jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Nicolas Chamfort

Nicolas Chamfort (født Nicolas-Sébastien Roch 6. april 1741, død 13. april 1794) var en fransk forfatter og forkjemper for den franske revolusjon. Chamfort ble innen litteratur best kjent for sine vittige epigrammer og aforismer, men skrev også drama og politiske artikler. Han var sekretær for Ludvig XVI av Frankrikes søster madame Élisabeth og av jakobinerklubben. I 1781 ble han valgt inn i Académie française, det franske akademi.


== Forfatterskap ==
Chamfort skrev komedier, politiske artikler, litteraturkritikk, portretter, brev og ulike poetiske stykker. Hans Maximes et Pensées ble høyt verdsatt av John Stuart Mill, og er, etter de til La Rochefoucauld, blant de mest briljante og stemningsvekkende fra denne tiden. Hans aforismer er mindre sympatiske og psykologisk mindre betydningsfulle enn de til La Rochefoucauld, dog betydningsfulle i deres voldelige og ikonoklasmiske ånd for den stormfulle periode som den franske revolusjonen innebar og som forberedelse til Réflexions.


== Selvmord ==
Da revolusjonen vendte seg mot ham besluttet han å begå selvmord framfor å bli arrestert. Hans langdryge og klumsete selvmordet ble i seg selv en minneverdig, symbolsk hendelse. I september 1793 stengte han seg inne på sitt kontor og skjøt seg selv i ansiktet. Pistolen klikket, og han skjøt av seg nesen og deler av kjeven, men han levde framdeles. Han forsøkte deretter gjentatte ganger å stikke seg selv til døde med en papirkutter i nakken, men klarte ikke å treffe en blodåre. Til sist stakk han seg selv i brystet med det samme våpenet. Han etterlot til de som kom for å arrestere ham følgende erklæring:

«Moi, Sebastien-Roch Nicolas de Chamfort, déclare avoir voulu mourir en homme libre plutôt que d'être reconduit en esclave dans une maison d'arrêt» («Jeg, Sebastien-Roch Nicolas de Chamfort, erklærer herved mitt ønske å dø som en fri mann framfor å fortsette å leve som en slave i et fengsel.»)Han signerte det med en fast hånd og med sitt eget blod. Hans tjener fant ham i en dam av blod. Fra da av og til han endelig døde året etter, hadde han store lidelser.


== Se også ==
De franske moralister


== Referanser ==


== Litteratur ==
Claude Arnaud (1992): Chamfort, a biography. Oversatt av Deke Dusinberre. University of Chicago Press. ISBN 978-0-226-02697-8.


== Eksterne lenker ==
Nicolas Chamfort i Scenewebarkivet
(en) Sébastien-Roch Nicolas de Chamfort – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Nicolas Chamfort hos Frenchphilosophes
(de) Verk av og om Nicolas Chamfort i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket
Notiophilus biguttatus

Notiophilus biguttatus er en av billene i delgruppen (underfamilien) rovløpere (Nebriinae) i familiegruppen løpebiller. Den er den vanligste av de norske artene i slekten Notiophilus.


== Utbredelse ==
Notiophilus biguttatus er vanlig og utbredt i hele Europa, østover til Ukraina og Armenia.


== Utseende ==
Notiophilus biguttatus er mellom 5 og 6 millimeter lang.  Dekkvingene samt resten av kroppen er bronsefarget. Mellomrommet mellom første og andre punktrekke på dekkvingen er ekstra bred. Pannen har flere markerte furer.


== Levevis ==
Notiophilus biguttatus er en dagaktiv løpebille, men den foretrekker skygge og lever derfor gjerne litt bortgjemt. Den finnes i tilknytning til skog, på åpne vegetasjonsfattige enger, gjerne i veiskråninger og lignende. Larvene lever som rovdyr. 
Den tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår  en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er ofte radikalt forskjellige fra de  voksne, både i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.


