jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Demis Roussos

Artemios Ventouris Roussos (født 15. juni 1946 i Alexandria, død 25. januar 2015 i Athen) var en gresk sanger. Han fremførte sanger som «Goodbye, My Love, Goodbye» og «Forever and Ever».
Han ble født i Egypt av etnisk greske foreldre, George og Olga, og vokste opp i Alexandria. Foreldrene mistet alt og flyttet til Hellas etter Suezkrisen.
Han ble med i progressiv rock-bandet Aphrodite's Child med blant andre Vangelis i 1968, først som sanger, men spilte også etter hvert bass. Med dette bandet hadde han suksess med singelen «Rain and Tears» i 1968.


== Diskografi ==
Aphrodite's ChildEnd of the World (1968)
It's Five O'Clock (1969)
666 (1972)Solo (utvalg)On the Greek side of my mind (1971)
Forever and ever (1973)
My only fascination (1974)
Auf Wiederseh'n  (1974)
Souvenirs (1975)
Happy to be (1976)
Die Nacht und der Wein (1976)
Kyrila (1977)
The Demis Roussos magic (1977)
Ainsi soit-il (1977)
Los super 2 LP (1977)
Demis Roussos(1978)
Universum (1979)
Man of the world (1980)
Roussos live! (1980)
Demis (1982)
Attitudes (1982)
Reflection (1984)
Senza tempo( 1985)
Greater love (1986)
The story of... (1987)
Come all ye faithful (1987)
Le grec (1988)
Time (1988)
Voice and vision (1989)
Insight (also called Morning has Broken) (1993)
Demis Roussos in Holland (1995)
Immortel (1995)
Serenade (1996)
Mon île (1997)
Auf meinen Wegen (2000)
Live in Brazil (2006)
Demis (May 2009)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Demis Roussos – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Demis Roussos på Internet Movie Database 
(en) Demis Roussos hos The Movie Database 
(en) Demis Roussos på Discogs 
(en) Demis Roussos på MusicBrainz 
(en) Demis Roussos på Spotify 
(en) Demis Roussos på Songkick 
(en) Demis Roussos på Last.fm 
(en) Demis Roussos på AllMusic 
Demis Roussos på Facebook 
Demis Roussos på YouTube
Sleiv

Sleiv (slev) er et kjøkkenredskap til å røre i gryter og stekepanner med under matlaging og å øse opp maten med når den serveres. En sleiv har form som en stor skje med blad og skaft og kan lages i tre, metall eller plast. Sleiver lages i en lang rekke størrelser tilpasset kokekar og serveringsfat, og kan være opptil 50 cm lange. Enkelte har en praktisk mothake øverst på skaftet for å forhindre at de faller ned i gryten. I sammesetninger er blant annet ordene tresleiv og grøtsleiv vanlig.


== Ystesleiv ==
Ved koking av ost og prim brukte man en stor sleiv med langt skaft eller en ystespade (spade med langt skaft og flatt blad) til å røre med.


== Rømmesleiv ==
Stor sleiv til å ta rømmen fra toppen av melkeringer. Rømmesleiver kan være laget av tre eller horn. De har gjerne et ovalt, grunt blad og et relativt kort skaft. Det har også vært brukt rømmeskeier eller rømmesleiver av blikk, med et rundt blad og et innoverbøyd skaft.


== Annet ==
Størrelsen på sleivbladet har gitt opphav til uttrykket sleivkjeft som brukes om folk som er uforsiktige med hva de sier, er store i munnen eller flåkjeftet.


== Eksterne lenker ==
Se sleiver i Digitaltmuseum
Tinus Ivanov

Kjell Tinus Ivanov (født 4. november 1986) er bassist i den norske musikkgruppen Wild Water, som han ble med i 2006.
Ivanov sitt sound kan beskrives som melodisk og drivende. Han har latt seg inspirere av store bassister som John Paul Jones og Michael Balzary.


