jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
HMS «Sverige» (1915)

HMS «Sverige» var et svensk panserskip. HMS «Sverige» var det første av tre panserskip i klassen av samme navn, de to andre var HMS «Drottning Victoria» og HMS «Gustav V».


== Beskrivelse ==
Hovedbestykningen bestod av to elektro-hydrauliske tårn med to Bofors 11" M12 kanoner i hvert tårn. Disse hadde en rekkevidde på opptil 19 500 m og kunne skyte opptil fire skudd per minutt. Den sekundære bestukningen bestod av åtte 6" kanoner, to i et elektro-hydraulisk tårn og seks i seks manuelle tårn. 6" kanonene hadde en rekkevidde på opptil 16 000 m. Skipet hadde også to 18" torpedorør under vannlinjen og seks 3" kanoner, men torpedorørene ble fjernet på 20-tallet.
I 1927 fikk HMS «Sverige» et Hazemeyer våpenkontrollsystem og forbedret ammunisjon økte rekkevidden for 11" kanonene til 25 000 m og 19 000 m for 6" kanonene. Under den andre verdenskrig ble 3" kanonene fjernet og skipet fikk to 2×45 mm, to 2×25 mm kanoner og tre 20 mm kanoner. To av de enkle 6" tårnene ble også byttet ut med to 2×40 mm kanoner og ytterligere en 2×40 mm kanon ble lagt til.


== Operativ historie ==
HMS «Sverige» gav ildstøtte og landsatte finske tropper da Sovjetunionen forsøkte å okkupere Åland i februar 1918, men trakk seg av diplomatiske årsaker da tyske tropper ankom øyen i mars. Under den andre verdenskrig gjorde hun tjeneste som nøytralitetsvakt. I 1947 ble hun tatt ut av vanlig tjeneste og 30. januar 1953 ble hun strøket og solgt for opphogging.


== Litteratur ==
M.J. Whitley (2002). «Sverige Class». Battleships of World War Two. London: Cassell. s. 232-236. ISBN 0-304-35957-2.
Pjatigorsk

Pjatigorsk (russisk: Пятиго́рск) er en by i Stavropol kraj i Russland. Den ligger ved elva Podkumok, rundt 150 km sørøst for Stavropol. Innbyggertall: 140 559 (folketelling 2002), 129 500 (folketelling 1989).
Navnet Pjatigorsk betyr «fem fjell» på russisk, og har navnet fra de fem toppene i Besjtau (som også betyr «fem fjell» på de tyrkiske språkene i Kaukasus. Byen ble grunnlagt i 1780, og har vært en kurbadby med mineralvannskilder siden 1803. 


== Historie ==
Den første gang mineralkildene blir nevnt i historiske kilder er i opptegnelsene til den arabiske oppdagelsesreisende fra 1300-tallet, Ibn Battuta. Vitenskapelig interesse for dem ble først vist av tsar Peter I, men informasjonen som ble innsamlet på hans ekspedisjon har siden gått tapt. Interessen ble vekket igjen på sluttet av 1700-tallet, da den første russiske bosetningen ble grunnlagt – festningen Konstantinogorskaja, som ble bygget ved Masjukfjellet i 1780.
De verdifulle kaukasiske mineralkildene førte til at det ble bygget et feriested her i 1803, og de første studiene av vannets medisinske egenskaper begynte etter dette. Den 24. april undertegnet Aleksander I et dekret som gjorde mineralvannskildene til statlig eiendom. Mange bosetninger ble dannet ved kildene. Den første bosetningen var Gorjatsjevodsk (nå en del av Pjatigorsk) ved foten av Masjukfjellet, deretter Kislovodsk, Jessentuki og Zjeleznovodsk.


== Økonomi og næringsliv ==
Næringslivet i Pjatigorsk er hovedsakelig orientert mot mineralvannskildene og kurbadene ved dem. Det finnes også en næringsmiddelindustri (et slakteri, et vintapperi, et meieri og et bryggeri), tekstilindustri, en skofabrikk og en teppefabrikk, maskinindustri og metallarbeid, en kjemisk fabrikk og en keramikkfabrikk (TEMP Ceramics) som har spesialisert seg på  porselen og keramiske gaveartikler som samovarer, figuriner, vaser og dekorative keramiske veggpaneler.


