jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Ingrid Elisabeth Johansen

Ingrid Elisabeth Johansen f. Ingrid Elisabeth Olsen (født 31. oktober 1954 i Hammerfest) er en norsk vokalist, revyartist og tekstforfatter. Hun er bosatt i Søndre Land.
Johansen har medvirket i en rekke  norske og europeiske kulturprosjekter.


== Sangkarriere ==
Hun opptrådte første gang offentlig i Hammerfest Metodistkirke, der hennes far Roy Terje Olsen var organist. Hun var vokalist i popgruppen Albatross i perioden 1973-76, og turnerte i Norge, Sverige og Sveits. Hun vant den landsomfattende talentkonkurransen «Stjerne 75» på Momarkedet 1975. Hun var også vokalist i dansebandet Catalina i årene 1976-82. Hun ble nominert til Spellemannprisen i 1977 med LP-albumet Ingrid Elisabeth.
I 1978 ble hun vokalist i Terje Fjærns orkester. Samme år var hun deltaker i Melodi Grand Prix, der hun fikk en syvendeplass. med sangen Den danseglade fruen. I Melodi Grand Prix 1979 fikk hun en fjerdeplass med sangen Boogie Bill. Hun har medvirket i fjernsynsproduksjoner i NRK og i tysk TV NDR. Hun utga flere plater i Tyskland under navnet «Inger Johanson». Senere var hun vokalist ved restaurant- og revy-etablissementet Oslo Cabaret, der orkesteret var ledet av Bjørn Jørgensen. Hun ble senere vokalist i R&B-gruppen The Original Bullshit Band. 
Johansen var vokalist i den Oslo-baserte jazzrockgruppen Walking Tall i årene 1984-1994, og siden vokalist i den kvinnelige jazzgruppen Girl Talk 1992-94 som for øvrig bestod av Bodil Niska (saxofon), Elisabeth Walker (piano) og Tine Asmundsen (bass). I 1988 var hun vokalist i popgruppen Coco, som hadde hitsangen «(You Are My) Summer Love». Hun var medlem av vokaljazzgruppen Four You i perioden 1980-1984. I årene 1994-2004 sang hun med Hammerfest Storband, før hun ble vokalist i Torungen Storband i Arendal fra 2005 til 2009. Hun var også solist i gospelkoret Good Gospel på Gjøvik i årene 2008-2009.


== Diskografi ==


=== Album ===
Ingrid Elisabeth: (Arne Bendiksen, 1978)


=== Singler ===
Ingrid Elisabeth: (EMI, 1975) Soloppgangens hus – Ha det bra
Ole Ivars (1976) Hey Paula
Ingrid Elisabeth Johansen: (Sonet, 1978) Du er ensom – Summertime
Ingrid Elisabeth: (Triola, 1979) Boogie Bill – Pearl kan synge
Inger Johanson: (Polydor, 1979) Will The Circle Be Unbroken – Three Times A Winner
Ingrid Elisabeth: (Triola, 1980) Hjelp – Jeg ber deg om tilgivelse


== Skuespillerkarriere ==
Johansen var revyskuespiller ved Friedrichstadt-Palast, Øst-Berlin fra 1978 til 1979. Hun benyttet da kunstnernavnet «Inger Johanson». Hun medvirket som skuespiller i Chat Noir-revyen «Brød og sirkus» sesongen 1978-1979, med Dag Frøland som regissør. Deretter spilte hun i ABC-teaterets revy «Det våres for Norge», som ble regissert av Tom Sterri og Dag Vågsås. I farsen Den spanske flue på ABC-teateret i 1990 spilte hun rollen som stuepiken Marie. Forestillingen ble filmet av NRK, som satte den på programmet hver nyttårsaften frem til 2008.