== Diskografi ==
Let's Talk About Life (2007)
That Great View (2009)


== Eksterne lenker ==
Wild Water hos MySpace
Mauser m/96

Mauser m/96 (6,5 mm Gevär m/96) er en svensk rifle approbert av det svenske forsvaret i 1896.
Riflen er et repetergevær med sylinderlås kamret for kaliber 6,5 x 55 mm ammunisjon, som var det svenske standardkaliberet i mange år. Sverige kjøpte inn omtrent 40 000 rifler fra tyske Mauser, og ga dem navnet m/96. Carl Gustafs Stads Gevärsfaktori i Sverige produserte så omtrent 440 000 eksemplarer på lisens. 17 000 ble produsert hos Husqvarna på 1940-tallet til Frivilliga Skytterörelsen (FSR).
Våpenet har innvendig 5 patroners våpenmagasin, som lades med 5 patroner festet på klips for hurtig lading (standard Mausersystem).
Den ble byttet ut i 1938 med Mauser m/38. 55 080 gevær m/96 ble bygget om til gevær m/38 (populært kalt m/96-38) og 5 300 til Prickskyttegevär m/41.


== Varianter ==
m/1894 karbin – karabinversjon (kortere)
m/1896 lång gevär
m/1938 kort gevär (14 cm kortere)
m/1941 prickskyttegevär – skarpskyttergevær, m/96 med kikkertsikte, enten et tysk M41 Ajack eller M42 svensk AGA.
		
		
		


== Se også ==
Krag-Jørgensen, norsk rifle approbert av det norske forsvaret i 1894.
SIG Sauer 200 STR, etterfølgeren til m/96 hos Frivilliga Skytterörelsen


== Eksterne lenker ==
(en) Swedish Mauser – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Mauser Modell 98 - Carl Gustav M96 – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Gøta Våpen – Swedish Military Rifles 1894 – 1995
Øse

Øse (eller ause) er et kjøkkenredskap som består av en beholder som kan være halvkuleformet, sylindrisk  eller likne en dyp skål og som er festet til et skaft. Selve beholderen kan ofte ha en tut. Enden på skaftet kan ha form som en krok for at øsen skal kunne henges på kanten av en stor gryte, kasserolle, melkespann, vannbøtte eller knagg og å forhindre at den drukner i væsken. 
Øser kan være laget av tre, metall, glass eller plast. 


== Bruk ==
Øsen brukes primært til å håndtere all slags matretter og råvarer som har en flytende eller overveiende flytende konsistens, som f.eks vann, olje, øl, supper, sodd eller mel. De er brukt både til å flytte en masse fra et kar til et annet, til å drikke av og til å måle med. De forskjellige typene har gjerne egne betegnelser som vannøse, fløteøse eller fløteskje, sauseøse eller sauseskje, øløse, meløse eller måleøse. Små drikkeøser av tre kalles gjerne koks.
Øser finnes i mange størrelser og for en rekke spesialiserte formål, fra små fløtehentere og sauseøser til store vannøser og melkeøser, også kalt spannøser eller måleøser, som rommer en liter eller mer.
På 16-, 17- og 1800-tallet var øser av tre ofte brukt som drikkekar til vann, melk og øl i Norge, og øløser hadde gjerne skåret eller malt dekor. Fra Telemark kjenner vi også tvilling- og trillingøser som er brukt til ø drikke øl av. Slike øser er skåret i tre med to eller tre sammekoblede kar. Mellom karene er det hull slk at ølet kan flyte fritt mellom rommene. En trillingøse fra Treungen, Nissedal i Telemark som er datert 1799 har denne innskriften: Drik mig ud om Du kaan seen saa Til den Tredie maan: Jørgen H S H..Melkeøser ble brukt både til å øse opp og til å drikke eller melk eller myse av. Melkeøser har gjerne et dypt blad og kort skaft. I eldre tider var melkeøser gjerne laget i tre, men i senere tid ble det mer vanlig med melkeøser i metall, først i kobber med hank av jern og senere i emaljert jernblikk og så i rustfritt stål. Melkeøser er også brukt som betegnelse på de måleøsene i forskjellige størrelser som ble brukt til å øse melke og fløte opp i kundenes medbrakte spann før det ble innført salg av melk i flasker. 
Øser finnes også i enda større dimensjoner i smelteverk og brukes til intern transport av smeltet metall.
Øsekar er en øse med en form som er spesielt tilpasset arbeidet med å tømme en båt for regn- eller sjøvann.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Gjærder, Per (1975): Norsk drikkekar av tre. Bergen – Oslo – Tromsø
Østby, Jon Birger (1983): Nomenklatur for drikkestell, med tegninger av Torill Sand. Oslo
Østby, Jon Birger (1984): Nomenklatur for melkestell. Med tegninger av Torill Sand. Oslo.