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Pyatigorsk – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Informasjonsnettsted om Pjatigorsk (russisk)
Om Pjatigorsk (engelsk)
Høgskolesenteret i Vestfold

Høgskolesenteret i Vestfold ble opprettet i Horten i 1991 ved sammenslåing av Tønsberg Maritime Høgskole og Horten ingeniørhøgskole. 
Senteret inngikk i 1994 i Høgskolen i Vestfold; en fusjon mellom Høgskolesenteret, Vestfold sykepleierhøgskole og Eik lærerhøgskole.


== Se også ==
Campus Vestfold
Klokkene ringer for deg

Klokkene ringer for deg (engelsk originaltittel: For Whom the Bell Tolls) er en roman av Ernest Hemingway fra 1940. Den forteller historien om Robert Jordan, en ung amerikaner i de internasjonale brigadene som kjemper sammen med en republikansk geriljaenhet under den spanske borgerkrigen. Som bombemann blir han tildelt oppgaven å sprenge en bro under angrepet på Segovia. Romanen er ansett som en av Hemingways sentrale verker, sammen med Og solen går sin gang, Den gamle mannen og havet, og Farvel til våpnene.
Bokens tittel skriver seg fra den metafysiske poeten John Donnes Devotions upon Emergent Occasions (1624); spesifikt henviser Hemingway til «Meditation XVII». Hemingway siterer deler av «Meditation» (og bruker Donnes originalspråk) i bokens innledning, som igjen henviser til praksisen med å ringe med kirkeklokker ved begravelser:

«No man is an Island, intire of it selfe; every man is a peece of the Continent, a part of the maine; if a Clod bee washed away by the Sea, Europe is the lesse, as well as if a Promontorie were, as well as if a Mannor of thy friends or of thine owne were; any mans death diminishes me, because I am involved in Mankinde; And therefore never send to know for whom the bell tolls; It tolls for thee.»


== Referanser ==
Even

Even er en norsk form av mannsnavnet Eyvind, som har opprinnelse i de norrøne auja, «hell, gave», og urnordiske winduR, «vinner».


== Utbredelse ==
Tabellen nedenfor gir en detaljert oversikt over populariteten til mannsnavnet Even  i noen av de landene hvor statistikk er tilgjengelig.
Even var et populært navn på norske guttebarn på 1700-tallet og begynnelsen av 1800-tallet og igjen på begynnelsen av 2000-tallet.


== Kjente personer med navnet ==
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.

Even Kvisgaard Fougner (1933–2002), norsk biskop
Even Lange (f. 1946) norsk professor i moderne historie
Even Ruud (f. 1947), norsk professor i musikkterapi
Even Pellerud (f. 1953), norsk fotballtrener
Even Johansen (f. 1970), norsk musiker
Tor Even Svanes (f. 1978), norsk forfatter
Even Westerveld (f. 1980), norsk politiker
Even Wetten, (f. 1982), norsk skøyteløper
Even Aleksander Hagen, (f. 1988), norsk politiker
Even Johansen (f. 1988), norsk skøyteløper
Even Hovland (f. 1989), norsk fotballspiller


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==

(en) Behind the Name: Even
(en) Think Baby Names: Even
Fruktose-intoleranse

Fruktose-intoleranse kan bety:

Fruktosemalabsorpsjon – Kroppen har problemer å ta opp fruktose fra tynntarmen. Problemet ligger i transportfunksjonen i tarmepitelcellen, relativt hyppig i Europa.
Hereditær fruktoseintoleranse – En arvelig feil der leveren ikke danner enzymene for å bryte ned fruktose.
Norges kommunal- og sosialhøgskole

