinasjonen klinkbygging og kravellbygging er en del av båtbyggertradisjonen i Østfold og har vært vanlig på lokalbygde båter, inkludert snekker, både på Onsøy og Hvaler.
Aas-ternene ble bygd etter kundens ønsker og krav, og størrelsen kan variere fra 23 til 32 fot. Også utseende varierer, for eksempel kunne de innredes med vindskjerm eller hytte foran styreposisjonen i cockpiten. På begge sider er det lange karmer mot akter, der et kort dekk stoppet mot speilet. Aas-terner egner seg best som dagsturbåt, og siden de var relativt kostbare, var de mye brukt som landstedsbåter for velstående. Mange av Aas-ternene  ble opprinnelig brukt som følgebåter under regattaer i det østlige Norge.
Totalt bygde Bjarne Aas omkring 615 båter totalt, hvorav 50 er Aas-terner bygd  på Isegran i Fredrikstad. Ca. 20 fortsatt er bevart. Rundt 1962 overtok Henrik Aas driften av båtbyggeriet, men virksomheten gikk konkurs og ble lagt ned i 1968.  I dag er det Fredrikstad Museum som eier og drifter bygningene til Bjarne Aas på Isegran.


== Moderne terner ==
I 1988 reintroduserte Fjord Motorboats en fornying av den gamle båttypen med plastskrog og innredning i teak. Modellen, som fikk navnet Fjord Terne 28, er en skjærgårdsbåt utstyrt med innenbordsmotor, og kan nå opp i en hastighet på 30 knop.
På slutten av 1990-årene ble nesten hele båtproduksjonen til Fjord konsentert om Fjord Ternene, som nå i tillegg til Fjord Terne 28, også ble bygget som Fjord Terne 24 og Fjord Terne 21. Den foreløpig siste versjonen ble satt i produksjon i 2000 under navnet Fjord Terne 28c, men denne modellen er nå tatt ut av programmet. Fjord Motorboats har konkurranse fra den danske Walsteds Baadeværft A/S som solgte den Aas-terne-inspirerte Hankø 28 Classic, ofte kalt Hankø-terne.
Den typiske Fjord Terne båten betegnes nå som en daycruiser, eller åpen båt med vindskjerm og minikabin.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Gøthesen, Gøthe: Motorbåtene - Fra snekke til motorkrysser, fra feriested til smuglertokt, 1997 ISBN 82-00-22771-5


== Eksterne lenker ==
Fjordboats i Fortid (via waybackmachine.org per 15. august 2014)
Kravellbygget Aas-terna (via waybackmachine.org per 15. august 2014)
Arctic Coal Company

Arctic Coal Company var et amerikanskeid gruveselskap som drev gruvedrift i Longyearbyen på Svalbard. En av stifterne og hovedmennene bak selskapet var John Munroe Longyear, som Longyearbyen er oppkalt etter.
Arctic Coal Company ble stiftet i oktober 1904 etter at selskapet hadde inngått avtale om å kjøpe de annekterte områdene til Trondhjem-Spitsbergen Kullkompani.Etter fem års drift hadde Arctic Coal Company brukt 1,5 millioner kroner, uten at produksjonen og lønnsomheten hadde nådd et tilfredsstillende nivå. Gruveselskapet var utsatt for tekniske problemer, lave kullpriser, arbeidskonflikter og stridigheter med norske myndigheter i forbindelse med skipskontroll, eiendomsskatten på selskapets eiendommer på fastlandet og striden om telegrafforbindelse. Norske telegrafmyndigheter nektet Arctic Coal Company å sette opp en lenkestasjon i Finnmark som ville opprette telegrafforbindelse mellom gruvesamfunnet og USA. I stedet satte Telegrafverket opp en egen stasjon like etterpå på Finneset i Grønfjorden i 1911.Sommeren 1913 hadde årsproduksjonen kommet opp i 30 000 tonn og anlegget var fullverdig utbygd. I tillegg var Gruve 2 i ferd med å åpnes. Men gruvedriften gikk med store tap og det var ikke utsikter til overskudd innen kort tid. Gruvesjef Scott Turner hadde startet sonderinger med tanke på å få solgt hele anlegget med tilhørende annekterte eiendommer. I mellomtiden ble kun det aller nødvendigste innkjøpt og alle andre nyinvesteringer stanset. Oppfaring av nye gruver ble stanset til fordel for produksjonsdrift.
Første verdenskrig brøt ut i august 1914 og bankene stanset kreditten til Arctic Coal Company, som allerede var økonomisk hardt presset. I tillegg ble det vanskeligere å få tak i reservedeler og matprisene steg. The Arctic Coal Company reduserte vinterstyrken til 120 mann og alle eiendommer på det norske fastlandet ble solgt eller overdratt til stråselskaper. I september 1915 ble gruvedriften avviklet og kun en vaktstyrke på tre mann ble igjen. Alle andre ansatte ble oppsagt, med unntak av kontorsjefen i Tromsø.I løpet av de ni årene The Arctic Coal Company hadde virksomhet på Svalbard ble det utvinnet 200 000 tonn kull og investert nærmere 3,5 millioner norske kroner i anleggene. På det meste overvinteret 200-300 mann og i sommersesongen ble arbeidsstyrken nær doblet.I 1916 ble selskapet solgt til Store Norske Spitsbergen Kulkompani. 
Arkivet til Arctic Coal Company utgjør til sammen 19 hyllemeter og blir oppbevart ved Statsarkivet i Tromsø