== Eksterne lenker ==
Øser i Digitaltmuseum
Fløteøser i DigitaltMuseum
Øløser i DigitaltMuseum
Sigmund Monen

Sigmund Andreas Monen (født 29. august 1940) er en norsk pensjonert adjunkt. Frem til han ble pensjonist arbeidet han ved Evje skule, men han er mest kjent som pådriver for å få etablert et bygdemuseum i Evje og Hornnes kommune. I dette arbeidet kom han i kontakt med amatørgeologen Theodor Gautestad. Monen var selv interessert i stein og mineraler. Mye av innsatsen hans var knyttet til å sikre de verdifulle mineralene i museets samlinger. Monen er svært aktiv innen kulturlivet i kommunen også som pensjonist. 
Evje og Hornnes geomuseum Fennefoss har per 2021 en permanent samling som inneholder med et stort antall mineraler funnet i de mange gruvene i Evje-Ivelandsområdet.  


== Kongens fortjenstmedalje ==
15. februar 2008 ble han tildelt Kongens fortjenstmedalje i sølv av ordfører Bjørn Alfred Ropstad ved et arrangement på Fennefoss museum. På diplomet stod det at han var lektor, og da Monen i ettertid oppdaget dette, kontaktet han Slottet for å opplyse at han stillingsbetegnelsen på diplomet måtte «nedgraderes» til adjunkt. Ved Slottet fant man da at fortjenstmedaljen burde oppgraderes fra sølv til gull. Ved nytt vedtak 25. mars 2008 ble han derfor tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull. Den nye utmerkelsen ble overrakt Monen den 25. november av konstituert fylkesmann Svein Åril.


== Gruvebøker ==
I 2016 publiserte Sigmund Monen et svært bind med tre bøker om gruvedriften på Evje og med noe om de andre gruver i Setesdal. Det som blir skrivet om den en gang svært viktige Flåt nikkelgruve, blir presentert som fortellinger av gruvearbeidere. Han hadde intervjuet mange gruvearbeidere og hadde skrivet ned alle historier om livet nede i gruvene, i de ulike anlegg på gruvetråkka, og nede ved smelteverket. Tittelen er: "Gruvedrift og nikkelindustri i Setesdal. Arbeidsfolk fortell m.m.". Bindet selges hos Evje og Hornnes kommune.


== Kilder ==
Setesdølen  25. november 2008 side 13
Monen, S. (2016): Gruvedrift og nikkelindustri i Setesdal. Arbeidsfolk fortel m.m. Bind med 3 bøker. Evje og Hornnes kommune. ISBN Samlekassett: 978-82-690462-0-5


== Referanser ==
Ustemt velar frikativ

En ustemt velar frikativ er en konsonantlyd som forekommer i en rekke språk. Den uttales ustemt, med tungeryggen presset mot ganeseilet (velar) og gjennom friksjon av utstrømmende luft (frikativ). IPA-koden for lyden er «x» (en liten latinsk x). På norsk transkriberes lyden som kh hvis den forekommer i ikke-latinske alfabeter (f.eks. gresk «χ», kyrillisk «х», arabisk «خ»).
Ustemte velare frikativer forekommer ikke i det norske språket. Eksempler på lyden i andre språk er:

I noen språk utgjør ustemt velar frikativ og ustemt uvular frikativ to allofoner innenfor samme fonem, avhengig av bl.a. dialekt og/eller lydens posisjon i forhold til andre lyder i samme ord.
Rainbow Theatre