== Litteratur ==
Barsevskis A. 1999. Taxonomy, morphology and distribution of groundbeetles Notiophilus Dumeril, 1806 (Coleoptera: Carabidae) in Northern and Eastern Europe. Procedings of the XXIV Nordic Congress of Entomology. Side 39-43. ISBN 9985-830-29-6


== Eksterne lenker ==
(en) Notiophilus biguttatus i Encyclopedia of Life 
(en) Notiophilus biguttatus i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Notiophilus biguttatus hos Artsdatabanken 
(sv) Notiophilus biguttatus hos Dyntaxa 
(en) Notiophilus biguttatus hos Fauna Europaea 
(en) Notiophilus biguttatus hos Fossilworks 
(en) Notiophilus biguttatus hos ITIS 
(en) Notiophilus biguttatus hos NCBI 
(en) Kategori:Notiophilus biguttatus – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Notiophilus biguttatus – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Notiophilus biguttatus – detaljert informasjon på Wikispecies 
Notiophilus biguttatus - Ground Beetles of Ireland
Rovløpere – Tree of Life (Nebriinae, Carabidae) engelskspråklig
Rovløpere – Database Carabidae of the World – engelskspråklig
Norsk Entomologisk forening
Valberget

Valberget er en liten høyde i Stavanger sentrum. På Valberget er det noen hus, et stort tårn (Valbergtårnet), asfalterte veier og en mindre park (Valbergsparken).
Navnet betyr opprinnelig «Falkberget», etter det gammelnorske ordet «valr» for falk. Uttalen var fra gammelt av «Valbergje». Språklig sa en tidligere at folk som bodde ved Valberget, bodde i Valberget. De som bodde på nedsiden av Valberget mot sjøen, bodde «under Valberget».Den østlige delen av Valberget var i middelalderen en del av kongens gård i Stavanger.Valberget omtales første gang skriftlig i regnskapsåret 1602-1603. Da bodde Claus Reinildsen på Valberget. Han betalte grunnleie til kongen, som da eide tomta.I 1656 ble det på byens bekostning bygget et hus for skarpretteren på Valberget.Før dagens tårn har det også vært eldre vakttårn. I 1658-1659 ble det satt opp et vakttårn på Valberget med en klokke. Vakttårn hadde i 1716 funksjon både som vakttårn mot fiendtlige skip under den store nordiske krigen og mot brann. I 1736 ble det slått fast at det var borgernes ansvar å istandsette tårnet. I 1770 var tårnet gjort av bindingsverk og «breder». Tårnet var ikke høyt, men strakte seg vidt særlig i øst og sør. På Valberget sto også en del hus. En vekter holdt vakt i tårnet hver natt.
I 1830 ble det fremmet forslag for byen om å bygge et nytt vakttårn. I 1837 var tårnet med klokke taksert til 320 riksdaler.På Skagen, Holmen, Valberggata og Kirkegata var det hus som hadde hager opp mot Valberget. I 1790 ga Børge Rosenkilde sin hage på Valberget til byen. Forutsetningen for gaven var at det skulle brukes som en åpen plass. Valbergparken ble da den første offentlige parken i byen.
Tårnet som står i dag ble bygget i årene 1850-1852 som utkikkstårn for byens vektere, og er 26,66 meter høyt. Årstallet 1850 står over døra, og 1852 på værhanen. Det er bygget i granitt fra en av øyene i Boknafjorden.Under krigen hadde tyskere en vaktpost i Valbergtårnet. Hele Skagenkaien var underminert og kunne sprenges fra Valbergtårnet.Under berget ligger det en parkeringshall. Broken Column, eller «Brutt søyle», er et kunstprosjekt av Antony Gormley og en av i alt 23 jernmenn er plassert i parkeringshallen under Valberget.
Navnet Stavanger kan komme fra det norrøne navnet Stafangr, som er sammensatt av stafr, som betyr stav, og angr, som betyr fjord. Ifølge historikeren Knut Helle må det dreie seg om det rette fjordløpet inn til Vågen, med stafr som skal vise til Valbergets bratte skrent øst for Vågen.


