jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Resonans (kjemi)

I. Benzens to resonansformer – begge er likeverdige, 
II. Acetationets to resonansformer – begge er likeverdige, 
III. Pyrrol har fem ulike resonansformer med ladningsseparasjon hvorav den første er vikigst se punkt b.]]
Resonans i kjemi er et verktøy som brukes til å representere og modellere visse typer av uklassiske molekylstrukturer. Resonans er en hovedkomponent av valensbindingsteorien og oppstår når ingen enkelt konvensjonell modell kan brukes bare med like antall elektroner delt av to atomer for å representere det observerte molekylet.
Det er to relaterte, men nyttig å adskille, betydninger som er gitt til termen resonans. En av disse har å gjøre med diagrammatisk representasjon av molekyler med Lewisstrukturer, mens den andre har å gjøre med matematisk beskrivelse av molekylet med valensbindingsteorien. I begge tilfeller involverer resonans representering eller modellering av strukturen til et molekyl som et mellomstadium, gjennomsnitt (et resonanshybrid) mellom flere enklere strukturer.
Magnhild

Magnhild er et kvinnenavn dannet av de norrøne ordene magn, «makt, styrke», og hildr, «slag, kamp». Magnhildr er en norrøn og Magnill en gammelsvensk form av navnet. Mathilda er en ekvivalent tysk form av navnet.


== Utbredelse ==
Magnhild var i bruk i Norge i middelalderen. Over 10 forskjellige personer med navnet er nevnt i Regesta Norvegica. Magnill er kjent brukt i norske middelalderballader, blant annet i «Villemann og Magnill».Magnhild var et populært navn på norske jentebarn fra 1890-tallet til 1930-tallet.

Tabellen nedenfor gir en detaljert oversikt over populariteten til kvinnenavnet Magnhild  i noen av de landene hvor statistikk er tilgjengelig.


== Kjente personer med navnet ==
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.

Magnhild Haalke (1885–1984), norsk forfatter
Magnhild Gravir (f. 1941), norsk forfatter
Magnhild Meltveit Kleppa (f. 1948), norsk politiker og statsråd
Magnhild Bruheim (f. 1951), norsk forfatter og frilansjournalist


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==

(en) Behind the Name: Magnhild
(en) Think Baby Names: Magnhild
Petter Carlsen

Petter Carlsen (født 19. desember 1979)  fra Alta er en norsk låtskriver, vokalist og gitarist. 
Han ga i 2006 ut EP-en «A Taste Of What To Come». Anders Grønneberg i Dagbladet skrev at Carlsen var en av årets beste debutanter. I april 2008 undertegnet Petter Carlsen kontrakt med plateselskapet EMI.
Carlsen ga ut debutalbumet You Go Bird i 2009. To år senere kom Clocks Don’t Count (på eget label), i 2014 kom Sirens, og i 2017 hans første utgivelse med norske tekster, Glimt. Han har hatt opptredener i flere europeiske land, blant annet i Nederland og Tyskland.
Andre artister Petter har turnert/turnerer med : Pil & Bue, Anathema (UK), Tim Christensen (DK), Marillion (UK), Steven Wilson/Blackfield (UK), Long Distance Calling (GER), Unni Wilhelmsen mfl.
Carlsen har også skrevet låter for andre. Blant annet (Backan opp og frem) for det lokale fotballaget ALTA IF. Han synger på plata Trips for tyske Long Distance Calling.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Petter Carlsen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Petter Carlsen på Discogs 
(en) Petter Carlsen på MusicBrainz 
(en) Petter Carlsen på Songkick 
MySpace
YouTube
SVD rifle

SVD (Snajperskaja Vintovka Dragunova) eller Dragunovs skarpskyttergevær er et russisk skarpskyttergevær.


== Historie ==
Riflen med det opprinnelig navnet SSV-58 ble designet av Evgeny Dragunov i det tidligere Sovjet, og var vinner i en konkurranse med 2 andre design. Den ene var designet av Alexander Konstantinov (prototype  2B-W10), og den andre var designet av Sergei Simonov (SVD-137). Etter intensiv testing vant SSV-58 riflen og fikk navnet «Snajperskaja Vintovka Dragunova» (Dragunovs skarpskyttergevær). Riflen ble adoptert til tjeneste i 1963. I ettertid har SVD blitt standard støttevåpen i flere land, blant andre Polen ifra 1966.