Rainbow Theatre var et konsertlokale i Finsbury Park i Nord-London, tidligere et kinolokale i Astoria-kjeden. 
Det var her at Jimi Hendrix første gang satte fyr på en gitar på scenen, 31. mars 1967 (den gang under navnet The Finsbury Astoria).
Plassen åpnet i september 1971 med en konsert av The Who. Van Morrison spilte to kvelder i 1973. Den andre kvelden ble sendt på BBC 2 og Radio 2. Konserten ble kåret av Q Magazine som en av de beste konserter gjennom tidene. Flere av sangene kom på Morrisons konsertalbum It's Too Late to Stop Now. Bob Marley & The Wailers spilte der i juni 1977 på Exodus-turneen. Iron Maiden spilte inn sin video Live at the Rainbow på stedet 21. desember 1980. Andre band som har spilt der er The Ramones, Elton John, Yes, Led Zeppelin, Kinks, Queen og Pink Floyd. Mesteparten av musikken på The Dark Side of the Moon ble fremført på Rainbow Theatre første gang 17. februar 1972, ett år før albumet ble gitt ut. Til konserten ble det rigget utstyret, til sammen 9 tonn, som aldri tidligere hadde blitt brukt på en rocekscene. Det ble spilt inn en bootleg som ble kopiert i over 100.000 eksemplarer.Lokalet stengte for siste gang i januar 1982. Bygget ble kjøpt i 1995 av Universal Church of the Kingdom of God, og blir brukt til religiøse seremonier.


== Referanser ==
Thulitt

Thulitt blir av mange betegnet som «Norges nasjonalstein» for Norges nasjonalbergart se larvikitt.Thulitt er en manganrik rødrosa variant av mineralet zoisitt. Typelokaliteten ligger mellom gårdene Kleppen og Øvstebø i Sauland, Hjartdal, Telemark, der den ble oppdaget for nesten 200 år siden. Steinen fikk navnet sitt fra svensken Anders Gustaf Ekeberg etter Ultima Thule som var ansett som den ytterste del av den bebodde verden, og som flere på den tiden, og også i dag mener kan ha referert til det vi i dag kaller Norge.


== «Norges nasjonalstein» ==
Thulitt har på grunn av navn, norske særegenhet og ikke minst Torgeir T. Garmo i Lom, uoffisielt blitt blitt kåret til «Norges nasjonalstein». Selve kåringen har aldri hatt en bred forankring slik som kåringen av Norges nasjonalbergart, men har likevel møtt aksept blant mange og står til og med oppført i Encyclopædia Britannica som «the national stone of Norway».


== Funn i Norge ==
Thulitt er funnet på en rekke lokaliteter:

Arendal i Aust-Agder
Averøy i Møre og Romsdal
Elverum i Hedmark
Flekkefjord i Vest-Agder
Hamarøy i Nordland
Iveland i Aust-Agder
Jotunheimen i Oppland
Leksvik i Trøndelag
Lierne i Trøndelag
Lom i Oppland
Snillfjord i Trøndelag
Sauland i Telemark
Tafjord i Møre og Romsdal
Våler i Hedmark
Åfjord i Trøndelag


== Referanser ==


== Kilder ==
Norsk steinbok: norske mineral og bergartar av Torgeir T. Garmo, Universitetsforlaget, 1995


== Eksterne lenker ==
Artikkel i Store norske leksikon
Tallinn bispedømme

Tallinn eller Reval bispedømme var et av ni bispedømmer som eksisterte i De tyske riddernes ordensstat. Det ble grunnlagt i 1219 av den danske kongen Valdemar II. Bispedømmet utgjorde den nordlige tredjedelen av dagens Estland (Dansk Estland) og ble i 1346 overtatt av Den tyske orden. Til forskjell fra de andre bispedømmene i ordensstaten ble ikke Tallinn lagt under Rīga erkebispedømme, men forble en del av kirkeprovinsen Lund.
Selv om biskopen fra 1521 hadde fått rang som riksfyrste, hersket han ikke over noe verdslig territorium (høystift). Bispedømmets kirkelige utstrekning var på 12 000 km².
Da Den tyske ordens høymester gikk over til protestantismen og opphevet ordensstaten i 1525, ble dette en alvorlig krise for statens bispedømmer. Tallinn bispedømme eksisterte offisielt videre som et fyrstbispedømme under overhøyhet av Det hellige romerske rike av den tyske nasjon, men den siste katolske biskopen (Moritz von Wrangel) gikk av i 1560. Estland ble reformert, bispedømmet fikk 1560–1561 en protestantisk biskop (den dansk-norske prinsen Magnus) og ble så opphevet. Dets territorium tilfalt 1561 Sverige.
I dag brukes den gotiske domkirken i Tallinn som protestantisk kirke.