== Referanser ==
KV «Titran»

KV «Titran» KV 1/JWBR var et norsk kystvaktskip.
KV «Titran» ble bygd i 1992 for personelltransport til og fra fortene utenfor Trondheim. I 1996 ble fartøyet overført til Kystvakten for tjeneste i den indre kystvakten. KV «Titran» patruljerte fra Stad til Rørvik. Fartøyet ble senere overført til Sjøheimevernet.
Fartøyet ble faset ut av Forsvarets logistikkorganisasjon i 2011 etter at det ble avdekket delamineringskader for ca. 2 millioner. Skipet er bygd i glassfiber, og har likhetstrekk med KV «Garsøy». Fartøyet hadde ingen form for armering.
KV «Titran» ble solgt av Forsvaret til det Sørafrikanske selskapet Nautic Africa i 2013. Fartøyet ble omgående videresolgt til Omak Maritime LTD og overlevert ved kai i Horten. Nautic Africa LTD hadde et nybyggings program for Omak Maritime. Fartøyet er registrert i Luxembourg. Fartøyet opererer i kontrakt for Shell i Nigeria.


== Tekniske data ==
Størrelse LOA: 33 M
Bredde: 6,8 M
Dypgående: 1,2 M
Deplasement: 96 T
Patruljefart: 16-24 KP
Maksfart: 28+KP
Rekkevidde: 1400 NM
Hovedmaskineri: MWM TBD 604 BV 8
Propelleranlegg: 2 stk propelleranlegg Servogear
Lettbåter Sea Rider, 5,20 M, 32 knop
Hovedvåpen: 12,7 MM COLT Mitraljøse
Andre våpen: AG-3, Glock


== Referanser ==
Homjel

Homjel (belarusisk: Гомель) eller Gomel (russisk: Гомель) er en by i Belarus. Byen er landets nest største med 526 872 innbyggere (2014). Homjel ligger langs med elven Sozj i Homjel voblasts sydøst i landet, og er det administrative senteret i Homjel voblasts. 


== Historie ==

Det er noe uklart når Homjel ble dannet. Byen nevnes i krøniker fra starten av 1100-tallet, og 1142 regnes ofte som året for byens grunnleggelse. I 1854 ble Homjel slått sammen med nabobyen Bjelitsa på andre siden av Sozj, og Bjelitsa er nå en av Homjels fire bydeler.
På 1800-tallet var den jødiske befolkningen i byen på over halvparten av byens totale innbyggertall, og hadde 24 synagoger. Ved inngangen til annen verdenskrig bodde det omtrent femti tusen jøder i Homjel, av et totalt innbyggertall på ca. 150 000. Enkelte jøder kom seg i sikkerhet i krigens tidlige fase, men de som ble igjen ble satt i gettoer av nazistene og ble offer for Holocaust.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Homieĺ – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Bildesamling på radzima.org
Oversikt over Homjels historie (på engelsk)
Vetulonia

Vetulonia, tidligere kalt for Vetulonium eller Vatluna, var en etruskisk oldtidsby i Etruria, Italia, på det sted som i dag er dekket av den moderne landsbyen Vetulonia. Opp til 1887 hadde landsbyen navnet Colonnata og Colonna di Buriano: stedet er for tiden en frazione av kommunen Castiglione della Pescaia med rundt 400 beboere.
Landsbyen ligger 300 meter over havnivået, omtrent 16 km direkte nordvest for Grosseto på nordøstsiden av åsene som går fra den flate Maremma og danner forhøyingen Castiglione.


== Historie ==
Vetulonia har etruskiske opprinnelse. Den greske skribenten Dionysios fra Halikarnassos plasserer byen innenfor den latinske forbundet mot Roma på 600-tallet f.Kr.. I henhold til Silius Italicus overtok romerne deres magistrat-insignier, liktorenes stav og fasces og curulestol fra Vetulonia. I 1898 ble det i en grav på stedets necropolis avdekket en bunt med jernstaver med tobladet øks i midten. Plinius den eldre og Klaudios Ptolemaios siterer også byen. De rike innredningene i to graver vitner om byens betydning.