Norges kommunal- og sosialhøgskole var en høgskole for kommuneadministrativ og sosialfaglig utdanning, etablert i Oslo i 1950 under navnet Norges kommunal- og sosialskole. Skolen utdannet kommunalkandidater, sosionomer og barnevernspedagoger.
Skolen fikk navnet Norges kommunal- og sosialhøgskole i 1981. Sosialhøgskolen, Bærum ble innlemmet i skolen i 1984, da skolen tok over lokalene til den da nedlagte Apalløkka skole på Ammerud i Oslo. Skolen ble i 1994 fusjonert inn i Høgskolen i Oslo, som senere ble til Oslomet – storbyuniversitetet.Steinar Stjernø var rektor 1987–1991.


== Referanser ==
Gloppen prestegjeld

Gloppen prestegjeld var et prestegjeld i Nordfjord prosti i Bjørgvin bispedømme. Prestegjeldet omfattet Gloppen kommune, og besto av sognene Vereide, Breim, Gimmestad og Hyen
Ordningen med prestegjeld ble faset ut av Den norske kirke fra 2004.


== Liste over sogneprester i Gloppen prestegjeld ==

2008: Olaf Sigurd Gundersen (dekker sognene Vereide og Hyen), Harald Forland (dekker sognene Breim og Gimmestad)
1982–2008: Olaf Sigurd Gundersen (f. 1946)
1976–1982 Asbjørn Gjengedal
ca. 1955– 1976: Johnny Bakke (1908–1979)
1925–1945: Olav Kvaale
ca. 1842– ca. 1866: Jørgen Meier Heffermehl (1805–1879)


== Eksterne lenker ==
Arkivverket: Prestegjeld og sogn i Sogn og Fjordane
Gloppen kirkelige fellesråd
Grovfjord Idrettslag

Grovfjord Idrettslag (etablert 22. januar 1939) holder til på Grov i Skånland kommune i Troms.
Laget ble startet under navnet Idrettslaget Midnattsol i indre Grovfjord, og med langrenn som aktivitet. Etter andre verdenskrig skiftet navnet til Grovfjord Idrettslag, og man slo seg sammen med Grov Idrettslag (etablert 1950 i ytre Grovfjord), som drev langrenn, slalåm, skihopp, skøyteløp og lengde uten tilløp (innendørs). De  etablerte fotballaktivitet (1966) med det av kommunen forærte anlegget Sletta stadion.


== Ski ==
I ski-NM har laget hatt flere gode plasseringer i stafett (8 i 1971, 4 i 1973).


== Fotball ==
Debut i 6. divisjon fotball for herrer (1967), med opprykk (1968, 69, 71) slik at man fikk et par sesonger i 3. divisjon fotball for herrer der de for det meste har spilt (også i 2008), bortsett fra en god periode i 2. divisjon fotball for herrer (nivå 3), der de fikk 3.-plass i 1991 og 2.-plass fire år på rad i 1992–95. Midtbanegeneralen Roar Christensen spilte her i denne perioden (frem til 1996). Klubben har også fostret Agnar Christensen, som har jobbet som trener i Medkila IL og Tromsø IL.
Klubben etablerte damelag (1984), og er del av Hålogaland Fotballkrets.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Grovfjord IL: Kort historikk
Norges Fotballforbund: Grovfjord IL
High Sierra

High Sierra er en amerikansk film noir fra 1941, skrevet av John Huston og W. R. Burnett fra en roman av Burnett. I hovedrollene finner vi Ida Lupino og Humphrey Bogart i regi av Raoul Walsh spilt inn ved Whitney Portal, halvveis opp Mount Whitney.
Manuskriptet ble skrevet av Bogarts venn og drikkepartner, John Huston, adaptert fra en roman av W. R. Burnett (også kjent for blant andre Lille Cæsar og Scarface). 
Filmen utmerket seg for sin utstrakte bruk av filming på stedet (ikke i studio), særlig scenene når vi nærmet oss klimaks, når myndighetene forfølger Bogarts karakter, gangsteren «Mad Dog» Roy Earle, fra Lone Pine opp til foten av fjellet.