== Liste over biskoper ==
1219–1227: Wesselin
1238/1240–1260: Thorkill
1260/1263–1279: Thrugot
1280–1294: Johannes
1298–1322/1323: Heinrich
1323–1351?: Olav von Roskilde
1352–1389?: Ludwig von Münster
1390–1403?: Johannes Rekeling
1403–1405: Dietrich Tolke
1405–1418: Johannes Ochmann
1418–1419: Arnold Stoltevoet
1419–1456: Heinrich Uexküll
1457–1475: Ewerhard Call
1475–1477: Iwan Stoltevoet
1477–1492: Simon von der Borch
1493–1509: Nikolaus Roddendorp
1509–1513: Gottschalk Hagen
1513–1514: Christian Czernekow
1514–1524: Johannes Blankenfeld
1525–1530: Georg von Tiesenhausen
1531–1536: Johannes Roterd
1536–1551: Arnold Annebat
1551–1557: Friedrich von Ampten
1558–1560: Moritz von Wrangel
1560–1561: Magnus av Danmark og Norge (protestantisk)
Saare-Lääne bispedømme

Saare-Lääne eller Ösel-Wiek bispedømme var et av ni bispedømmer som eksisterte i De tyske riddernes ordensstat. Bispedømmet utgjorde den vestlige tredjedelen av dagens Estland med bl.a. øyene Saaremaa (dansk og norsk Øsel, tysk og svensk Ösel), Hiiumaa (Dagö) og festlandsområdet Läänemaa (Wiek).
Ofte nevnes en Gottfried (latin Gedefricus) i 1228 som første biskop av Ösel-Wiek med sete i Lihula (tysk Leal). Det er imidlertid allerede for perioden 1211 til 1224 nevnt to biskoper av Lihula: Dietrich/Theodorich (1211–1219) og den senere første biskopen av Tartu, Hermann von Buxhoeveden (1220–1224).
Fra 1237 ble bispedømmet inkorporert i ordensstaten, men biskopen var faktisk også verdslig hersker (dvs. fyrstbiskop) over mesteparten av territoriet sitt (7600 km²). I 1246 ble Saare-Lääne bispedømmet lagt under Rīga erkebispedømme. Saare-Läänes bispesete ble også flyttet flere ganger: i 1251 fra Lihula til Pärnu (tysk Pernau), i 1265 til Haapsalu (Hapsal), der bispedømmets katedral ble bygget i tilknytning til en bispeborg, og på 1300-tallet til Kuressaare (Arensburg) på øya Saaremaa.
Da Den tyske ordens høymester gikk over til protestantismen og opphevet ordensstaten i 1525, ble dette en alvorlig krise for statens bispedømmer. Saare-Lääne bispedømme eksisterte offisielt videre som et fyrstbispedømme under overhøyhet av Det hellige romerske rike av den tyske nasjon, men den siste katolske biskopen (Johann von Münchhausen) gikk av i 1559. Estland ble reformert, bispedømmet fikk 1560–1572 en protestantisk biskop (den dansk-norske prinsen Magnus) og ble så opphevet. Dets territorium tilfalt Danmark.


== Liste over biskoper ==
1211–1219: Dietrich
1220–1224: Hermann von Buxhoeveden
1228–1229: Gottfried
1234–1260: Heinrich I
1262–1285: Hermann I von Buxhoeveden
1290–1294: Heinrich II
1297–1307: Konrad I
1310–1321: Hartung
1322–1337: Jakob
1338–1362: Hermann II Osenbrügge
1363–1374: Konrad II
1374–1381: Heinrich III
1385–1419: Winrich von Kniprode
1420–1423: Caspar Schuwenflug
1423–1432: Christian Kuband
1432–1438: Johann I. Schutte
1439–1449: Johann II Creul
1449–1458: Ludolf Grove
1458–1471: Jodokus Hoenstein
1471–1491: Peter Wetberg
1492–1515: Johann III Orgies
1515–1527: Johann IV. Kyvel
1528–1530: Georg von Tiesenhausen
1532–1541: Reinhold Buxhoeveden
1542–1560: Johann V von Münchhausen
1560–1572: Magnus av Danmark og Norge (protestantisk)
Tartu katolske bispedømme

