Den heroiske tidsalder for antarktisutforskning

Den heroiske tidsalder for antarktiskutforskning beskriver en epoke som strakte seg fra slutten av det 19. århundret til tidlig 1920-tallet. Gjennom denne 25-årsperioden ble det antarktiske kontinentet fokuset for en internasjonal innsats som resulterte i vitenskapelig og geografisk utforskning, og seksten store ekspedisjoner ble satt igang fra åtte forskjellige land. Felles for disse ekspedisjonene var begrensningen på tilgjengelige ressurser før fremskritt i transport- og kommunikasjonsteknologien revolusjonerte arbeidet under utforskningen. Dette betydde at hver ekspedisjon ble en bragd av utholdenhet som testet sitt personell til fysiske og mentale grenser, og noen ganger utover. Det «heroiske» merket, tilkjent senere, anerkjente motgangen som måtte overvinnes av disse pionerene. Mange overlevde ikke denne erfaringen, og 17 medlemmer omkom i løpet av denne perioden.
I løpet av disse ekspedisjonene ble både den geografiske og magnetiske Sydpolen nådd. Det å være først til Sydpolen var et primært mål i noen av ekspedisjonene, og var den eneste begrunnelsen for Roald Amundsens vågestykke. Men dette var ikke det eneste aspektet av polarforskning på denne tiden; andre ekspedisjoner jobbet med definerte mål i ulike områder av kontinentet. Som et resultat av all denne aktiviteten ble store deler av kontinentets kystlinje oppdaget og kartlagt, og betydelige deler av innholdet ble utforsket. Ekspedisjonene genererte også store mengder vitenskapelige data og prøver over et bredt spekter av vitenskapelige områder. Eksaminasjonen og analysene holdt verdens vitenskapelige miljøer opptatt i flere tiår.


== Opprinnelse ==

Den opprinnelige drivkraften for den heroiske tidsalderen for antarktiskutforskning kom fra et foredrag i Royal Geographical Society i London i 1893. Foredraget ble holdt av professor John Murray fra Challengerekspedisjonen, som  hadde seilt til antarktiske farvann i 1872–76, og han foreslo at en ny antarktisk ekspedisjon burde organiseres for å «løse de utestående geografiske spørsmålene som fremdeles lå i sør». I august 1895 vedtok den sjette internasjonale geografiske kongressen i London en generell resolusjon, og oppfordret vitenskapelige samfunn over hele verden til å promotere «saken» antarktiske ekspedisjoner «på den måten som synes dem mest effektive». Slikt arbeid ville «bringe tillegg til nesten alle grener av vitenskapen». Kongressen hadde blitt underrettet av nordmannen Carsten Borchgrevink som nylig hadde returnert fra en hvalfangstekspedisjon, og hvor han hadde vært en av de første til å sette føttene på det antarktiske fastlandet. Her skisserte Borchgrevink planer for en fullskala banebrytende antarktisk ekspedisjon, som skulle være basert i Cape Adare.Den heroiske tidsalderen ble imidlertid satt i gang av en ekspedisjon lansert av det belgiske Geographical Society i 1897, og Borchgrevink fulgte ett år senere med en privat sponset ekspedisjon. Betegnelsen «heroisk tidsalder» kom senere; begrepet er ikke brukt i noen av de tidlige ekspedisjonenes redegjørelser eller memoarer, heller ikke i biografier om polare skikkelser som dukket opp i 1920- og 1930-årene. Det er ikke klart når begrepet ble oppfunnet eller tatt i bruk generelt; det ble brukt i mars 1956 av den britiske oppdagelsesreisende Duncan Carse, som skrev i The Times. Da han beskrev den første kryssingen av Sør-Georgia i 1916, skrev han om «tre menn fra den heroiske tidsalderen for antarktiskutforskning, med 50 fot med tau mellom seg, og en snekkers skarøks».


== Ekspedisjoner i den heroiske tidsalder for antarktiskutforskning, 1897–1922 ==
Merknader

Sammendragene i tabellen inkluderer ikke det vitenskapelige arbeidet som ble utført av disse ekspedisjonene, som hver brakte tilbake funn og prøver over et bredt spekter av fagområder.
Tabellen inkluderer ikke et antall hvalfangstekspedisjoner som fant sted i denne perioden, eller subantarktiske ekspedisjoner som ikke passerte den antarktiske sirkelen, for eksempel Carl Chuns reise i 1898–99. Den avbrutte Cope-ekspedisjonen i 1920–22, som kollapset på grunn av manglende finansiering, er også utelatt, selv om to menn ble satt i land fra en norsk hvalfanger og tilbrakte ett år på Den antarktiske halvøy.
† betegner at lederen omkom under ekspedisjonen.