== Handling ==
En eldre gangster, Big Mac, planlegger et ran mot et fasjonabelt hotell i ferie-byen Tropico Springs, California. Han ønsker at den erfarne Roy Earle (spilt av Humphrey Bogart) skal lede ranet. Roy kjører over hele landet til en leir i fjellet, for å møte de tre mennene som skal hjelpe ham: Louis Mendoza, som arbeider som kontorist ved et hotell, samt Red og Babe. Babe har tatt med seg en ung kvinne, Marie, som Roy ønsker å sende tilbake til Los Angeles. 
Men Marie blir etter hvert forelsket i Roy, samtidig som de planlegger og gjennomfører ranet. Etter ranet reiser Roy videre til Big Mac med juvelene fra ranet, men han finner ham Big Mac på grunn av et kraftig hjerteinfarkt. Roy blir deretter forfulgt av politiet, og han klatrer opp i Sierra Nevada-fjellene, hvor han skyter mot politiet under flukten.


== Medvirkende ==
Ida Lupino i rollen som Marie
Humphrey Bogart i rollen som Roy Earle
Alan Curtis i rollen som Babe
Arthur Kennedy i rollen som Red
Joan Leslie i rollen som Velma
Henry Hull i rollen som Doc Banton
Henry Travers i rollen som Pa
Jerome Cowan i rollen som Healy
Minna Gombell i rollen som Mrs. Baughmam
Barton MacLane i rollen som Jake Kranmer
Elisabeth Risdon i rollen som Ma
Cornel Wilde i rollen som Louis Mendoza
Donald MacBride i rollen som Big Mac
Paul Harvey i rollen som Mr. Baughmam
Isabel Jewell i rollen som Blonde
Willie Best i rollen som Algernon
Spencer Charters i rollen som Ed
George Meeker i rollen som Pfiffer


== Nyinnspillnger ==
Det ble laget to nye versjoner av filmen:

I 1949 kom western-versjonen Colorado Territory med Joel McCrea og Virginia Mayo, også regissert av Raoul Walsh.
I 1955 kom I Died a Thousand Times med Jack Palance og Shelley Winters i regi av Stuart Heisler.


== Eksterne lenker ==
(en) High Sierra på Internet Movie Database 
(sv) High Sierra i Svensk Filmdatabas 
(da) High Sierra i Danmark Nationale Filminstitut 
(fr) High Sierra på Allociné 
(nl) High Sierra på MovieMeter 
(en) High Sierra på AllMovie 
(en) High Sierra på Turner Classic Movies 
(en) High Sierra på Rotten Tomatoes 
High Sierra hos Film Reference
Leopold av Baden

Leopold (født 29. august 1790, død 24. april 1852) var storhertug av Baden 1830–1852. Han var sønn av Karl Fredrik av Baden og Luise Karoline van Geyersberg. Han giftet seg 25. juli 1819 med sin halvbror Karl Ludvig av Badens barnebarn Sophie Vasa.
Leopold etterfulgte sin halvbror Ludwig I av Baden i 1830.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Leopold – biografi på tysk
Rauni Magga Lukkari