== Referanser ==


== Kilder ==
Opplysninger gitt ved intervju av Ingrid Elisabeth Rebbestad. Fall i Søndre Land, 8. nov. 2009
Johan Kallsoy

Johan Kallsoy (født 12. august 1892 på Eiði, død 19. mars 1973 samme sted) var en færøysk lærer og politiker (Sj.). Han var medlem av det færøyske Lagtinget for Eysturoy 1928–1940 og 1950–1954.Han vokste opp på Eiði. Faren Herman Mørkøre var kommunepolitiker. Moren Katarina kom fra Mikladalur på Kalsoy, derav slektsnavnet. Han gikk Føroya Læraraskúli i Tórshavn, der han tok eksamen som 25-åring, og arbeidet så ett år som folkehøyskolelærer ved Føroya Fólkaháskúli. I 1919 fikk han en stilling som folkeskolelærer ved Gjógv. I 1944 ble han lærer i hjembygda. Han avgikk med pensjon i 1962, 70 år gammel.Han var redaktør for tidsskriftet Føroya Skúlablað og styremedlem i Føroya Lærarafelag i mange år. Han var medlem av Færøyenes skolestyre 1928–1932 og 1936–1940.Johan Kallsoy var formann i sognestyret (kommunestyret) i Funnings sókn 1922–1930, mens sognet ennå omfattet Gjógv.


== Referanser ==
Robert Bacher

Robert Fox Bacher (født 31. august 1905 i Loudonville i Ohio, død 18. november 2004 i Montecito i California) var en kjernefysiker, og en av de ledende personene i Manhattanprosjektet. 
Han tok eksamen ved University of Michigan, og i 1943 ble han medlem av Manhattanprosjektet, hvor han var leder for avdelingen for bombefysikk i perioden 1944–1945. Etter andre verdenskrig gikk han inn i USAs atomenergikomité mellom 1946 og 1949. Han ble deretter professor ved California Institute of Technology.


== Referanser ==
Karin Kjølbro

Karin Rannvá Kjølbro (født 27. mars 1944 i Klaksvík) er en tidligere, færøysk sosionom og politiker (Tj.). Hun har særlig arbeidet for å utvide det offentliges ansvar for velferdsoppgaver, og for kvinners deltagelse i offentligheten på Færøyene. I 1978 ble Kjølbro og Jona Henriksen de første kvinnene som ble innvalgt på Lagtinget.


== Liv og virke ==
Hun er datter av direktør Poul Nolsøe (Nølli) Kjølbro og hustru Turið Thomsen. Kjølbro-familien drev på 1900-tallet Færøyenes største handels-, industri- og rederivirksomhet i Klaksvík. Grunnleggeren Joen Frederik Kjølbro var hennes farfar. I 1966 giftet hun seg med Høgni Debes Joensen, senere landslege på Færøyene, men de ble skilt i 1985. Deres datter Bergtóra Høgnadóttir Joensen har også vært medlem av Lagtinget. I 1999 giftet hun seg på nytt med kaptein Ørvur Thomassen.Etter Føroya Studentaskúli i 1963 utdannet hun seg til sosionom (socialrådgiver) i Danmark. Hun ble ansatt i Statens Åndssvageforsorg og organiserte hjemreisen for 120 færøyske utviklingshemmede som bodde på institusjon i Danmark. Med dette introduserte hun sin profesjon på Færøyene. De færøyske myndighetene ønsket i liten grad å påta seg omsorgsoppgaver som hittil hadde ligget hos familiene, så Kjølbro tok initiativ til den første interesseorganisasjonen for funksjonshemmede og deres pårørende på Færøyene. I 1970 ble hun valgt til varamedlem av Lagtinget for Tjóðveldisflokkurin, og møtte i 1971 som «høygravid og eneste kvinnelige lagtingsmedlem».I 1972 flyttet hun til Danmark for en periode, da ektemannen tok spesialistutdannelse, og ble sosionom ved amtssykehuset i Glostrup. I 1977 kom hun tilbake til Færøyene som leder for kriminalomsorgen. Året etter ble Kjølbro innvalgt på Lagtinget fra Suðurstreymoy. Jona Henriksen ble valgt for Javnaðarflokkurin fra samme krets, og de var Lagtingets første fast innvalgte kvinner. Kjølbro ble gjenvalgt frem til 1990, da hun ikke søkte renominasjon. I løpet av disse årene var hun formann i helse- og sosialkomiteen, lovkomiteen og utenrikskomiteen, nestformann i Lagtinget og medlem av Lagtingets delegasjon til Nordisk råd. Fra 1983 til 1984 var hun redaktør for partiorganet 14. september. Hun bidrog til å organisere kvinnepolitiske nettverk for å involvere flere i politikk, og ledet fra 1990 til 1993 sammenslutningen av færøyske kvinneforeninger. Allerede i 1979 fremla Kjølbro et forslag om en færøysk likestillingslov, men denne ble ikke vedtatt før i 1996.Kjølbro har senere vært styreleder for den færøyske arbeidsledighetsforsikringen (ALS).