== Design ==
SVD er et gassoperert halvautomatisk skytevåpen i kaliber 7,62 x 54R, kjent for bruk i Mosin-Nagant M91/30 siden 1891.


== Produksjon ==
I 1963 ble 200 rifler produsert, og ifra 1964 startet serieproduksjon på våpenfabrikken Izhmash. Lisensiert produksjon  ble startet i Kina (Type 79 og 85) og i Irak (Al Kadesiah)


== Brukere ==

 Afghanistan
 Albania
 Armenia
 Aserbajdsjan
 Bangladesh
 Bulgaria
 Finland
 India
 Irak
 Iran
 Kambodsja
 Kasakhstan
 Folkerepublikken Kina
 Mongolia
 Polen
 Russland
 Slovakia
 Sri Lanka
 Tsjekkia
 Tyrkia
 Ukraina
 Ungarn
 Venezuela
 Vietnam
 Zimbabwe


== Se også ==
Skarpskyttergevær


== Eksterne lenker ==
(en) SVD rifle – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) SVD – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Fremmedstoffer

Fremmedstoffer er stoffer som finnes i mat, og som opprinnelig ikke skal være der. For å bli regnet som et fremmedstoff så må stoffet enten være:
Rester av sprøytemiddler.
Rester av medisiner som dyr eller fisk har fått.
Stoffer som har kommet over fra emballasjen til matvaren.
Forurensende stoffer i jorden, for eksempel PCB, kadium og dioksiner.
Det er internasjonale eksperter som fastslår hvor mye fremmedstoffer det er lov til å være i mat og drikke. I Norge er det Mattilsynet som har som jobb å måle inntaket av fremmedstoffer og sikre at det kan spises og drikkes.
Liste over skarpskyttergeværer


== Vanlige skarpskyttergevær ==
Kaliber opp til 12,7 mm

Accuracy International L115A1
Accuracy International Arctic Warfare
Alex rifle
AMP Technical Services DSR-1
AWC G2A
Barrett M98
Beretta M501
Blaser 93 Tactical
CheyTac Intervention
CZ 700 rifle
Longbow T-76
Desert Tactical Arms Stealth Recon Scout
SVD rifle
EBO Kefefs
Enfield L42A1
Enfield No. 1
Erma SR-100
FN 30-11
FN Police Rifle
FN SPR
FR F2
Heckler & Koch HK417
Heckler & Koch MSG-90
Heckler & Koch PSG1
IMI Galil Tzalafim
IMI SR-99
KAC SR-25
KV59
L96A1 rifle
Mauser SP66
Mauser 86SR
MSSR rifle
M14
M21 SWS
M24 SWS
M40
M93 Black Arrow
NTW-20 Antimaterial Rifle
Parker-Hale M82
PGM Ultima Ratio
PGM Mini-Hecate .338
Puşca Semiautomată cu Lunetă
PGWDTI Timberwolf Tactical rifle
RAP model 300
Remington 700
Sako TRG-42
Savage 10FP
Scout Tactical
SSG550 Sniper
SIG Sauer SR66
JNG 90 (Türkiye MKE)
T 12 (Türkiye MKE)
KNT 38 (Türkiye Kalekalıp)
SIG Sauer SR86
SIG Sauer SSG2000
SIG Sauer SSG3000
SIG SHR 970
SIG STR
SSG-82
United States Navy Mark 12 Mod X Special Purpose Rifle
SR-25
Steyr Scout
Steyr SSG
Steyr SSG 69
Dragunov SVU
SV-98
SV-99
Tango 51
TCI SR-89
Type 88 rifle
Type 97 skarpskyttergevær
NM149
VSK-94
VSS Vintorez
Walther WA2000
XM-8
Zastava M76


== Materiellødeleggelsesrifler ==
Kaliber 12,7 mm og over

Accuracy International Arctic Warfare .50
Accuracy International AS50
Armalite AR-50
Barrett M82
Barrett M90
Barrett M95
Barrett M99
EDM Arms Windrunner
KSVK 12.7
Gepard anti-materiellrifle
M500
M650
McMillan TAC-50
Mechem NTW-20
OSV-96
PGM Hecate II
Robar RC-50
RT-20
Steyr IWS 2000
Steyr HS .50
SVN-98
Tor rifle
Truvelo .50
Vidhwansak
Zastava M93
Avunya KNT 50