Den såkalte Mura dell'Arce (cyklopisk mur) dateres sannsynligvis fra ca. 400-tallet f.Kr. og flyfoto har avslørt ytterligere utstrekninger som viser Vetulonias politiske og kommersielle betydning, blant annet var den kjent for sin gullsmeder. Under Romerriket sank dens betydning, også grunnet spredning av malaria. Lite er kjent fra middelalderens Vetulonia: den ble bestridt av abbedene av San Bartolomeo di Sestinga og Lambardi-familien i Buriano, og ble tatt i besittelse av kommunen Massa Marittima i 1323. Ni år senere ble den overført til Siena.
Stedet for oldtidsbyen skal ligge på Poggio Castiglione i nærheten av Massa Marittima, hvor det er levninger var bygninger, muligens bymuren. Byen ble omdøpt til Vetulonia ved kongelig påbud i 1887. De kulturgjenstandene som ble avdekket på gravlunden, hvor mer enn 1000 graver er blitt utgravd, er nå i museer i Grosseto og Firenze. Den viktigste gravene, i dette «rikeste og mest interessante gravgruppe i nordlige Etruria»., ble dekket som en gravhaug og danner fortsatt en fremtredende kjennetegn i landskapet.


== Referanser ==


== Litteratur ==
MysteriousEtruscans.com: Vetluna (Roman Vetulonia)
LacusCurtius website: Vetulonia
(Assiciazione pro Loc di Vetulonia)Vetulonia on-line
Dr. Maria Grazia Celuzza, «Vetulonia» (Italiensk)
Türkmenbaşy

Türkmenbaşy (tidligere kjent som Krasnovodsk, fra russisk Красноводск) er en by i Turkmenistan. Byen ligger i provinsen Balkan vest i landet, ved Det kaspiske hav. 


== Historie ==
Byens historie strekker seg tilbake til 1717, da den russiske fyrsten Aleksandar Bekovitsj-Tsjerkasskij etablerte en utgangspunket hemmelig befestning her ved Kaspihavet, hvor det tørre elveleiet til det tidligere utløpet av Amu-Darya (frem til 1600-tallet rant elven ut her, i alle fall så lenge Aralsjøen var vesentlig større). Det var hans plan å føre sine hærstyrker opp det tørre elveleiet og erobre khanatet Khiva. Ekspedisjonen slo feil, og russerne oppgav bosetningen.


=== Krasnovodsk ===

Det tok 150 år før russerne på nytt forsøkte å etablere en fast bosetning på stedet. I 1869, invaderte de på nytt. De kalte sitt fort her Krasnovodsk (Красноводск), som er den russiske oversettelse av det opprinnelige stedsnavn, Kyzyl-Su («rødt vann»). Krasnovodsk var Tsarrusslands base for ekspedisjoner mot Khiva, Bukhara og de nomadiske turkmenske stammer.
Jernbanen, det vil si det som nå er den transkaspiske jernbane, hadde opprinnelig sitt startpunkt i Uzun-Ada ved Kaspihavet, men dette ble senere endret nordover, til havnen ved Krasnovodsk.Byen ble inntatt av Den røde armé i februar 1920. 