== Referanser ==
Makarios Ⅲ

Makarios Ⅲ (gresk: Μακάριος Γʹ, egentlig navn Μιχαήλ Χριστοδούλου Μούσκος, Mikhail Khristodoulou Mouskos, født 13. august 1913 i Pano Panagia i Britisk Kypros, død 3. august 1977 i Nikosia) var en kypriotisk erkebiskop, nasjonal leder og politiker. 


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Michael Christodoulou Mouskos ble i 1926 som 13-åring opptatt som novise i Kykkos-klosteret. Dom 20-åring ble han sendt til Det pankypriotiske gymnasium i Nikosia der han fullførte sin vidergående utdannelse i 1936. 
Da han ble viet til diakon i 1938 tok han navnet Makarios. Han dro så fra Kypros til Hellas og studerte i de vanskelige krigsårene teologi og rettsvitenskap i Athen, med eksamen i 1942.


=== Prest ===
I 1946 ble han ordinert til prest og fikk stipend fra Kirkenes Verdensråd til høyere teologiske studier ved University of Massachusetts i Boston i USA.


=== Biskop ===
Makarios vendte hjem til Kypros da han i 1948 ble valgt til biskop av Kition. Han ble dermed også en del av den nasjonale bevegelse som kjempet for at Kypros skulle slutte seg til Hellas (enosis).


=== Erkebiskop ===
I 1950 ble han erkebiskop og primas av den autokefale Den ortodokse kirke på Kypros, en posisjon han beholdt til 1977. Han benyttet sin stilling til å fremme Kypros' sak overfor den britiske kolonimakten og appellerte om at FN måtte ta opp Kyprosspørsmålet.I 1955 støttet han  EOKAs sabotasjekampanje mot britene, under forutsetning av at aksjonene ikke var rettet mot mennesker. Konflikten på Kypros ble forverret og britene forviste ham i mars 1956 til Seychellene. Året etter ble han satt fri, men fikk ikke lov til å dra tilbake til Kypros. Makarios fortsatte derfor kampen fra Aten.
Etter at britene søkte en løsning som ville gi Tyrkia en direkte rolle i Kypros forlot Makarios målet om tilslutning til Hellas og valgte i stedet å kreve selvstendighet for Kypros. Den 19. februar 1959 ble Zürich og London-avtalen inngått mellom Storbritannia, Hellas, Tyrkia og Makarios som representant for gresk-kypriotene og Fazıl Küçük som representant for tyrkisk-kypriotene. Avtalen åpnet for utarbeidelsen av en grunnlov for et selvstendig Kypros.


=== President ===
Makarios ble 13. desember 1959 valgt til president for det selvstendige Kypros, og kunne tiltre da Kypros ble selvstendig 16. august 1960. Han fikk en tyrkisk-kypriotisk visepresident. Konflikten  mellom de to folkegruppene på Kypros vedvarte imidlertid og Makarios' situasjon var vanskelig, også fordi han aldri helt ga opp håpet om tilslutning til Hellas. Han vant gjenvalg til presidentembetet i 1968 og 1973.I 1974 ble han avsatt i et statskupp, som hadde forbindelse til den greske militærjuntaens forsøk på å oppnå forening mellom Hellas og Kypros og som også ledet til at Tyrkia invaderte Kypros og okkuperte den nordlige delen av øyen. Makarios   kom imidlertid tilbake som president i desember 1974 og satt i presidentembetet til sin død i 1977.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
«Makarios III», Encyclopædia Britannica
Kenneth Bainbridge

Kenneth Tompkins Bainbridge (født 27. juli 1904 i Cooperstown, New York, død 14. juli 1996) var en fysiker ved Harvard University som jobbet med forskning på syklotroner.
Hans presise målinger av masseforskjeller mellom kjernekraftisotoper tillot ham å bekrefte Albert Einsteins masseenergilov. Han var direktør for Trinityprøvesprengningen under Manhattanprosjektet, som fant sted 16. juli 1945. Bainbridge kalte prøvesprengingen et «stygt og fryktinngytende syn» og sier til J. Robert Oppenheimer umiddelbart etter testen; «Nå er vi alle drittsekker». Dette markerte begynnelsen på hans engasjement for å få slutt på testing av kjernefysiske våpen og til innsats for å opprettholde sivil kontroll over fremtidig utvikling i dette feltet.