== Se også ==
Skarpskyttergevær
Skarpskytter
Materiellødeleggelsesrifle


== Eksterne lenker ==
Modern Sniper Rifles Arkivert 15. september 2010 hos Wayback Machine.
«Duguay-Trouin» (1923)

«Duguay-Trouin» var en fransk krysser.
«Duguay-Trouin»-klassen av kryssere var basert på den amerikanske «Omaha»-klassen som Frankrike hadde fått kopier av planene til. Ved slutten av 1920 hadde man utarbeidet fire utkast og i april 1921 falt valget på den ene av dem.
Pansringen var svært tynn, bare 30 mm på det meste, og gav liten beskyttelse for annet en granatsplinter. Hovedbestykningen bestod av åtte M1920 155 mm kanoner med en rekkevidde på opptil 26 100 m plassert to og to i fire elektrisk-hydraulisk drevne tårn. Annenbestykingen var fire M1922 75 mm kanoner. I tillegg hadde skipet fire triple torpedorør.
«Duguay-Trouin» var utstyrt med en katapult på akterdekket og to fly. Disse var opprinnelig av typen Gordon-Leseurre GL-812, senere Gordon-Leseurre GL-832 og fra midten av 30-tallet Loire-Nieuport 130. I 1943 ble katapulten og flyene fjernet sammen med torpedorørene, og «Duguay-Trouin» og hun fikk i stedet 15 20 mm maskinkanoner og tre 2×13,2 mm mitraljøser. I 1944 ble hun utstyrt med radar, og ytterligere endringer i bestykningen ble gjennomført.


== Operativ historie ==
«Duguay-Trouin» tjenestegjorde som flaggskip for henholdsvis 3. lette divisjon fra 1929 og 2. skvadrn mellom 1932 og 1935. Fra 1936 tjenestegjorde hun som treningsskip til hun i juni 1939 sluttet seg til 6. krysserdivisjon. Den første perioden av den andre verdenskrig var hun på jakt etter tyske handelsskip og raiderei Atlanterhavet, og senket det tyske skipet «Halle» 16. oktober 1939. I mai 1940 ble hun overført til Adriaterhavet og etter at Frankrike falt ble hun demilitarisert.
I juli 1943 sluttet hun seg til de allierte og etter en overhaling og noen endringer som beskrevet ovenfor ble hun brukt for troppetransport den første halvdelen av 1944. Deretter tok hun del i landgangsoperasjoner i Sør-Frankrike og senere andre kamphandlinger helt frem til april 1945.
Etter den andre verdenskrig støttet hun franske styrker i Indokina i operasjoner mot Viet Mihn frem til hun ble tatt ut av tjeneste 29. mars 1952.


== Referanser ==
M.J. Whitley (2002). «Duguay-Trouin Class». Cruisers of World War Two. London: Arms and Armour Press. s. 27-29. ISBN 1-86019-874-0.
Eric Scobie

Eric Scobie (født 3. juni 1952) er en norsk-skotsk forfatter. Han debuterte i antologien Motklang (forlaget Frustra 1974). Han er medlem av bandet Boastein sammen med bl.a. Øistein Boassen og Are Storstein. Scobie grunnla filmselskapet Fri Media Gruppe i 1981 sammen med Erik Gustavson. Han var sjefredaktør for Krigsavisene 1999-2000.


== Bibliografi ==
Bentvesten – roman – Aschehoug 1981;
Trekkfugler i garnet – Ex Libris Forlag 1986;


== Priser ==
Vant sammen m Erik Gustavson Scheiblerprisen 1982 for kortfilmen Siste Kapittel;
Årets frilanser 2001.


== Kilder ==
Presentasjon av Eric Scobie i Forfatterkatalogen på Forfattersentrums nettsider
Eccellenza

Eccellenza er det sjette nivået i italiensk fotball. Det er en regional liga, som består av 28 divisjoner, etter geografiske områder. Alle de 20 regionene i Italia er representert med minst én divisjon, med unntak av Piemonte og Aostadalen, som deler to divisjoner. Veneto, Toscana, Sicilia, Lazio, Emilia-Romagna og Campania, har 2 divisjoner hver, mens Lombardia har 3 divisjoner.