Tartu eller Dorpat bispedømme var et av ni bispedømmer som eksisterte i De tyske riddernes ordensstat. Bispedømmet ble grunnlagt i 1224 og utgjorde den sydøstlige tredjedelen av dagens Estland.
Fra 1237 ble bispedømmet inkorporert i ordensstaten, men biskopen var faktisk også verdslig hersker (dvs. fyrstbiskop) over nesten halvparten av territoriet sitt (9600 km²). I 1246 ble Tartu bispedømmet lagt under Rīga erkebispedømme.
Da Den tyske ordens høymester gikk over til protestantismen og opphevet ordensstaten i 1525, ble dette en alvorlig krise for statens bispedømmer. Tartu bispedømme eksisterte offisielt videre som et fyrstbispedømme under overhøyhet av Det hellige romerske rike av den tyske nasjon. Den siste biskopen (Hermann II) ble deportert til Russland, da russiske tropper okkuperte Tartu ved begynnelsen av Livlandskrigen (1558). Dette betød slutten på bispedømmet. Territoriet tilfalt i 1561 Polen.


== Liste over biskoper ==
1224–1247: Hermann I von Buxhoeveden
1251–1263: Bernhard I
1263–1268: Alexander
1268–1288: Friedrich von Haseldorf
1289–1302: Bernhard II
1303–1312: Dietrich II Fischhausen
1313–1323: Nikolaus
1323–1341: Engelbert von Dolen
1342–1344: Wescelus
1346–1373: Johannes I Funfhausen
1373–1377: Heinrich I von Velde
1379–1400: Dietrich III Damerow
1400–1410: Heinrich II von Wrangel
1411–1413: Bernhard III von Bülow
1413–1441: Dietrich IV Retzler
1442–1459: Bartholomäus Savijerwe
1459–1468: Helmich von Mallinkrodt
1468–1473: Andreas Pepler
1473–1485: Johannes II Bertkow
1485–1498: Dietrich V Hake
1499–1505: Johannes III von der Rope
1505–1513: Gerhard Schrove
1513: Johannes IV Duisburg
1514: Bernhard IV
1514–1518: Christian Bomhower
1518–1527: Johannes V Blankenfeld
1528–1543: Johannes VI Bey
1544–1551: Jost von der Recke
1554–1558: Hermann II Wesel
Rīga katolske erkebispedømme

Rīga erkebispedømme er Latvias eneste romersk-katolske erkebispedømme. Dets kirkeprovins, som også omfatter de tre suffraganbispedømmene Jelgava, Liepāja og Rēzekne-Aglona, er derfor sammenfallende med staten Latvia.


== Historie ==
Dagens bispedømme ble opprettet etter første verdenskrig, da Latvia for første gang fikk sin statlige uavhengighet. Bispedømmets historie begynner imidlertid i det 12. århundre med opprettelsen av Livland bispedømme (latvisk Livonijas bīskapija, latin Episcopatus Livoniensis). Den første biskopen av Livland, Meinhard, ble innsatt i 1186. Den gang var bispesetet i Yxkull (dagens Ikšķile). Det var den tredje biskopen av Livland, Albert av Rīga, som flyttet bispesetet til Rīga i 1201.
1204 ble Sverdbroderordenen dannet for å beskytte biskopen av Rīga og kristne Livland, Kurland og Estland. Som belønning fikk ordenen beholde halvparten av de erobra områdene. 1237 gikk Sverdbroderordenen opp i Den tyske ridderorden, slik at også Rīga bispedømme ble en del av De tyske riddernes ordensstat. Biskopen hadde imidlertid fra 1224 fått tittel som riksfyrste, og en stor del av bispedømmet (erkestiftet på 19 000 km²) var også i biskopens verdslige besittelse. 1255 ble biskopen av Rīga opphøyet til erkebiskop og ble metropolitt over sju suffraganbispedømmer:

Pomesanien (gammelprøyssisk Pamedia)
Kulm (polsk Chełmna)
Ermland (gammelprøyssisk Warmia)
Samland (gammelprøyssisk Sembia)
Kurland (latvisk Kurzeme)
Dorpat (estisk Tartu)
Ösel-Wiek (estisk Saare-Lääne)
Rīgas kirkeprovins var dermed sammenfallende med ordensstatens territorium. Bare ordenens senere ervervelser tilhørte andre metropolitanbispedømmer (Reval/Tallinn til Lund, Wilna/Vilnius og Kujawien/Kujawy til Gnesen/Gniezno).
Da Den tyske ordens høymester gikk over til protestantismen og opphevet ordensstaten i 1525, ble dette en alvorlig krise for statens bispedømmer. Rīga erkebispedømme eksisterte offisielt videre som et fyrstbispedømme under overhøyhet av Det hellige romerske rike av den tyske nasjon. Den siste erkebiskopen (Vilhelm av Brandenburg) gikk av i 1561, Livland ble protestantisk, og territoriet tilfalt Polen.
Bispedømmet ble ikke gjenopprettet før i 1918, etter Latvias uavhengighet. Til å begynne med omfattet bispedømmet hele Latvia og Estland, men Estland ble skilt ut i 1924 som en egen apostolisk administrasjon. Året før hadde Rīga på nytt blitt opphøyet til erkebispedømme. Med opprettelsen av Liepaja bispedømme ble Rīga i 1937 også metropolitanbispedømme igjen. To nye suffraganbispdømmer ble opprettet i 1995 (Jelgava og Rēzekne-Aglona).
Bispesetet var vakant (ubesatt) fra 1958 og frem til Latvias andre uavhengighet i 1991. Siden den gang har Jānis Pujats vært Rīgas erkebiskop.
John Drake

John Drake (originaltittel: Danger Man) er en britisk krimserie som gikk på ITV fra 1960 til 1961 og igjen fra 1964 til 1967. Serien handlet om John Drake, en hemmelig agent som jobbet for NATO og den britiske etterretningtjenesten. Han opererte i en James Bond-lignende stil, men uten vakre kvinner og våpen. Hovedrollen som agenten John Drake ble spilt av Patrick McGoohan. Serien ble skapt av Ralph Smart. Den ble i 1967 etterfulgt av den mer science fiction-pregede The Prisoner (også denne med Patrick McGoohan i hovedrollen). 
Serien ble meget populær både i og utenfor Storbritannia på 1960-tallet. Den ble sendt i USA under tittelen Secret Agent.
John Drake ble sendt på NRKs Detektimen i 1966. Kanalen sendte kun et utvalg av de 86 episodene som eksisterte.


== I rollene ==
Patrick McGoohan ...  John Drake (39 episoder, 1960-1961)
Peter Madden ...  Hobbs ... (6 episoder, 1964-1965)
Richard Wattis ...  Hardy (5 episoder, 1960-1961)
Earl Cameron ...  Chand ... (4 episoder, 1964-1966)
Zia Mohyeddin ...  Dr. Sawari ... (4 episoder, 1964-1966)
John Cazabon ...  Aurel ... (4 episoder, 1964-1966)
John Welsh ...  British First Secretary ... (4 episoder, 1964-1966)
Fredric Abbott ...  'Dead' Man ... (4 episoder, 1965-1966)
Mike Pratt ...  'Briefcase' ... (4 episoder, 1965)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) John Drake på Internet Movie Database 
(en) John Drake på Internet Movie Database 
Åpningsvignett (YouTube)
Uexküll

Uexküll er det tyske navnet på

byen Ikšķile i Latvia og
den tysk-baltiske adelsslekten von Uexküll, som stammer fra denne byen.
Yxkull

Yxkull er det svenske navnet på

byen Ikšķile i Latvia og
den tysk-baltisk-svenske adelsslekten von Yxkull, som stammer fra denne byen.