== Referanser ==
Pörtom

Pörtom (finsk: Pirttikylä) er en tidligere kommune i landskapet Österbotten i Finland. Kommunen hadde 1 799 innbyggere i 1970. Kommunen var enspråklig svensk med 93 % svensktalende i 1960.
Pörtom ligger i den øvre delen av Närpes ådal.
I 1973 ble kommunene Övermark og Pörtom slått sammen med Närpes. Den nordlige grissgrendte delen av Pörtom ble imidlertid overført fra Närpes kommune til Malax i 1975.
Manson Benedict

Manson Benedict (født 9. oktober 1907 i Lake Linden i Michigan, død 18. september 2006 i Naples i Florida) var en professor i kjerneteknikk ved Massachusetts Institute of Technology (MIT). Fra 1958 til 1968 var han formann for den rådgivende komiteen til US Atomic Energy Commission. Benedict mottok en B.S. fra Cornell University i kjemi, og em ph.d. fra MIT i fysikalsk kjemi. Det var ved MIT at han traff sin kone, Marjorie, som også mottok Ph.D. i kjemi.


== Priser og utmerkelser (utvalg) ==
1966 – Perkinmedaljen


== Referanser ==
Jacob Beser

Jacob Beser (født 15. mars 1921, død 16. juni 1992) var en amerikansk løytnant i United States Army Air Force. Han tjenestegjorde under andre verdenskrig. Beser var radarspesialist ombord i Enola Gay den 6. august 1945, da Little Boy ble sluppet over Hiroshima. Tre dager senere var Beser ombord i Bockscar da Fat Man ble sluppet over Nagasaki. Han var den eneste som fungerte som angrepsmannskap på begge oppdragene.


== Referanser ==
Tjöck

Tjöck (finsk: Tiukka) er en tidligere kommune i landskapet Österbotten i Finland. Kommunen hadde 837 innbyggere i 1970. Flertallet av innbyggerne var svensktalende (90 % svenskspråklige i 1960).
Sammen med kommunene Lappfjärd og Sideby ble Tjöck slått sammen med Kristinestad i 1973.
Jona Henriksen

Jona Elisabeth Frida Henriksen (født 4. januar 1924 i Tórshavn, død 4. september 2006 samme sted) var en færøysk sosialdemokratisk politiker (Jv.). Hun var blant de første kvinnelige politikerne på Færøyene, som viseborgermester i Tórshavn og fast møtende medlem på Lagtinget i 1970-årene.


== Liv og virke ==
Hun vokste opp i Tórshavn som datter av bokholder Johan Pauli Henriksen og hustru Elisabeth Mouritsen. Familien var politisk interessert. Faren var sosialdemokratisk borgermester og lagtingsmann i 1940- og 1950-årene, mens moren hadde vært med på å etablere den nasjonale ungdomsforeningen Merkið.Jona Henriksen kom tidlig med i den sosialdemokratiske velgerforeningen i Tórshavn. I 1968 ble hun medlem av kommunestyret i Tórshavn og formann i skole- og sosialutvalget. Med tiden ble hun også medlem av finans- og byplanutvalget og formann i teknisk utvalg. I 1970 var hun Tórshavns viseborgermester.I 1975 ble hun den første kvinnen som møtte fast på Lagtinget, da hun trådte inn som vara for Jacob Lindenskov, som var medlem av Færøyenes regjering. Hun representerte valgkretsen Suðurstreymoy. I 1978 ble både Jona Henriksen og Karin Kjølbro valgt inn på eget mandat, som de første to kvinnene. Hun ble ikke gjenvalgt i 1980, men møtte tidvis som varamedlem frem til 1988. Sammen med Karin Kjølbro og Ingrið Sondum reiste Henriksen forslag om et likestillingsutvalg, som ble nedsatt i 1982, men den færøyske likestillingsloven kom først 12 år senere.Henriksen var også medlem av Færøyenes kirkestyre, skolestyre og kringkastningsråd samt styret for Landssjúkrahúsið.Jona Henriksen arbeidet først i bank, men hadde det meste av sitt yrkesliv innen kristelig barne- og ungdomsarbeid, som lønnet sekretær for KFUK på Færøyene i 30 år.