== Opprykk og nedrykk ==
Opprykk
Etter ferdigspilt sesong, får vinnerne fra hver divisjon direkte opprykk til Serie D. Hver divisjon har ett lag til som får muligheten til å delta i kvalifiserings kamper, som tar plass mellom Mai og Juni.
Noen divisjoner velger andreplass-laget direkte, mens andre lager en serietabell med kvalifiseringskamper med topplagene i den serien, som igjen bestemmer hvem som skal ta del i den nasjonale kvalifiseringsrunden. Når de 28 deltakerne i den nasjonale kvalifiseringsrunden er ferdig, blir de delt inn i par, og skal spille to kamper mot hverandre. De 14 vinnerne blir på nytt delt inn i par, og de 7 vinnerne av den andre runden får opprykk til Serie D.
Det siste laget som får plass i Serie D, er laget som vinner Coppa Italia Dilettanti (den italienske amatør cupen).

28 divisjon vinnere
7 nasjonale kvalifiseringskamp vinnere
1 Coppa Italia Dilettanti vinnerNedrykk
Nedryksreglene er forskjellige fra hver region, men det er vanligvis tre lag som rykker ned til Promozione fra hver divisjon.


== Eksterne lenker ==
(italiensk) Offisiell side
Silje Storstein

Silje Storstein (født 30. mars 1984 i Oslo) er en norsk skuespiller.
Storstein har utdannelse fra Statens Teaterhøgskole (2005–2008). Hun har spilt i forestillinger på Det Norske Teater, Trøndelag Teater og Nationaltheatret. Hun filmdebuterte som Sofie i Sofies verden fra 1999, og har siden hatt flere mindre film- og TV-roller. For rollen i filmen De nærmeste fra 2015 ble hun nominert klassen beste kvinnelige birolle under Amandaprisen 2015 og Kanonprisen 2015.Hun er datter av skuespiller og musiker Are Storstein.


== Teater ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Silje Storstein på Internet Movie Database 
(no) Silje Storstein hos Nationaltheatret 
(sv) Silje Storstein i Svensk Filmdatabas 
(da) Silje Storstein på Filmdatabasen 
(fr) Silje Storstein på Allociné 
(en) Silje Storstein på AllMovie 
(en) Silje Storstein hos The Movie Database
Alfaheliks

En α-heliks er en vanlig sekundærstruktur i proteiner. En heliks dannes når ryggraden i en kjede av aminosyrer krøller seg sammen slik at hydrogenbindinger kan dannes mellom bestemte atomer langs ryggraden. Hydrogenbindingene stabiliserer strukturen, som ser ut som en mekanisk fjær (se bilde).  Ulike varianter av α-heliksen finnes, men i den vanligste formen går det 3,6 aminosyrer per runde av heliksen. Eksempler på andre typer helikser er 3-10-helikser og pi-helikser. De aller fleste proteiner har α-helikser, noen proteiner er faktisk bygget opp bare med slike sekundærstrukturer (for eksempel hemoglobin).


== Strukturelle egenskaper ==

Hydrogenbindingene som stabiliserer α-heliksen dannes mellom karboksylgruppen i en aminosyre og aminogruppen i aminosyren som ligger fire lenger bort i kjeden, altså aminosyre nummer fem. Aminosyre nummer to danner en tilsvarende hydrogenbinding med aminogruppen i aminosyre nummer seks. Strukturen som dannes er en spiral med mange 'ringer'. Alle aminosyrene som ikke ligger i den første eller siste ringen danner til sammen to hydrogenbindinger siden hver aminosyre har en karboksylgruppe og en aminogruppe. Hydrogenbindingene dannes langs sidene av heliksen og er årsaken til at α-heliksen er meget stabil. Alle sidegruppene til aminosyrene vil stikke ut fra aksen av α-heliksen, omtrent som trappetrinn i en spiraltrapp. Der trappetrinnene er festet i midten vil tilsvare ryggraden, og støttene som går opp til gelenderet er hydrogenbindingene som følger aksen i heliksen (tenk på at støttene går helt til neste etasje i trappen). En runde i en α-heliks tilsvarer en etasje i trappen. Sidekjedene stikker utover fordi det ikke er plass på innsiden av heliksen eller innimellom ryggraden som er bundet med hydrogenbindinger.
Alle hydrogenbindingene går i samme retning og fører til at heliksen har en delvis ladning i hver ende. Aminoenden (lengst ute i kjeden) er delvis positiv, mens karboksylenden (hvor den første aminosyren er) er delvis negativ. Denne egenskapen brukes i proteiner for å fremme funksjonen, for eksempel kan karboksylenden av en heliks hjelpe til med å binde et positivt ladet molekyl som proteinet trenger.
Den vanligste heliksen er venstrevridd, altså at spiralen snurrer mot venstre. Det finnes andre typer helikser også, høyrevridde helikser og helikser der antallet aminosyrer per runde varierer. De fleste helikser er ganske rette, men prolin vil provosere frem en «knekk» i heliksen. Denne aminosyren finnes ofte i begynnelsen eller slutten av en heliks også, siden den tvinger ryggraden i proteinet til bestemte vinkler. 
Noen aminosyrer har en tendens til å danne α-helikser, dette kan brukes for å predikere sekundærstruktur basert på proteinsekvenser. I mange tilfeller er den tredimensjonale strukturen til proteinkjeden ukjent, og ulike proteinstrukturprediksjon-metoder bruker rekkefølgen og sammensetningen av aminosyrer til å foreslå en tredimensjonal struktur.