Arkivkatalog


== Referanser ==
Geijeraffären

Geijeraffären var en politisk skandale i Sverige som omfattet mørklegging av fakta og falske dementier. Det hele begynte den 18. november 1977 da avisen Dagens Nyheter trykket en artikkel av Peter Bratt om at Lennart Geijer, Sveriges justisminister fra 1969 til 1976, hadde kjøpt seksuelle tjenester på et bordell i løpet av sin embetstid. Dette var et sikkerhetsproblem, især hvis noen av de involverte prostituerte hadde kontakter med østblokkambassadene og deres agenter. Kilden skal ha vært et memorandum fra rikspolitisjefen Carl Persson til statsminister Olof Palme.
Palme og Geijer dementerte alt som stod i artikkelen, sammen med Stockholms politisjef Hans Holmér, Geijers pressekontakt Ebbe Carlsson og Hans Dahlgren på regjeringskanselliet. Dementiet påpekte to mindre saksfeil i artikkelen. DN godtok dementiet og måtte betale erstatning til Lennart Geijer, et beløp han overførte til et stipend om undersøkende journalistikk.
Staffan Heimerson, redaktør i Aftonbladet, bestilte en granskning fra Jan Guillou. Guillou forsøkte og lyktes med å få Bratt til å røpe sin kilde. Det var Leif G.W. Persson som arbeidet for rikspolitisjefen, som på direkte spørsmål bekreftet overfor Bratt at det var sendt et memorandum der justisministeren ble vurdert som en sikkerhetsrisiko. Aftonbladets ansvarlig utgiver Gösta Sandberg avstod fra å publisere artikkelen.
I mai 1978 sendte Sveriges Television et Studio S-program, «Papperen på bordet», der man fortalte at memorandumet omtalte Geijer. Da Gunilla Andrén reiste spørsmålet i Riksdagen 9. mai, dementerte Palme nok en gang, denne gang sammen med den sittende statsministeren Thorbjörn Fälldin.
En journalist i Expressen, Jan Mosander, krevde at sikkerhetspolitiet skulle utlevere det aktuelle notatet. Han fikk det først ved hjelp av en domstol. Det ble publisert i Expressen og bekreftet historien.
I desember 2007 krevde to av de prostituerte, som under Geijer-affæren var i 14-årsalderen, en million svenske kroner hver i erstatning av den svenske staten.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Jan Guillou og Göran Skytte: Nya berättelser: från Geijer till Rainer, 1984 (ISBN 91-7684-046-8)
Stormarnas hus: en krönika om DN 1964-1989, 1989 (ISBN 91-7588-955-2)
Janne Mattsson og Deanne Rauscher: Makten, Männen, Mörkläggningen. Historien om bordellhärvan 1976, 2004 (ISBN 91-85000-22-1)
SVT/TV2 30. september 2007: Makten och sanningen (belysning med referanser og intervjuer)