=== Türkmenbaşy ===
I 1993 ble byen omdøpt til ære for den turkmenske livstidspresident Saparmurat Nijazov, som titulerte seg Türkmenbaşy («alle turkmeneres leder»). Byen har fortsatt overvekt av etniske russere.
Niyazovs etterfølger Gurbanguly Berdimuhamedow lovet i juli 2007 å investere en milliard dollar i et prosjekt som skulle gjøre Türkmenbaşy til et stort turistmål, som sentrum for turistsonen Avaza med 60 moderne hoteller som skulle bygges langs en 16 km (16 000 m) strekning av stranslinjen mot Kaspihavet.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Turkmenbashi – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Guangming Ribao

Guangming Ribao  (kinesisk: 光明日报, Gūangmíng Rìbào, «Guangming dagblad») er en landsdekkende avis i Folkerepublikken Kina. Dens førsteutgave kom 16. juni 1949, og avisen ble utgitt av Kinas demokratiske forbund. Det har støttet seg på vekslende demokratiske partier i Kina, og i 1953 på Den kinesiske føderasjon for industri og forretningsdrift. Men fire år etter ble avisen satt direkte under styrelse fra Det kinesiske kommunistpartis sentralkomites propagandadepartement og forente arbeidsfront-departement. Den er nå en dagsavis som særlig henvender seg til intellektuelle. 
Avisen trykkes i Shenyang, Shanghai, Wuhan, Guangzhou, Xi'an, Lanzhou, Chengdu og Kunming. Guangming Ribao har korrespondenter i mange land og selges også utenlands. 
Hovedsetet er i Beijing. Innenfor avishuset finnes også tre andre aviser, fire tidsskrifter, en nettside og et forlag.


== Kilder ==
China Culture:Guangming Daily


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Guangming Daily – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Slovenske euromynter

Slovenske euromynter er sirkulasjonsmynt av Den europeiske unions valuta euro med nasjonalt motiv for Slovenia på revers. Slovenia tok i bruk euro 1. januar 2007, til erstatning for tolar.


== Euro ==
Euro (€) er Den europeiske unions offisielle valuta, som benyttes i mange av EUs medlemsstater samt enkelte andre stater utenfor unionen. Landene som benytter euroen kalles med et fellesnavn eurosonen. De lavere valørene av euroen utgjøres av mynt, mens de høyere valørene utgjøres av sedler. Euromynten har en felles europeisk side som viser verdien på mynten og en nasjonal side som viser et symbol valgt av medlemsstaten der mynten blir preget. Hver medlemsstat har således en eller flere symboler som er unike for landet.
For bilder av den siden myntene har felles og en detaljert beskrivelse av mynten, se artikkelen om euromynter.


== Nasjonale motiver ==
Alle slovenske euromynter prydes av ulike motiver. De slovenske myntene var også de første som ble preget med det nye designet på den felles forsiden. 1-centmynten viser en stork, 2-centmynten «prinsens sten», 5-centmynten Ivan Grohars maleri The Sower, 10-centmynten Jože Plečniks idé for et nytt slovensk parlament, 20-centmynten av lipizzaner, 50-centmynten av Slovenias høyeste fjell Triglav, 1-euromynten av Primož Trubar og til slutt 2-euromynten som viser France Prešeren. På alle slovenske euromynter står det Slovenia på slovensk og en tekst som forklarer hva myntens motiv er samt det årstall da mynten ble preget.
Slovenias gamle valuta, den slovenske tolaren, kan veksles inn hos landets sentralbank frem til 31. desember 2016 for mynt, ubegrenset tid for sedler.Slovenia har preget én serie mynter.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Den europeiske sentralbanken: Slovenia
Josefin Ljungman

Josefin Ljungman (født 1981 i Göteborg) er en svensk skuespiller. Hun har medvirket i oppsetninger på Backa Teater i Göteborg samt på Riksteatern og Dramatiska teatern. I 2008 arbeider hun på Stockholms stadsteater, der hun spiller «Hedvig» i Henrik Ibsens Vildanden i regi av Thommy Berggren. 
Hun spilte også i den norske filmen Fatso (2008), i Himlen är oskyldigt blå (2010) og Kärlekens krigare (2009).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Josefin Ljungman på Internet Movie Database 
(sv) Josefin Ljungman i Svensk Filmdatabas 
(da) Josefin Ljungman på Filmdatabasen 
(fr) Josefin Ljungman på Allociné 
(en) Josefin Ljungman på AllMovie 
(en) Josefin Ljungman hos The Movie Database
Johan Throne Holsts plass (Oslo)