== Se også ==
β-flak


== Referanser ==
To glade pirater

To glade pirater (originaltittel: Il Corsaro nero) er en spansk-italiensk actionkomedie og eventyrfilm fra 1971 med Terence Hill og Bud Spencer i hovedrollene. Regi og manus er ved Lorenzo Gicca Palli.
Filmen er også kjent under tittelen Elleville pirater, samt utenlandske titler som Blackie the Pirate (USA) og El Corsario Negro (Spania).


== Handling ==
Kaptein Blackie (Terence Hill) er en notorisk pirat som ved en tilfeldighet får rede på en skiplast med spansk gull. Han legger så en plan for å finne skipet og dets verdifulle last. Han slår seg sammen med tre andre pirater, men det oppstår etterhvert komplikasjoner, og når det settes i gang et komplott mot ham blir nødt til å flykte. Han ankommer senere sitt skip bare for å oppdage at både båten og mannskapet har blitt tatt til fange av de andre tre piratene som har til hensikt å bruke det for å stjele gullet. Blackie klarer imidlertid å frigi sitt mannskap, men mister skipet sitt. Lederen for de andre piratene, Skull (Bud Spencer) blir nå hans fange og han bruker hans skip til å få kontroll over gullet. Det viser seg imidlertid at det omtalte skipet er lastet med sand og at gullet befinner seg et helt annet sted.


== Om filmen ==
Den ble lansert på video av Esselte Video rundt 1983 og relansert på video av ScanVision på slutten av 1980-tallet under tittelen Elleville pirater.VGs anmelder gav den terningkast en.


== I rollene ==
(utvalg)

Terence Hill: Blackie
Bud Spencer: Skull
Silvia Monti: Isabel de Mendoza y Laguna
George Martin: Don Pedro
Diana Lorys: Manuela
Mónica Randall: Carmen
Salvatore Borghese: Martin
Fernando Bilbao: Moko
Edmund Purdom: il viceré
Gustavo Re: Montbarque
Luciano Catenacci: Jay
Carlo Reali: Delussac


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) To glade pirater på Internet Movie Database 
(no) To glade pirater hos Filmfront 
(sv) To glade pirater i Svensk Filmdatabas 
(da) To glade pirater i Danmark Nationale Filminstitut 
(fr) To glade pirater på Allociné 
(nl) To glade pirater på MovieMeter 
(en) To glade pirater på AllMovie 
(en) To glade pirater på Rotten Tomatoes 
Blackie the pirate (terencehill.com, omtale og bilder, på engelsk)
Nevinnomyssk

Nevinnomyssk (russisk: Невинномы́сск) er en by i Stavropol kraj i Russland. Den ligger ved elva Kuban, rundt 50 km sør for Stavropol. Innbyggertall: 129 200 (est. 2007), 132 141 (folketelling 2002), 121 355 (folketelling 1989).
Nevinnomyssk ble grunnlagt i 1825 som en stanitsa nær et lite fort. Den fikk bystatus i 1939. Nevinnomyssk-kanalen starter i Nevinnomyssk.