== Eksterne lenker ==
Makten och sanningen: Peter Bratt - en undersökare
Makten och sanningen på SVT Play
De utpekade kunderna
Bjørge Stensbøl

Bjørge Ingar Stensbøl (født 30. november 1947 på Roverud i Kongsvinger) er tidligere toppidrettssjef ved Olympiatoppen, Toppidrettssenteret i Oslo.
Stensbøl var banksjef i Sparebanken Hedmark på Kongsvinger på 1980-tallet. 
Han ble valgt til visepresident i Norges olympiske komité i 1984, og til president i skiskytterforbundet i 1985-1989. Stensbøl var styremedlem og senere visepresident i Norges Olympiske Komité. Han var også styremedlem i Lillehammer olympiske organisasjonskomite (LOOC). I 1989 tiltrådte han som arbeidende styreformann i den nye Olympiatoppen og ble ansatt som toppidrettssjef fra høsten 1991. I Stensbøls tid som toppidrettssjef ble Norge en stormakt i internasjonal toppidrett og Norge ble i 2002 plassert som nr. 3 på nasjonsstatistikken til IOK over resultatene i sommer- og vinter-OL.
I 2004 begynte han i SAS Braathens som HR-direktør og ledet arbeidet med sammenslåingen av SAS og Braathens. Stensbøl var også leder for den norske troppen under OL i Athen. I 2006 ledet Stensbøl søknadsprosessen med å få OL til Tromsø.Stensbøl var styreleder i Holmenkollen Skifestival (WC nordiske grener) 2014-2016.
I 2010 utga han boken Makten og æren, som beskriver spillet i kulissene i norsk idrett.
Høsten 2012 utga han boken Den gode prestasjonskulturen, som bl.a. omhandler overføringsverdier fra toppidrettens tenkning til næringsliv og offentlig virksomhet, og høsten 2013 utga han sammen med Arne Riise og Anne Marte Pensgaard boken Norske vinnerskaller. I 2018 utga Stensbøl, sammen med Yngve Tvedt, boken Nasjonal Prestasjonskultur.Stensbøl har senere vært konsulent og driver organisasjons- og lederutvikling i næringslivet.


== Utmerkelser ==
Stensbøl ble i 2004 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden for «innsats for norsk idrett». I 2010 ble han tildelt Norges Skiskytterforbunds hederstegn.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Idrett.no om Stensbøl
Sophus Lies gate (Oslo)

Sophus Lies gate (1-5, 2-10) er en gate på Gimle i Oslo, med gatenumrene 1–10. Den ligger mellom Bygdøy allé og Thomas Heftyes gate. Gaten er oppkalt etter matematikeren Sophus Lie.
Flere av leilighetene i Sophus Lies gate var tidligere tjenesteboliger for statsansatte, men er nå solgt til private.
De høyeste gatenumrene i Sophus Lies gate hører til et sammenhengende bygningskompleks som helt omslutter Frogner kirke.
Ungarns ambassade ligger i Sophus Lies gate 3.


== Litteratur ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Sophus Lies gate». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 528. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (S)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 7. november 2015.
Drepaneidae

Drepaneidae er en gruppe abborfisker som er utbredt i det indopasifiske området og Vest-Afrika. Gruppen har tidligere blitt navgitt Drepanidae, men dette er navnet på en gruppe av sommerfugler, sigdvinger.
To av artene, Drepane longimana og Drepane punctata, kan være samme art, men nærmere undersøkelser trengs for å avgjøre dette.


== Eksterne lenker ==
(en) Drepaneidae – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Drepaneidae i Encyclopedia of Life 
(en) Drepaneidae i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Drepaneidae hos Fossilworks 
(en) Drepaneidae hos ITIS 
(en) Drepaneidae hos NCBI 
(en) Kategori:Drepaneidae – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Drepaneidae – detaljert informasjon på Wikispecies 
(en) Family Drepaneidae - Sicklefishes - FishBase
Giovanni Battista Zelotti

Giovanni Battista Zelotti (født 1526, trolig i Verona, død 28. august 1578 i Mantova) var en italiensk renessansemaler. Han virket i Venezia og republikkens territorier på fastlandet.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Giovanni Battista Zelotti – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Vraket i Eiebukta

Vraket i Eiebukta er et svært godt bevart skipsvrak i ferskvann langs kysten av Egersund som ikke har blitt datert, men antagelige er fra middelalderen.