Rauni Magga Lukkari (født 30. september 1943 i Utsjok i Finland) er en samisk forfatter. Hun flyttet til Tana i Finnmark, men er nå bosatt i Tromsø hvor hun driver et eget bokforlag – Gollegiella – som gir ut lydbøker på samisk og en del tospåklige bøker.
Hun regnes som en av de mest kjente samiske lyrikerne utenom Nils-Aslak Valkeapää. Hennes debutbok, Jienat vulget (Isen går), kom ut i 1980. Allerede fra denne boka er kvinneperspektivet i hennes diktning tydelig. Vi kan følge den sviktede kvinnen i Báze dearvan, Biehtár (1981) og i Mu gonagasa gollebiktasat/Min konges gylne klær (1991) treffer vi den stolte og frie kvinnen. 1987 ble hun nominert som samisk kandidat til Nordisk råds litteraturpris for Mørk dagbok (1987). I 1995 kom boka Cálbmemihttu (Øyemål) ut. Klær er temaet i denne parallellutgaven på samisk og finsk. Den står som utstillingstekst til en samisk kofteutstilling ved länsmuseet i Rovaniemi i Finland. 
I 1996 vant hun førsteprisen i det samiske forlaget Davvi Girjis litteraturkonkurranse for beste samiskspåklige originalmanus med diktsamlingen Árbeeadni. Hun er også kjent som prologforfatter med verkene Ávvudivttat (2006), som også er gitt ut som lydbok med musikk av Niko Valkeapää og Georg Buljo, og monologen En lykkens mann (2007), hvor Rauni Magga Lukkari debuterer som teaterforfatter. Stykket ble plukket ut til Norsk dramatikkfestival 2007, og er dramatisert ved Nationalteatret med Nils Ole Oftebro i hovedrollen som den kuede nordsamen hundset av sin mor. Stykket skildrer sorgmuntert en barsk oppvekst i Tanadalen. I april 2008 lanserte Lukkari Hilsen til som er diktsamlinga Ávvodivttat som samisk lydbok med norsk tekst. Diktene er gjendiktet av Laila Stien og utgitt med støtte fra Leser søker bok.


== Bibliografi ==
1980 – Jienat vulget – dikt
1981 – Báze dearvan, Biehtár – dikt
1986 – Losses beaivegirji – dikt
1987 – Mørk dagbok – dikt
1991 – Mu gonagasa gollebiktasat=Min konges gyldne klær - dikt
1995 – Calbmemihttu/Silmämitta – dikt
1996 – Árbeeadni – dikt
1998 – Morslodd – dikt
1999 – Dearvvuodat – dikt
1999 – Farvel – dikt
1999 – The time of the lustful mother – dikt
2006 – Ávvodivttat – dikt (med lydbok)
2007 – En lykkens mann=Lihkkosalmmái – skuespill
2008 – Hilsen til – dikt (med lydbok)
2009 – Lex Sápmi – ja eará joccit/og andre stubber – kåserisamling
2014 – Gonagasbárdni gii sihkui álddu gatnjaliid – moderne eventyr for ungdom


== Bidrag i antologier ==
1982 – Ei heil vøa (nordnorsk antologi)
1991 – Å, eg veit meg eit land (antologi)
1997 – Circum polaris (nordnorsk antologi)
1995 – Der veiene tar til (barents-antologi)
2004 – Åvtese jåhta (samisk antologi)
2008 – Ivdnesuotna (samisk antologi)


== Priser ==
Beste skjønnlitterære originalmanus hos Dávvi Girji 1996 (Árbeeadni)


== Referanser ==


== Kilder ==
Presentasjon av Rauni Magga Lukkari i Forfatterkatalogen på Forfattersentrums nettsider


== Eksterne lenker ==
(en) Rauni Magga Lukkari på Internet Movie Database 
(no) Herdet gjennom motgang - av John Gustavsen i Vinduet 1999
(no) Ildstedene synger: samisk samtidslitteratur. Oslo: Tiden. 1984. s. 136-140; forfatterbiografier. ISBN 8210026178.
John Field

John Field (i Russland: Джон Филд; født 26. juli 1782 i Dublin i Irland, død 23. januar 1837
i Moskva) var en irsk pianist og komponist. 
Field er mest kjent som skaper av formen nokturner for klaver, men det er ikke usannsynlig at utmerkelsen ble gitt i ettertid.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Field kom fra en musikalsk familie: bestefaren var organist i Dublin og faren var fiolinist. Bestefaren gav Field den første undervisningen, seinere slo familien seg ned i London der Field ble Muzio Clementis yndlingselev.


=== Musiker ===
Clementi ledsaget Field til Paris og i 1802 på en stor konsertreise gjennom Frankrike, Tyskland og Russland. Field slo seg deretter ned i Moskva. Fra 1831 var han i fire år på reise i England, Frankrike, Tyskland og Italia før han returnerte til Russland, der han bodde til sin død. 
I sin samtid ble Field holdt høyt som pianist og komponist og han påvirket kjente komponister som Frédéric Chopin, Johannes Brahms, Robert Schumann og Franz Liszt. I Russland fikk han varig betydning ved at han som pianist og lærer utviklet den nasjonale pianoskolen. Ignaz Moscheles, som hørte Field i 1831, fortalte at spillestilen hans var sart og elegant, karakterisert av et vakkert anslag og en fortryllende legato.Som komponist var Field, helt i tråd med sin spillestil, best i de små former. Nokturnene hans preges av kjenslevare og drømmelignende stemninger og en kontinuerlig strøm av vakre melodier. Chopins nokturner er helt klart formet etter forbilde av Fields. I de store musikkformene var Fields derimot ingen mester, og hans sju pianokonserter og pianokvartetter med strykere er stort sett glemt.Blant hans studenter var den prøyssiske pianisten og komponisten Charles Mayer, den fransk-russiske komponisten Alexandre Dubuque og den polske pianisten og komponisten Antoine de Kontski.


== Referanser ==


== Kilder ==
Claire Corkery: «The amazing life of forgotten composer John Field – Ireland’s answer to Mozart» Arkivert 11. oktober 2017 hos Wayback Machine., The Irish Post, 19. mai 2016
«FIELD, JOHN (1782–1837)», 1911 Encyclopædia Britannica, Volume 10


== Litteratur ==
Patrick Piggott: The life and music of John Field. 1782–1837. Creator of the nocturne, Faber & Faber, London 1973, ISBN 0-571-10145-3.


== Eksterne lenker ==
(en) John Field (composer) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) John Field på Internet Movie Database 
(en) John Field på Discogs 
(en) John Field på MusicBrainz 
(de) Verk av og om John Field i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket
(en) Fritt tilgjengelige noter av John Field i International Music Score Library Project
Anders Farstad

Anders Farstad (født 19. juli 1951 i Ålesund) er en tidligere norsk fotballspiller (midtbane). Han spilte i hjembyens Rollon og Aalesunds Fotballklubb og fikk kamper for U-landslaget. Deretter spilte han 1. divisjon fotball for herrer for Rosenborg Ballklub (1972–76, 97 kamper og åtte scoringer) der han fikk annenplass i Norgesmesterskapet i fotball for herrer 1972. Han gikk videre i Bodø/Glimt (1977–82, 85 kamper, tre scoringer i 1. divisjon) der han var kaptein (1981–82), samt sølv i Norgesmesterskapet i fotball for herrer 1977 og fikk annenplass i 1. divisjon fotball for herrer 1977.


== Eksterne lenker ==
Profil hos Rosenborg Ballklub
Lone Lindorff

Lone Lindorff (født 23. juli 1937 i København), er en  dansk skuespillerinne, manusforfatter, barnebokforfatter og billedkunster.


== Biografi ==
Lone Lindorff gjennomførte en husholdningsutdannelse før hun ble utdannet på The Bristol Old Vic Theatre School i England 1957-59. Hun debuterte som 21-årig i Ung Vrede i Århus, instruert av hennes mor skuespillerinnen Bodil Lindorff.
I løpet av 1960-tallet og 1970-tallet fikk hun mange spendende roller på en lang rekke scener i Danmark – i revyer og på Riddersalen over engelske komedier til ny dansk dramatikk blant annet Ulla Ryums Myterne.
Lone Lindorff var på 1970-tallet sterkt engasjert i politisk teater og tilhørte 1969 til 1974 Fiolteatrets faste ensemble, hvor hun spilte kvinnesaks-, debatt- og bruksteater, blant annet. "Vi er alle i samme båd". Hun medvirket i forestillingen "Frændeløs" på Gladsaxe Teater.
Lindorff hadde dessuten roller i TV-teaterforestillinger som "Bernardas Hus" og i flere spillefilmer. Hun ble prisbelønt for tollen sin i filmen Man sku' være noget ved musikken. Til andre vesentlige roller i filmkarriere hennes hører dessuten Den Forsvundne Fuldmægtig, Zappa, Tro, Håb og Kærlighed og Åndenes hus fra 1993.
Siden har hun kastet seg over utfordringer som billedkunstner og stilt ut collager, akryl- og oljemalerier i Cobra-rummet ved Sofienholm, likesom hun har vært en aktiv barnebokforfatter. Dessuten driver hun forretningen Center for Teater og Dramatik, hvorfra hun selger sin ekspertise som foredragsholder, dramatiker og instruktør. Hun har også skrevet filmmanuskripter og var i en periode redaktør av bladet Skuespilleren. Hun satt i redaksjonen, da LOs mediepulje i 1994 sponset en rekke TV-eksperimenter på Kanal Danmark, og i en årrekke har hun instruert revyen i Carlsbergs Teaterforening.


== Filmologi (utvalg) ==


=== Skuespiller 2000-tallet ===


=== Skuespiller 1990-tallet ===


=== Skuespiller 1980-tallet ===


=== Skuespiller 1970-tallet ===


=== Skuespiller 1960-tallet ===


=== Filmmusikk ===


== Priser ==
1973 – Bodilprisen for beste kvinnelige birolle i filmen Man sku' være noget ved musikken


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Lone Lindorff på Internet Movie Database 
(sv) Lone Lindorff i Svensk Filmdatabas 
(da) Lone Lindorff på Filmdatabasen 
(da) Lone Lindorff på danskefilm.dk 
(da) Lone Lindorff på danskfilmogtv.dk 
(da) Lone Lindorff på Scope 
(fr) Lone Lindorff på Allociné 
(en) Lone Lindorff på AllMovie 
(en) Lone Lindorff hos The Movie Database 
(da) Lone Lindorff hos danskefilmstemmer.dk 
Lone Lindorff hos Den danske film
Lone Lindorff sin hjemmeside
Cocktailparty-effekten

Cocktailparty-effekten er et populærnavn på et persepsjonspsykologisk fenomen som gjør oss i stand til å følge en selvvalgt konversasjon i et rom hvor flere konversasjoner er i gang samtidig. 
De fleste mennesker har egenskapen og muligheten til å utføre dette. Den går i korte trekk ut på at om man er i et rom hvor det er flere grupper med mennesker som snakker, kan man selv velge hvilken samtale man vil følge med på, kun ved å konsentrere seg om den ønskede samtalen. De andre samtalene vil da fade ut og den en ønsker å høre på vil oppleves å bli sterkere. Dette tilsvarer for hørselen det en for synet kaller fokusering.
Evnen til å fokusere sansninger er ikke jevnt fordelt, og for individer vil den også variere med dagsform og tildels alder. Ved en moderat hørselssvekkelse vil cocktailparty-effekten langt på vei være slik, at personen må bruke både syn og hørsel for å få med seg det som blir sagt.
En interessant utnyttelse av effekten ble tatt i bruk under den kalde krigen, da romavlytting ble kjent som spionmetode. Viktige samtaler kunne da finne sted, mens tre – fire personer med liknende stemmekvaliteter som de som førte samtalen leste høyt fra hver sin avis.
Jan Erik Bjerk

Jan Erik Bjerk (født 23. januar 1965) er en tidligere norsk fotballspiller, senere fotballtrener.  Han spilte blant annet for Bodø/Glimt der han var kaptein i perioden 1984-86. Han var senere assisterende trener i Bodø/Glimt under blant annet Øystein Gåre. Han ble kjent som hovedtrener for Idrettsforeningen Fløyas damelag i Toppserien (2005–2007).
For øyeblikket er Bjerk trener for juniorlaget og B-laget til Bodø/Glimt. I hans første sesong rykket han opp med laget fra 3. divisjon HESA til 2. divisjon.


== Eksterne lenker ==
Vokst opp med Glimt glimt.no, 4. januar 2014, lesedato 3. februar 2016.
Jan Erik Bjerk tar over Bodø/Glimt 2 glimt.no, 25. januar 2016, lesedato 3. februar 2016.