== Referanser ==
Roland Dumas

Roland Dumas (født 23. august 1922 i Limoges i Haute-Vienne) er en advokat og fransk sosialistisk politiker som tjenestegjorde som fransk utenriksminister under president François Mitterrand og i regjeringene til statsministrene Michel Rocard, Édith Cresson og Pierre Bérégovoy fra 1984 til 1986 og fra 1988 til 1993. Han var også president i Conseil Constitutionnel fra 1995 til 1999.
Roland Dumas er kjent for å ha blitt stilt for retten under korrupsjonsskandalene i Elf Aquitaine, der også Frankrikes tidligere president François Mitterrand skal ha spilt en viktig rolle. Skandalen gjaldt blant annet ulovlig millionstøtte til det konservative partiet CDU i Tyskland. Etterforskningen ble ledet av den norsk-franske juristen og forhørsdommeren Eva Joly.


== Politisk karriere ==


=== Offentlige tjenester ===
President av Conseil Constitutionnel: 1995-2000


=== Politiske funksjoner ===
Minister de Relations Exterieure: 1984-1986
Regjeringens talsmann: Juni-desember 1984
Ministre d'Affairs Europeenne: 1983-1986
Utenriksminister: 1988-1993


=== Valgmandater ===
Medlem av Frankrikes nasjonalforsamling for Haute-Vienne: 1956-1958
Medlem av Frankrikes nasjonalforsamling for Corrèze: 1967-1968
Medlem av Frankrikes nasjonalforsamling for Dordogne: 1981-1983 (ble minister i 1983) / 1986-1988 (Ble minister i 1988) / Han taper valget i 1993


== Referanser ==
Det Kongelige Vajsenhus

Det Kongelige Vajsenhus, beliggende på Nørre Farimagsgade i København, er en privat grunnskole med særlige opptaksvilkår. Det Kongelige Vajsenhus ble opprinnelig grunnlagt som en stiftelse som fungerte som barnehjem for foreldreløse barn, et såkalt waisenhus.


== Historie ==
I 1727 beordret Frederik IV ved reskript av 21. juli og 29. september, og forordning av 21. juli samme år, at Missionskollegiet skulle bidra med midler til opprettelsen av et waisenhus i København. Han skjenket det tidligere ridderlige Akademis bygninger på Nytorv til formålet, hvor Domhuset står nå.
Den 11. oktober 1727 åpnet Vajsenhuset. Kongen hadde også gitt det en hel rekke privilegier, blant annet anlegg av fabrikkdrift, apotek, boktrykkeri, bokhandel og mere. Men bygningen brant allerede året etter i Københavns brann i 1728. En ny bygning ble oppført, og denne ble igjen bygget om i 1765.
På slutten av 1720- og starten av 1730-årene var Enevold Ewald, dikteren Johannes Ewalds far, ansatt som prest ved Vajsenhuset. Han var grepet av pietismen, særlig som den ble utformet av den herrnhutiske grenen, og Vajsenhuset ble rammen rundt mange bønnemøter.I 1795 brant Vajsenhuset igjen da det ble offer for Københavns brann i 1795. Vajsenhusets aktiviteter ble deretter spredd til flere forskjellige steder, hvor det ble drevet skole og boktrykkeri etc. Skolen flyttet i 1875 til sin nåværende beliggenhet i Nørre Farimagsgade i en bygning oppført 1874–75 av Carl Ferdinand Rasmussen, som vant 1. premie i en konkurranse. Bygningen imiterer florentisk renessanse.
Et av privilegiene for stiftelsen var trykkingen av bibler og salmebøker, og fra 1740 fikk den eneretten på trykking av disse. Det er fremdeles samme stiftelse som står for trykkingen av dem i dag.
Forhenværende statsminister Anker Jørgensen har vært elev ved Vajsenhuset.


== Noter ==


== Kilder ==
Chr. Ottesen, Det kgl. Vajsenhus gennem 200 Aar, P Haase og søns forlag, 1927.
http://www.vajsenhuset.dk/
Liste over borgermestre i Sandur

Liste over borgermestre i Sandur. Sandur på Færøyene ble utskilt som egen kommune i 1928.


== Fotnoter ==


== Referanser ==
Haraldrud gjenbruksstasjon

Haraldrud gjenbruksstasjon og hageavfallsmottak (tidligere Brobekk gjenbruksstasjon) er Norges største gjenbruksstasjon beliggende mot sør på Brobekk i bydel Bjerke i Oslo. Anlegget ble tatt i bruk i 1967.
Bruk av stasjonen er gratis for private husholdninger, og anlegget tar i mot alle typer avfall, med unntak av organisk avfall. Anlegget er betjent og betjeningen henviser avfallslevering til riktig sortering. Haraldrud gjenbruksstasjon har adresse Haraldrudveien 18, med innkjøring fra Brobekkveien 87.
Navneendringen kom etter et forslag fra kulturminnegruppen i bydel Bjerke. De påpekte at anlegget ligger på middelaldergården Haraldrud gård, som hadde gårdhusene rett bak dagens anlegg.
Anlegget har vært gjennom en rekke ombygginger. I perioden 1983 til 1986, 1988 til 1990 og fra 2002 ble det installert et avansert renseanlegg ved stasjonen.


== Se også ==
Haraldrud energigjenvinningsanlegg


== Eksterne lenker ==
om Haraldrud gjenbruksstasjon
Brandur Sandoy

Brandur Sandoy (født 23. april 1973 på Sandur) er en færøysk politiker, entreprenør og gårdbruker.
Han var borgermester i Sands kommuna fra 2009 til 2019. Han har møtt fast på Lagtinget som varamann for utenriksminister Jørgen Niclasen fra 2011 til 2015 og på nytt for Elsebeth Mercedis Gunnleygsdóttur fra 2019 til 2021. Sandoy representerte Fólkaflokkurin, men meldte seg ut som følge av regjeringskrisen i 2021.Han vokste opp på Skemmugarður på Sandur, gikk videregående skole på Suðuroy og tok høyere forberedelseseksamen (HF) i 1993. Han vurderte å studere ved Den Kongelige Veterinær- og Landbohøjskole, men flyttet tilbake til Sandur og drog til sjøs. I 1997 overtok han farsgården med sauedrift. Etter 2004 har Sandoy også hatt andre jobber i tillegg til gårdsdriften. Han driver entreprenørfirmaet BS-SMÍÐ.Brandur Sandoy har vært fotballspiller. I 1990-årene var han forsvarsspiller for B71 Sandoy, og i 1996 spilte han to internasjonale kamper mot APOEL FC i UEFA Intertoto Cup.


== Referanser ==
Ola H. Strand

Ola H. Strand (født 3. september 1957) er en norsk bedriftsleder som fra 1. desember 2009 er administrerende direktør i Coop NKL SA. 
Strand har vært administrerende direktør for SAS Norge AS, SAS Braathens og SAS Ground Services, han har vært distriktssjef for SAS Midt-Norge og hatt ansvaret for SAS’ norske linjestasjoner. Han har også hatt stillinger i Esso og Forsvaret.
Strand er utdannet fra Norges Handelshøyskole, Krigsskolen og Trondheim Økonomiske Høgskole.


== Eksterne lenker ==
Pressemelding fra COOP
Profil hos boarding.no
Elidor

Elidor er en engelsk fantasyroman for barn og ungdom skrevet i 1965 av Alan Garner. Romanen ble gitt ut på norsk i 1985 som del av Luna-bøkene. En norsk hørespillversjon ble sendt på NRK radio allerede i 1981.


== Handling i romanen ==
De fire Manchester-barna Nick, Roland, David og Helen driver gatelangs i byen mens foreldrene deres pakker for flytting. Ved en tilsynelatende tilfeldighet havner de i Torsdagsgaten der så godt som alle bygningene er revet. De støter på en gammel spillemann som lokker dem inn i en gammel kirke med sitt spill. Kirken viser seg å være en portal til en annen verden; Elidor. Spillemannen er ingen ringere enn denne verdenens konge; Malebron. Han trenger barna til å ta vare på Elidors fire umistelige skatter; et sverd, et spyd, en sten og en skål fylt med lys. Landet ligger nå mørkt og øde, men hvis barna kan ta med seg de fire skattene kan Malebron lete etter Findhorn. Et gammelt kvad sier at hvis Findhorns sang lyder så vil mørket vike fra Elidor.
Barna tar med seg skattene hjem til sin verden. Der gjemmer de dem og ganske snart begynner de å glemme det som har skjedd. Alle, unntatt Roland, tror etter et års tid at Elidor bare var innbildning. Imidlertid skjer det snart ting som gjør det klart for dem at selv om de anser seg som ferdige med Elidor, så er ikke Elidor ferdige med dem.


== Referanser ==
Jules Barthélemy-Saint-Hilaire

Jules Barthélemy-Saint-Hilaire (født 9. august 1805, død 24. november 1895) var en fransk filosof, journalist og politiker. Ifølge en bok av Marie Lowndes fra 1943 skal han ha vært Napoléon Bonapartes uekte sønn.


== Referanser ==
Dagmar Blix

Dagmar Blix (født 28. september 1900, død 3. april 1984) var en nordnorsk forfatter og lyriker. Hun var født i Hol utenfor Leknes i Lofoten og bodde Storfjord ved Stamsund, der hun jobbet som forfatter og lærer.
Hennes engasjement for målsaken var blant annet tuftet i argumentet om at nynorsk ligger nærmere mange norske dialekter enn bokmål. Hun skrev selv på et nordnorskpreget nynorsk, og flere av sagnene og fortellingene hun samlet fra Nord-Norge er skrevet på en blanding av dialekt og nynorsk. 


== Forfatterskapet ==
Forfatterskapet består i hovedsak av barne- og ungdomsbøker, men hun har gjort et viktig arbeid for å samle og publisere historier og sagn fra Lofoten. Hennes engasjement ga seg utslag i en rekke radiokåseri. I tillegg var hun aktiv informant for Norsk Målførearkiv og skrev kulturhistoriske artikler i blant annet Håløygminne. Hun skrev og leste ofte egne prologer og festtaler til forskjellige anledninger.

Barnebøker
Romaner
Skuespill
Dikt
Samling av folkeminne
Medarbeider ved Norsk Målførearkiv
Kulturhistoriske artikler i bl.a. HåløygminneBlix var i 1977 den første som ble tildelt Vestvågøy kommunes kulturpris. I 1979 fikk hun Blixprisen. 


== Bibliografi ==
1948: Prinsesse Gullhjarte og andre eventyrspel, 1, Samling for born. Bøstad : Evjeberg
1954: Skomakar-Jonas : eventyrspel i 5 akter : for vaksne og born. Bøstad : Evjeberg
1957: Dei tre mostrene og andre eventyrspel. Bøstad : Evjeberg
1959: Sylvelin og andre eventyrspel. Bøstad : Evjeberg
1961: Vargtid : dikt frå krigsåra. Bøstad : Evjeberg
1965: Draugen skreik : tradisjon frå Lofoten. Oslo : Universitetsforlaget
1966: I fjell og fjære. Trondheim : Rune
1971: Ante frå vidda. Trondheim : Rune
1974: Marit. Trondheim : Rune
1975: Gamle Lofoten. Orkanger : Rune
1975: Skatten i Bjønnhaugen. Trondheim : Rune
1976: Eg elskar livet : dikt. Trondheim : Rune
1976: Hanen og reven og andre eventyrspel. Dramatisert av Dagmar Blix. Halsøy i Vefsn : Midnattsol
1976: Turid og Bjørg. Trondheim : Rune
1977: Dyra på Harteigen. Trondheim : Rune
1978: Henning på Holmen Trondheim : Rune
1978: Vanja. Trondheim : Rune
1979: Landgluntar tegninger av Anders Moe-Rognhaug. Trondheim : Rune
1980: Heim til Fagertun ; tegninger av Anders Moe-Rognhaug
1981: Prins Dyregod og prinsesse Rosalind : eventyrforteljing tegninger av Aashild Havåg Bergseth. Larvik : Norsk barneblad
1983: Heksedansen