== Vrakfunnets beliggenhet ==
Ved byen Egersund lå en smal bukt opp mot Tengs fra Eigerøy og nordover mot Sandvika, der hadde et spesielt funn vært gjort i 2005 ved dykking. Bare en halv til to-tre meter under vannflaten ble et båtvrak funnet utenfor Tengs gård som har vært en betydelig gård i middelalderen i Kremmerviken.
Tengs gård som en betydelig storgård lå strategisk ved et viktig knutepunkt for trafikk, der begynte ferdselsåren over Jæren langs den norske kysten fra øst til vest.


== Vraket ==
Undersøkelsene har vist at båten er en typisk kystfarer på 12 meter lengde med uvanlige detaljer som har fått marinarkeolog Endre Elvestad til å undre om vraket er fra tidlig middelalderen. Elvestad har konkludert med at båten som hadde store likheter med vikingskipene, tilhørt en type som eksisterte i flere århundrer, omkring 1200 til omkring 1850.


== Egersunds betydelighet ==
Sjøområdene ved Egersund har rikelig med minner fra fortiden med stor handelsvirksomhet i lang tid, laksefisket hadde vært en viktig økonomisk ressurskilde for innbyggere. Som et knutepunkt mellom øst og vest ble det viktig for kongen å ha kontroll om, i tillegg var havnen kommunikasjonspunkt med utlandet, Holland i sørvest, østersjølandene i øst og De britiske øyer i vest.
For 20 år siden ble en større nederlandsk seilskute funnet under Eigerøybrua, den var lastet med stein. Dateringen er ikke heller kjent om dette vrakfunnet.


== Eksterne lenker ==
Dykking etter fortidsminner ved Egersund
Tak hardt uti hand

Tak hardt uti hand er et musikkalbum av Kim Rysstad som kom ut i 2007 på Etnisk musikklubb. Albumet inneholder middelalderballader og folkeviser. Arrangementene er ved Kim Rysstad, Agnes Buen Garnås, Trond Sporsheim Berg og Daniel Sandén-Warg.


== Sporliste ==
«Din skjønne datter» 1:26 – Middelalderballade fra Telemark.
«Soldaten» 2:45 – Skillingsvise etter Halvor Josdal fra Sirdal.
«Dei frearlause menn» 6:06 – Vise etter Svein Hovden fra Bykle.
«Den skøyene visa» 2:34 – Vise etter Ola T. Haddeland fra Eiken.
«Du veit d'æ lett å liva» 1:15 – Vise etter Svein Hovden.
«Gamlestev» 3:20 – Tre stev etter tradisjonsbærere i Valle.
«Vil du sove hos meg i natt» 3:13 – Skjemtevise etter Margit Tveiten, Grungedal.
«Heiestev» 2:02 – Fire stev med stevtone etter Olav T. Berg fra Hylestad.
«Dei tvo kongsdøttane» 4:46 – Ballade med tekst etter Rikard Berges Norske folkevisur.
«Storebror og Lillebror» 2:18 – Middelalderballade, melodi etter Margit Buen.
«Månestev» 3:58 – Fem stev om månen med tone etter Hildur Øygarden.
«Terningspelet» 3:56 – Ballade med tone etter Signe Liestøl, Åseral
«Ustadig venn» 1:50 – Vise etter Olav H. Strand og Tellef Åsen i Drangedal
«Kjærleiksstev» 1:50 – Fire stev med tone etter Jenny B. Rysstad, Rysstad
«Tak hardt uti hand» 6:16 Visetekst etter Signe Storgård fra Lårdal
Erik Jacobsen

Erik Jacobsen (født 1967, død 3. januar 2023) var en norsk journalist som jobbet i NRK P2.
Han var med på å starte Bak Lydmuren, det første dybdeprogram om populærmusikk i P2, sammen med Anne Danielsen og Nazneen Khan-Østrem. Han har også vært programleder og reporter i programserien Ultralyd med Mona Levin og Kulturoperatørene i NRK1. I 1999 laget han dokumentarprogrammene "Tonekunst og unoter!" som dokumenterte den musikalske modernismen i Norge, vist på NRK1, senest vist i Hovedscenen på NRK2 i 2017.  Han var også med på å starte opp RadioSelskapet i NRK P2 med Nina Stensrud Martin og Kristian Bendiksen.
De siste årene var han NRK P2s kunstreporter i Kulturhuset, Kulturreportasjen kunst og Studio 2.


== Referanser ==
Sudetenlandmedaljen

Sudetenlandmedaljen (Medaille zur Erinnerung an den 1. Oktober 1938) er en medalje fra det tredje rike.


== Historie ==
Medaljen ble laget til minne om Tysklands annektering av Sudetenland. Den ble gitt til militært personell og soldater som var med på Tysklands annektering og okkupasjon av Sudetenland 1. oktober 1938 og Tsjekkoslovakia i mars 1939. Medaljen ble utgitt 18. oktober 1938, og soldater som deltok i begge okkupasjonene fikk en Prahaspenne som ble satt på medaljebåndet. Totalt ble 1 162 617 stk utdelt pluss 134 563 Praha-spenner.


== Design ==
Medaljen ble designet av professor Richard Klein, er rund, og på advers er det avbildet en mann stående på et podium med det tredje rikes riksvåpen og med et tysk hakekorsflagg i den ene hånden. Med den andre hånden hjelper han en annen mann med avslitt kjetting opp på podiet. Dette skal symbolisere frigjøringen av Sudetenland og sammenslåingen med det tyske rike. På revers er datoen av annekteringen, 1. oktober 1938, omgitt av setningen: «Ein Volk, Ein Reich, Ein Führer» (ett folk, ett rike, en fører). Medaljen har et medaljebånd som er sort med en bred rød stripe i midten, de tradisjonelle fargene til Sudetenland.


== Se også ==
Anschluss
Anschlussmedaljen
Memellandmedaljen
Liste over tyske militære utmerkelser 1933-1945
Fordrivelsen av tyskere fra Tsjekkoslovakia
Rene Villanueva

Rene O. Villanueva (født 22. september 1954 i Quezon City på Filippinene, død 5. desember 2007 samme sted) var en filippinsk  dramatiker og forfatter, kjent for sitt engasjement innen teater og fjernsyn og for sin barnelitteratur.
Han ble utdannet i historie ved University of the Philippines (1975).


== Verker ==


=== Skuespill ===
Sixteen and Three Fourths (1975)
Burles (Burlesque) (1977)
Hiblang Abo (Strands of Gray) (1980)
May Isang Sundalo (There Was a Soldier) (1981)
Tribu (Tribe) (1979)
Kontsabahan sa Tirarang (Conspiracy in Tirarang) (1979)
Sinakulo (1981)
Sandaang Panaginip (A Hundred Dreams) (1981)
Samperang Muta (Cheap Thrill) (1982)
Madyik (Magic) (1983)
Sigwa (Storm) (1984)
Huling Istasyon (Last Station) (1983)
Ang Hepe (The Chief) (1986)
Botong (1989)
Tonyo (1990)


=== Enaktere ===
Teodora (1993)
Gregoria (1993)
Kumbersasyon (Conversation) (1980)
Nana (Pus) (1982)
Punla ng Dekada (Seedlings of the Decade) (1984)
Kaaway sa Sulod (Enemy Within) (1986) (with Rolando S. Dela Cruz)
Mabuhay ang Pangulo (Long Live the President) (1987) (with Rolando S. Dela Cruz)
Asawa (Spouse) (1987) (with Rolando S. Dela Cruz)


=== Toakts dokumentarskuespill ===
Sa Sariling Bayan (In One’s Own Land) (1988)


=== Oversettelser og tilretteleggelser ===
Florente at Laura (Florente and Laura) (1988)
Ang Napigil-Sanang-Paghahari ni Arturo Ui (Bertolt Brecht's The Resistible Rise of Arturo Ui) (1987) (with Joey Baquiran)
Sutsot sa Dilim (Whistle in the Dark) (1985)
Crimes of Passion (1985)
Awit ng Adarna (Song of Adarna) (1984)
Sa Kuko ng Liwanag (In the Claws of Neon Light) (1993)


=== Barneskuespill ===
Tiktipak-long (Grasshoppers) (1984)
Si Pagong at si Matsing (The Turtle and the Monkey) (1984) (opera med musikk av Lucrecia Kasilag)
Ang Apoy ng mga Hayop (The Fire of the Animals) (1987) (musikk av Kasilag)
Aguinaldo sa Niño (Gift for the Infant) (1987)
Noong Unang Panahon (In the Beginning) (1988)


=== Filmer ===
Gabi na Kumander (It’s Night Commander) (1986)
Kamagong (Mahagony) (1987)
Anak ng Lupa (Child of the Earth) (1987)


=== Biografi ===
Personal: Mga Sanaysay Sa Lupalop Ng Gunita


=== Fjernsynsteater ===
Gabay Sa Pagsulat At Anim Na Dulang Pantelebisyon
Literature Eksena't Saknong (med Ligaya G. Tiamson Rubin)


=== Barnebøker ===
Ang Pamilya Ng Ismid
Ang Patotsay Na Iisa Ang Pakpak
Ang Prinsipeng Ayaw Maligo
Ang Unang Baboy Sa Langit (The First Pig In Heaven)
Ayokong Pumasok Sa Paaralan
Dagat Sa Kama Ni Troy
Gusto Kong Kumain Ng Pansit Ngayon
Umuulan
Kuya Ni Karina
Nagsasabi Si Patpat
Nasaan Ang Tsinelas Ko?
Okaka-okaka
Si Elephas At Estrogon
Si Inggolok At Ang Planeta Pakaskas
Si Paula Oink-oink
Sina Linggit Laban Kay Barakuda
Lumikha Ng Kuwento, Tula At Laruang Pambata (with Virgilio Almario, Annaleah Habulan, Michelle Parazo Manual)


=== Sangtekst ===
Batibot theme song


== Referanser ==


== Kilder ==
Tiongson, Nicanor G., ed. CCP Encyclopedia of Philippine Art; Volume VII: Philippine Theater. 1994
The Don Carlos Palanca Memorial Awards for Literature (Unofficial website). Retrieved August 27, 2005
En gal manns dagbok (Lu Xun)

En gal manns dagbok  (kinesisk: 狂人日記, pinyin: Kuángrén Rìjì) er en novelle skrevet av Lu Xun, en av grunnleggerne av  baihua (白話, talespråk) -kinesisk, i mai 1918. Den anses for å være et av de første og mest innflytelsesrike verker forfattet på talespråkskinesisk. Den gal manns dagbok er et forsøk fra Lu Xuns side på å beskrive føydalismens følger for det kinesiske folk. Han bruker kannibalisme allegorisk for å påvise hvordan utdaterte verdier eter ivei på enkeltmennesket. Novellen fikk stor betydning for Ny kultur-bevegelsen.
Tittelen er inspirert av Nikolai Gogols novelle Fra en gal manns dagbok.
Lu Xun-parken (Shanghai)

Lu Xun-parken (forenklet kinesisk: 鲁迅公园; tradisjonell kinesisk: 魯迅公園; pinyin: Lǔ Xùn Gōngyuán) er en liten park i distriktet Hongkou i Shanghai i Folkerepublikken Kina. Den ligger like bak Hongkou stadion. Tidligere het den Hongkouparken.
Parken er nå en minnepark for den kjente kinesiske forfatter Lu Xun, og Lu Xun-mausoleet med hans siste hvilested ligger i parken.


== Historie ==
I 1896 kjøpte Bureau of Construction of Shanghai International Settlement et landlig område ved enden av North Sichuan Road og begynte å anlegge en skytebane for internasjonale kommersielle grupper. Under inspirasjon av sportsparken i Glasgow i  Skottland og planlagt av en britisk hagearkitekt oppstod dermed Hongkou Amusement Park. I 1905 ble den omgjort til Hongkou Sports Games Park and Shooting Field. Navnet ble forkortet til Hongkou Park i 1922.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Luxun Park – kategori av bilder, video eller lyd på Commons