Johan Throne Holsts plass er en plass på Rodeløkka i bydel Grünerløkka i Oslo. Den ligger ved inngangen til Freia sjokoladefabrikk (ved enden av Seilduksgata). Plassen er oppkalt etter Freias grunnlegger, Johan Throne Holst (1868–1946). Ved plassen står Arnold Haukelands skulptur Integrasjon i rustfritt stål, oppsatt 1970.
Johan Throne Holsts plass 1 er et bygg langs en avstengt del av Verksgata. Det har romma hovedkontor og laboratorium for Freia og fram til rundt 1984 sjokoladefabrikk. Første byggetrinn blei innflytta i april 1918. Bygget har 6 etasjer med en delvis tilbaketrukket 7. etasje, samt kjeller og underkjeller. Arkitekt Ole Sverre hadde ansvaret for ei ombygging av anlegget på 1930-tallet, da blant annet Freiasalen kom til. I 2015 foreligger det planer om å bygge om de øverste etasjene til studentboliger og de nedre til publikumsretta virksomhet. I den forbindelse vil Verksgata kunne åpnes.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Knut Are Tvedt, red. (2010). «Johan Throne Holsts plass». Oslo byleksikon (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 284. ISBN 978-82-573-1760-7. 


== Eksterne lenker ==
«Oslo kommune – Bydelsoversikt (J)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
I.M. Pei

Ieoh Ming «I.M.» Pei (tradisjonell kinesisk: 貝聿銘; pinyin: Bèi Yùmíng; Wade–Giles: Pei Yü-Ming; født 26. april 1917 i Guangzhou i provinsen Guangdong i Kina, død 16. mai 2019 på Manhattan i New York) var en Pritzker-prisbelønnet kinesiskfødt amerikansk arkitekt.


== Bakgrunn ==
Pei ble født i Kanton i en familie fra Suzhou. Hans far var bankmann og ble senere direktør for Bank of China og guvernør i Kinas sentralbank. Hans familie flyttet senere til Hongkong, der de bodde i Peis grunnskoletid og flyttet deretter til Shanghai da hans far ble sjef for Bank of China.
Pei utdannet seg ved St. Paul's College i Hongkong og på universitet i Shanghai, før han i 1935 flyttet til USA. Da han var 18 år begynte han på studier i arkitektur ved University of Pennsylvania. I 1940 tok han også en eksamen ved Massachusetts Institute of Technology. Han studerte senere ved Harvard. Kort etter studiene ble han medlem av National Defense Research Committee i Princeton.
I 1944 vendte Pei tilbake til Harvard og studerte under den tyske arkitekten Walter Gropius, som tidligere hadde vært assosiert med Bauhaus. I 1946 tok Pei magistereksamen i arkitektur. Han fikk utmerkelsen Wheelwright Traveling Fellowship i 1951. I 1954 ble han amerikansk statsborger.


== Karriere ==
I 1948 traff Pei entreprenøren William Zeckendorf, noe som resulterte i samarbeid i flere storskalaprosjekter i USA. I 1955 startet Pei arkitektkontor i eget navn og hadde siden det prosjekter verden over.
Hans arkitektur kan beskrives som sterkt forankret modernisme, oppblandet med oppløste strukturer, asymmetri og lekenhet. Flertallet av bygningene Pei har tegnet er offentlige bygninger oppført i stål, betong og glass.Pei er mannen bak den omfattende restaurering og utbygging av Louvre i Paris med hovedinngangen Den store pyramide i den sentrale slottsgården og underetasje med lobby, metrostasjon, butikker og multietnisk restaurant.
Han tegnet Swissôtel The Stamford, som er 226 meter høyt.