== Dødsfall på ekspedisjoner i den heroiske tidsalderen ==
Minst tjue menn døde på antarktiske ekspedisjoner i den heroiske tidsalderen. Av disse døde fire av sykdommer som ikke var relatert til deres antarktiske ekspedisjoner, og to døde etter ulykker i New Zealand. De resterende omkom i tjeneste på eller nær det antarktiske kontinentet.

Ytterligere fire menn døde kort tid etter at de kom tilbake fra Antarktis (dette inkluderer ikke de som døde i aktiv tjeneste under første verdenskrig):

Herluf Kløvstad, ekspedisjonslege på Southern Cross-ekspedisjonen 1898–1900, døde av tyfoidfeber 28. desember 1900.
Jorgen Petersen, styrmann på «Southern Cross», døde i 1900 på vei tilbake i skipet fra Australia.
Bertram Armytage, et medlem av Nimrod-ekspedisjonen, 1907–09, døde av selfpåført skuddskader, 12. mars 1910.
Hjalmar Johansen, et medlem av Amundsens ekspedisjon, 1910–12, døde av selvpåførte skuddskader, 9. januar 1913.


== Slutten på den heroiske tidsalder ==
Der finnes ulike synspunkter på når den heroiske tidsalder for antarktiskutforskning endte. Shackletons Endurance-ekspedisjon er noen ganger referert til som den siste ekspedisjonen i den heroiske tidsalderen. Andre krønikerskrivere forlenger tidsalderen til datoen Shackleton døde, 5. januar 1922, og behandler Shackleton-Rowett-ekspedisjonen eller «Quest»-ekspedisjonen, som Shackleton døde under, som det siste kapittelet i tidsalderen. Ifølge Margerey og James Fissher, Shackletons biografer: «Hvis det var mulig å trekke en klar skillelinje mellom det som har blitt kalt den heroiske tidsalder for antarktiskutforskning og den mekaniske alder, kunne Shackleton-Rowett-ekspedisjonen tjene like godt som et punkt som noen ved å trekke en slik linje.» En journalist som inspiserte skipet før det seilte rapporterte «Gadgets! Gadgets! Gadgets overalt!». Dette inkluderte radioteknologi, en elektrisk oppvarmet utkikkstønne og en «odograf» som kunne spore og ta opp skipets rute og fart.
Den heroiske tidsalder for antarktiskutforskning var 'heroisk' fordi den var anakronistisk før den begynte, dets mål var så abstrakt som en pol, dets sentrale figurer var preget av romantikkens patos, mandige og fulle av menneskelige feil og mangler, dets drama var moralsk (for det betydde ikke bare hva som ble gjort, men hvordan det ble utført), og dets ideal var nasjonal ære. Det var et tidlig testområde for de nye nasjonene som Norge og Australia, og det var stedet for Europas største utpust før det slet seg ut i den store krigen. — Tom Griffiths, Slicing the Silence: Voyaging to Antarctica


== Se også ==
Liste over antarktisekspedisjoner


== Noter og referanser ==


== Kilder ==


=== Bøker ===
Caroline Alexander (1998). The Endurance: Shackleton's Legendary Antarctic Expedition (engelsk). London: Bloomsbury Publishing. ISBN 0-7475-4123-X. 
Roald Amundsen (1976). The South Pole, Vol II. London: C Hurst & Co. ISBN 0-903983-47-8. 
Stephanie Barczewski (2007). Antarctic Destinies. London: Hambledon Continuum. ISBN 978-1-84725-192-3. 
Pierre Berton (1988). Tha Arctic Grail. New York: Viking Penguin. ISBN 0-670-82491-7. 
Carsten Borchgrevink (1901). «First on the Antarctic Continent». George Newnes Ltd. 
David Crane (2005). Scott of the Antarctic: A Life of Courage, and Tragedy in the Extreme South. London: Harper Collins. ISBN 978-0-00-715068-7. 
Ranulph Fiennes (2003). Captain Scott. London: Hodder & Stoughton. ISBN 0-340-82697-5. 
Tom Griffiths (2007). Slicing the Silence:Voyaging to Antarctica. United States: Harvard University Press. ISBN 0-6740-2644-0. 
Robert K. Headland (1989). «Studies in Polar Research: Chronological List of Antarctic Explorations and Related Historical Events». 
Roland Huntford (1985). The Last Place on Earth. London: Pan Books. ISBN 0-330-82697-5. 
Roland Huntford (1985). Shackleton. London: Hodder & Stoughton. ISBN 0-340-25007-0. 
Leonard (ed.) Huxley (1913). Scott's Last Expedition, Vol. II. London: Smith, Elder & Co. 
«The Antarctic Question - Voyages To The South Pole Since 1898». Annual Report of The Board Of Regents Of The Smithsonian Institution: 451–481. 
Max Jones (2003). The Last Great Quest. Oxford: Oxford University Press. ISBN 0-19-280483-9. 
Leif Mills (1999). Frank Wild. Whitby, Yorks: Caedmon of Whitby. ISBN 0-905355-48-2. 
Diana Preston (1997). A First Rate Tragedy. London: Constable & Co. ISBN 0-09-479530-4. 
Beau Riffenburgh (2006). «Encyclopedia of the Antarctic». Routledge. Besøkt 7. januar 2010. 
Beau Riffenburgh (2005). Nimrod. London: Bloomsbury Publishing. ISBN 0-7475-7253-4. 
Robert Falcon Scott (1913). Scott's Last Expedition, Vol I. London: Smith, Elder & Co. 
Ernest Shackleton (1984). South. London: Century Publishing. ISBN 0-7126-0111-2. 
Peter Speak (2003). William Speirs Bruce. Edinburgh: NMS Publishing. ISBN 1 901663 71 X. 
Kelly Tyler-Lewis (2007). The Lost Men. London: Bloomsbury Publishing. ISBN 978-0-7475-7972-4. 


=== Webkilder ===
«Antarctic Explorers - Adrien de Gerlache» (engelsk). South-pole.com. 2008. Besøkt 8. januar 2010. 
«Adrien de Gerlache, Belgica: Belgian Antarctic Expedition 1897–99» (engelsk). Cool Antarctica. 2. desember 2008. Arkivert fra originalen 9. oktober 2010. Besøkt 8. januar 2010. 
«Antarctic History - The Heroic Age of Antarctic Exploration» (engelsk). Cool Antarctica. 2. desember 2008. Arkivert fra originalen 10. mai 2012. Besøkt 8. januar 2010. «Borchgrevink, Carsten Egeberg (1864–1934)» (engelsk). Australian Dictionary of Biography Online Edition. 2006. Besøkt 8. januar 2010. 
«Carsten Borchgrevink (1864-1934)» (engelsk). South-pole.com. Besøkt 8. januar 2010. 
«British Antarctic Expedition 1910–13» (engelsk). Oxford Dictionary of National Biography. mai 2008. Besøkt 8. januar 2010. 
«Carl Chun Collection» (engelsk). Archive Hub. Arkivert fra originalen 27. mai 2012. Besøkt 8. januar 2010. 
«Erich von Drygalski 1865–1949». South-pole.com (engelsk). 2008. Besøkt 8. januar 2010. 
«Explorer and leader: Captain Scott» (engelsk). National Maritime Museum. Arkivert fra originalen 2. desember 2008. Besøkt 8. januar 2010. 
«Wilhem Filchner, 1877–1957» (engelsk). South-pole.com. 2008. Besøkt 8. januar 2010. 
«The Forgotten Expedition» (engelsk). Antarctic Heritage Trust. 29. november 2008. Arkivert fra originalen 20. november 2009. Besøkt 8. januar 2010. 
«German National Antarctic Expedition 1901-03» (engelsk). Cool Antarctica. 2. desember 2008. Arkivert fra originalen 22. mai 2012. Besøkt 8. januar 2010. 
Goodlad, James A. (2003). «Scotland and the Antarctic, Section 2: Antarctic Exploration» (engelsk). Royal Scottish Geographical Society. Besøkt 8. januar 2010. 
Harrowfield, David. «The Southern Cross Expedition» (engelsk). University of Canterbury, New Zealand. Arkivert fra originalen 6. april 2017. Besøkt 8. januar 2010. 
«John Lachlan Cope's Expedition to Graham Land 1920–22» (engelsk). Scott Polar Research Institute. Besøkt 8. januar 2010. 
«Mawson, Sir Douglas 1882–1958» (engelsk). Australian Dictionary of Biography. 2006. Besøkt 8. januar 2010. 
«Douglas Mawson» (engelsk). Cool Antarctica. 2. desember 2008. Arkivert fra originalen 22. mai 2012. Besøkt 8. januar 2010. 
«Mountaineering and Polar Collection – Antarctica» (engelsk). National Library of Scotland. 2007. Arkivert fra originalen 23. juni 2009. Besøkt 8. januar 2010. 
«Norway's Forgotten Explorer» (engelsk). Antarctic Heritage Trust. 29. november 2008. Arkivert fra originalen 20. november 2009. Besøkt 8. januar 2010. 
«Nobu Shirase, 1861–1946» (engelsk). South-pole.com. 2008. Besøkt 8. januar 2010. 
«Otto Nordenskjöld 1869–1928» (engelsk). South-pole.com. 2008. Besøkt 8. januar 2010. 
Ryne, Linn. «Roald Amundsen» (engelsk). Norwegian Embassy (UK). Arkivert fra originalen 2. mars 2005. Besøkt 8. januar 2010. 
«The Voyage of the Challenger» (engelsk). Stony Brook University, N.Y. Arkivert fra originalen 10. mai 2012. Besøkt 8. januar 2010.