== Kjente personer fra Nevinnomyssk ==
Jelena Berezjnaja – kunstløper og olympisk mester


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Nettsted for Nevinnomyssk (russisk)
Patronato Real

Patronato Real de las Indias eller det spanske patronat var en ordning mellom den spanske krone og pavestolen om de katolske misjoner i de områder som ble oppdaget og/eller kolonisert av Spania. Ordningen hadde sitt utgangspunkt i tre pavelige buller fra 1493, senere styrket i 1508. 
Arrangementet gav den spanske krone, og i forlengelsen av den, de koloniale myndigheter betydelig myndighet i kirkelige anliggender. Utnevnelser biskoper og til sentrale prestestillinger måtte i regelen godkjennes av de borgerlige myndigheter. Forholdet mellom kirke og stat ble meget tett på denne måten, ettersom myndighetene i stor grad kunne sikre seg at den kirkelige øvrighet bestod av personer som de kunne samarbeide med. 


== Bakgrunn og problemer ==
Bakgrunnen for den spanske patronatsrett var de lignende konsesjoner som pavestolen allerede hadde gitt til Portugal i det øyemed å effektivisere misjonen i de områder som portugisiske oppdagelsesreisende kom til. Mange av disse oppdagelsesreisende, som seilte i kronens tjeneste, var medlemmer av en katolsk lekmannsorden, Kristusordenen.
Da spanske handelsmenn begynte å bygge opp et lignende oversjøisk velde, bad Spania om lignende patronatsprivilegier. Pave Alexander VI, som selv var spanjol, hadde stor forståelse for sine landsmenns ønsker, og i løpet av 1493 gav han tre buller som innrømmet Spania de samme privilegier som Portugal hadde fått.
Pavestolen kom snart til å angre på at man hadde gitt Spania, og også Portugal, så vide fullmakter. Den pavelige styring ble svekket på felter som kirken anså som meget viktige. Blant annet ble pavenes forbud mot slaveriet, som uttrykt f.eks. i pave Paul IIIs bulle Sublimis Deus i 1537, ikke tilstrekkelig påaktet i de spanske kolonier ettersom det ikke passet koloniherrene. Dette «statskirkesystemet» forsøkte pavene å omgå blant annet med jesuittene, en presteorden med et eget direkte ordensløfte til paven. 


== Se også ==
Den portugisiske patronatsretten


== Litteratur ==
Antonio J. Gonzalez Zumarraga: Problemas del patronato indiana a través del «Govierno Eclesiástico Pacífico» de Fr. Gaspar de Villarroel
H. Vander Linden: «Alexander VI and the Demarcation of the Maritime and Colonial Domains of Spain and Portugal 1493-1494», i The American Historical Review  22:1 (October 1916)
W. Eugene Shiels S.J.: King and Church. The Rise and Fall of the Patronato Real, Chicago:Loyola University Press, 1961
Nesbru

Nesbru er et tettsted og et delområde i den nordlige delen av Asker kommune i Viken. Nesbru grenser til Slependen (der det går bro over til Nesøya), og til Holmen, til Billingstad og Hvalstad. Postkontoret Nesbru fikk seg lokale på Holmen Senter på Holmen etter å ha blitt flyttet fra Nesbru. Postadressen Nesbru omfatter et langt større område enn selve Nesbru.


== Fakta ==
På Nesbru er det hotell og flere handels- og kontorvirksomheter, bensinstasjon og bilverksted. Møbelkonsernet IKEA åpnet sitt første utsalg i Norge og utenfor Sverige i leide lokaler på Nesbru. Dette ble flyttet til nytt og langt større bygg på en tomt på Slependen i Asker, der utsalget fortsatt ligger. 


=== Historie ===
Stedet er oppkalt etter Nes bru, som er en bro som går over Neselva. Broen var tidligere en del av den gamle Kongeveien mellom Christiania og Drammen. Nå er broen en vanlig gangbro med motorisert ferdsel begrenset til adkomst til nærliggende eiendommer. Rundt 1930 bestod Nesbru stort sett av frodige jorder med få fastboende. Siden den gang har befolkningen økt betydelig.


=== Samferdsel ===
Man kan ta av fra E 18 til Nesbru ved Slependen og ved Holmen.


=== Skole & Utdanning ===
Offentlige grunnskoler

Nesbru videregående skole
Mellom-Nes skole
Landøya ungdomsskoleAlternaltive skoler

Steinerskolen i Asker
Holmen videregående skole


=== Severdigheter ===
Holmen kirke, moderne kirke i teglstein på Nesbru.
Holmenskjæret, badestrand ved Holmen
Holmenbanen, idrettsanlegg ved Holmen
Grønlia, skog med lysløpe ved Holmen


== Kilder ==
Standard for delområde- og grunnkretsinndeling – Delområde- og grunnkretsinndeling 2020