== Priser og utmerkelser (utvalg) ==
2010 – Royal Gold Medal
1983 – Pritzker-prisen


== Referanser ==


== Litteratur ==
Arnt Cobbers: Ieoh Ming Pei. Jaron Verlag, Berlin 2004. ISBN 3-89773-408-7.
Gero von Boehm: Light is the key. Conversation with I. M. Pei. Prestel Verlag, München 2000. ISBN 3-7913-2176-5.
Gero von Boehm: I. M. Pei. 11. September 2002. Intervju i: Begegnungen. Menschenbilder aus drei Jahrzehnten. Collection Rolf Heyne, München 2012, ISBN 978-3-89910-443-1. S.359-372
Lenci Ruggero: I.M. Pei - Teoremi spaziali, Universale di Architettura, Testo & Immagine, Torino 2004. ISBN 88-8382-143-2
Baltasar Garzón

Baltasar Garzón (26. oktober 1955) er en spansk jurist og dommer. Baltasar Garzón tjenestegjør ved den spanske kriminaldomstolen (Sala 5 av Audienca Nacional, også kjent som den nasjonale spanske domstolen). Baltasar Garzón har som dommer kommet med flere oppsiktsvekkende utspill, blant annet utstedte han en arrestordre mot Chiles forhenværende diktator Augusto Pinochet under dennes besøk i London i 1998.


== Angrep på pressefriheten ==
Garzón har flere ganger fått kritikk for handlinger som strider mot presse- og trykkefriheten. 
I 1998 beordret han den baskiske avisen Egin stengt på grunn av påståtte bånd til ETA. Anført av Garzón stormet 300 bevæpnede politimenn avisens redaksjonslokaler og gjennomførte et raid som varte i fem timer. Anklagen viste seg grunnløs, og august 1999 godtok Garzón gjenåpning av avisen, men på dette tidspunktet var avisens produksjonsutstyr ødelagt etter raidet og avisens kapital var gått med til å betale kausjon og bøter for de tiltalte. Avisen forble nedlagt. 
I 2001 beordret Garzón magasinet Ardi Beltza stengt og arresterte dets redaktør Pepe Rei som ble siktet for terrorisme. Rei ble løslatt mot kausjon uken etter, men magasinet ble effektivt tvunget til nedleggelse uten rettssak.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Baltasar Garzón iverksetter etterforskning av forsvunne etter den spanske borgerkrigen, fra BBC (engelsk)
Otto Wiegand

Otto Wiegand (født 1875) var en tysk turner. 
Han representerte klubben Berlin Turnrath, og deltok i OL 1904 i St. Louis og «Ekstralekene» 1906 i Athen. 
I 1904 fikk han 5.-plass i både trekamp apparatturn og mangekampen sammenlagt. I 1906 fikk han 5.-plass i lagkonkurransen, og 14.-plass i mangekampen sammenlagt. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Otto Wiegand – Olympedia 
(en) Otto Wiegand – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert)
Hugo Peitsch

Hugo Peitsch (født 21. desember 1878) var en tysk turner. 
Han representerte klubben Berlin Turnrath, og deltok i OL 1900 i Paris og OL 1904 i St. Louis. 
I 1900 fikk han 29.-plass i mangekampen sammenlagt. I 1904 fikk han 4.-plass i trekamp apparatturn, og 7.-plass i mangekampen sammenlagt. 


== Eksterne lenker ==
(en) Hugo Peitsch – Olympedia 
(en) Hugo Peitsch – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert)
Christian Busch

Christian Busch (født 8. januar 1880) var en tysk turner og friidrettsløper. 
Han representerte klubben Turngemeinde Elberfeld, og deltok i OL 1904 i St. Louis. Her fikk han 7.-plass i friidrett, trekamp (100 yards, kule og lengdehopp) og 13.-plass i trekamp apparatturn, dette ga 9.-plass i mangekampen sammenlagt. 
I friidrettsøvelsene fikk han 15.-plass på 100 meter, 8.-plass i lengde og 10.-plass i kulestøt. 


== Eksterne lenker ==
(en) Christian Busch – Olympedia 
(en) Christian Busch – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert)