jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
J.A. van Aalst

J.A. van Aalst (født 14. oktober 1858 i Namur i Belgia, død etter 1914) var en belgisk toll- og postembedsmann i Kina, kjent for sin historiske forskning vedrørende kinesisk musikk og dans. 
Van Aalst var regjeringsadministrator for den kinesiske keiserlige regjering under Qing-dynastiet, og virket i Kina mot slutten av 1800-tallet. Ved siden av sitt arbeide som embedsmann forsket han på den historiske utvikling innen kinesisk musikk og dans. Hans arbeider var den primære kilde i vesten for kinesisk musikk helt frem til 1950-årene, da andre kilder kom til. 
Hans mest kjente tekst er Chinese Music som ble publisert i 1884 i Shanghai. Van Aalst var ansatt i det som skulle bli Det kinesiske maritime tollvesen, og som på hans tid het Det keiserlige maritime tollvesen. Han ble utnevnt til postalsekretær i 1899.
Den italienske komponist Giacomo Puccini, benyttet van Aalsts arbeider som sin fremste kilde til de kinesiske musikkinnslagene i sin opera Turandot, elementer som ble urfremført i 1912.


== Referanser ==


== Kilder ==
Review Van Aalst's role and his personal history
Bristol University: Artikkel om Chinese Maritime Customs Service
Journal of the Society for Asian Music
Lam Ching-Wah: «Van Aalst's Chinese Music: an Appraisal of Its Social and Cultural Dimensions», i Journal of the Central Conservatory of Music, Beijing, Nr. 1, 2003, vol. 90, s. 76-79.
Metropolitan Opera's Radio Broadcast Information Center
Autofil (tidsskrift)

Autofil er et norsk bilmagasin som ble etablert høsten 2002, og er i dag Norges største uavhengige bilmagasin med 11 ordinære utgivelser i året, pluss fire spesialutgivelser. Bladet bygger på et TV-program på NRK med samme navn. Autofil ble utgitt av Se og hør-forlaget, nå Aller Norge AS.
Knut Skogstad var magasinets første redaktør, før Espen Stensrud tok over som sjefredaktør for magasinet i 2008. Bladet har et opplag på 27 217 eksemplarer og et lesertall på 158 000. Bladets målgruppe er menn og kvinner fra 20-55 år.Autofil lanserte sitt nye nettsted autofil.no i slutten av mars 2012.
Nettstedet tilbyr mye bilunderholdning, egen web-TV-kanal for autofilTV, komplett nybilguide og mer enn hundre bruktbiltester.
Autofil-redaksjonen består av:
Sjefredaktør: Espen Stensrud.
Journalist: Knut Arne Marcussen.
Journalist Lord Arnstein Landsem.
Multimediajournalist: Stein Inge Stølen.
Art Director: Jamieson Pothecary.
TV-programmet gikk på NRK1 fra 2. januar 2001] og frem til sommeren 2008, med programleder Jan Erik Larssen.


== Opplag ==
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
2011: 27 219
2012: 23 323
2013: 24 261
2014: 24 791
2015: 23 371
2016: 21 922
2017: 20 046
2018: 17 984


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Autofils hjemmeside
Minsk-Mahiljow erkebispedømme

Minsk-Mahiljow eller Minsk-Mogiljov erkebispedømme med sete i Minsk er Hviterusslands (eneste) romersk-katolske erkebispedømme. Det hadde stor historisk betydning for katolisismen i Øst-Europa, siden det fra grunnleggelsen i 1773 var Det russiske keiserdømmets eneste romersk-katolske (erke)bispedømme.


== Historie ==
Med den første polske delingen hadde Russland fått et stort antall romersk-katolske innbyggere, mens ingen av de eksisterende bispesetene lå i Russland. Derfor opprettet Katarina den store i 1773 Mogiljov bispedømme for alle rikets katolikker. Bispedømmet ble opphøyet til Mogiljov erkebispedømme i 1782 og anerkjent av paven i 1783. Til tross for bispedømmets navn var det St. Petersburg, ikke Mahiljow (Mogiljov), som fungerte som bispesete under de fleste erkebiskoper.
Med Polens andre deling havnet, ved siden av enda flere katolikker, også fem bispeseter i det russiske riket: Kamenets-Podolsk, Kaunas, Kiev, Lutsk og Vilnius. Bispedømmene ble først oppløst, men gjenopprettet fem år senere som suffraganbispedømmer av Mogiljov (bortsett fra at Lutsk og Kiev[-Zjytomyr] ble slått sammen til Lutsk-Zjytomyr bispedømme). Samtidig, altså i 1798, ble i tillegg Minsk bispedømme opprettet som et ytterligere suffraganbispedømme.
Mellom 1869 og 1917 var erkebiskopene av Mogiljov i personalunion samtidig biskoper av Minsk. Bispedømmene ble i 1991, etter Hviterusslands uavhengighet og 72 års sedisvakans, forent til Minsk-Mahiljow erkebispedømme.
De fire opprinnelige suffraganbispedømmene havnet etter den første verdenskrig i andre land og ble derfor fra og med 1925 lagt til andre kirkeprovinser: Lutsk-Zjytomyr og Kamenets-Podolsk lå delvis i Ukraina, delvis i Polen, og ble lagt under Lviv erkebispedømme. Kaunas (Litauen) og Vilnius (den gang Polen, i dag Litauen) ble begge opphøyet til egne erkebispedømmer. Samtidig med navneskiftet i 1991 ble Hrodna bispedømme opprettet og Pinsk bispedømme lagt til kirkeprovinsen Minsk-Mahiljow. I 1999 ble Vitsiebsk det tredje suffraganbispedømmet.
Night Train

Night Train (kinesisk: 夜车, pinyin: Yè chē) er en film fra Folkerepublikken Kina som hadde premiere i 2007. Regi og manus var ved Diao Yi'nan 刁亦男. Filmen utspiller seg i Diaos hjemmeprovins Shaanxi og ble innspilt i og rundt Baoji.
Night Train hadde premiere 25. mai 2007 på Filmfestivalen i Cannes med den franske tittelen Train de nuit. Den ble spilt inn av Diaos filmselskap Ho-Hi Pictures basert i Beijing, med støtte fra amerikanske og franske interessenter innen filmindustrien, Fonds Sud Cinema og DViant Films.
Filmen handler om Wu Hongyan (spilt av Liu Dan), 35 år og enke, fengselsbetjent i et fengsel med spesialoppgave å utføre henrettelser av kvinnelige dødsdømte. I sin ensomhet begynner hun å ta nattoget hver weekend til en annen by og søker kjærligheten der. Den mann hun etterhvert blir sammen, Li Jun (spilt av Qi Dao), bærer på den historie at han er enkemann etter en av de fangene som er blitt henrettet i Wus fengsel.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Night Train på Internet Movie Database 
(sv) Night Train i Svensk Filmdatabas 
(fr) Night Train på Allociné 
(nl) Night Train på MovieMeter 
(en) Night Train på AllMovie 
(en) Night Train på Turner Classic Movies 
(en) Night Train på Rotten Tomatoes
Mahiljow

Mahiljow (belarusisk: Магілёў), eller Mogiljov (russisk: Могилёв), er en by i det østlige Belarus. Den ligger ved elva Dnepr. Byen er med 360 000 innbyggere den tredje største byen i Belarus, og er hovedstaden i forvaltningsdistriktet Mahiljow voblasts.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Mahilioŭ – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Vilnius erkebispedømme

Vilnius erkebispedømme er et av Litauens to romersk-katolske erkebispedømmer.


== Historie ==
Vilnius bispedømme ble grunnlagt i 1387, etter at Polen og Litauen hadde inngått realunionen. Vilnius var derfor suffragan under det polske erkebispedømmet Gniezno. Dette endret seg først med Polens tredje deling i 1795, da Litauen kom til Det russiske keiserdømmet. Vilnius bispedømme ble først opphevet, men gjenopprettet tre år senere som suffragan av Mogiljov erkebispedømme.
1925 ble Vilnius bispedømme opphøyet til erke- og metropolitanbispedømme. Som suffraganbispedømmer fikk det tildelt Łomża bispedømme (som også omfattet de delene av det opprinnelige bispedømmet Vilnius som i 1795 hadde havnet i Preussen) og det nyoppretta Pinsk bispedømme. Året etter ble i tillegg Kaišiadorys og Panevėžys bispedømme skilt ut som nye suffraganer. I sovjettiden var erkebispesetet vakant fra 1955 til 1989. 
Etter uavhengigheten av de tidligere sovjetrepublikkene ble kirkeprovinsene tilpasset de nye statsgrensene: 1991 ble de polske delene av Vilnius erkebispedømme til det nye Białystok bispedømme, og de polske delene av Pinsk bispedømme til Drohiczyn bispedømme. Resten av Pinsk bispedømme lå i Hviterussland og ble derfor lagt til Minsk-Mahiljoŭs kirkeprovins. Året etter ble Białystok opphøyet til erkebispedømme med Drohiczyn og Łomża som suffraganer. Dermed fikk Vilnius’ kirkeprovins dagens omfang.


== Eksterne lenker ==
(pl) Offisielt nettsted 
(en) Roman Catholic Archdiocese of Vilnius – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Vilnius bispedømme

Vilnius bispedømme kan referere til flere bispedømmer med sete i Vilnius:

den evangelisk-lutherske kirke i Litauen (med biskop i Vilnius)
det romersk-katolske erkebispedømmet Vilnius
det russisk-ortodokse eparkiet Vilnius og Litauen
Kaunas erkebispedømme

Kaunas erkebispedømme er et av Litauens to romersk-katolske erkebispedømmer.


== Historie ==
Da bispedømmet ble grunnlagt i 1417, hadde det sitt sete i Medininkai (i dag Varniai) og het Žemaitija bispedømme (latin dioecesis Samogitia) etter det litauiske landskapet Žemaitija. Det var suffraganbispedømme under det polske erkebispedømmet Gniezno. Dette endret seg først med Polens tredje deling i 1795, da Litauen kom til Det russiske keiserdømmet. Žemaitija bispedømme ble først opphevet, men gjenopprettet tre år senere som suffragan av Mogiljov erkebispedømme. 1864 ble bispesetet flyttet fra Varniai til Kaunas.
Etter første verdenskrig og Litauens uavhengighet ble Kaunas bispedømme i 1926 opphøyet til erke- og metropolitanbispedømme. Som suffraganbispedømmer fikk det tildelt de to nyoppretta Telšiai og Vilkaviškis bispedømme. Dermed omfattet Kaunas’ kirkeprovins den litauiske staten unntatt Memelland – dagens østlige Litauen med bl.a. Vilnius erkebispedømme var på 1920-tallet nemlig en del av Polen. I sovjettiden var erkebispesetet vakant fra 1959 til 1989.
Som Kaunas’ tredje suffraganbispedømmet ble i 1997 Šiauliai bispedømme opprettet av andeler av Kaunas, Telšiai og Panevėžys bispedømme. Sistnevnte ligger i Vilnius’ kirkeprovins, som er det andre av Litauens to erkebispedømmer.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Roman Catholic Archdiocese of Kaunas – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Amelle Berrabah

Amelle Berrabah (født 22. april 1984) er en britisk sangerinne. Hun er den nyeste jenta i jentegruppa Sugababes. Hun tok offisielt over plassen til tidligere medlem Mutya Buena den 21. desember 2005, på grunn av Mutyas avskjed med gruppa. 
Amelle har marokkanske aner med muslimsk bagrunn.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Amelle Berrabah – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Amelle Berrabah på Internet Movie Database 
(en) Amelle Berrabah hos The Movie Database 
(en) Amelle Berrabah på Discogs 
(en) Amelle Berrabah på MusicBrainz 
(en) Amelle Berrabah på AllMusic 
Amelle Berrabah på Facebook
Territorialprelaturet Klaipėda

Territorialprelaturet Klaipėda var et romersk-katolsk territorialprelatur som eksisterte fra 1926 til 1991 i den litauiske kyststripen som ble omtalt som Memelland (litauisk Klaipėdos kraštas). Memelland hadde fra 1328 til 1920 hørt til den tyske provinsen Øst-Preussen, men ble etter første verdenskrig satt under Folkeforbundets administrasjon. 1923 ble området annektert av Litauen. I sammenheng med dette ble området i 1926 skilt ut fra Ermland bispedømme, som det hadde vært en del av siden 1820. Siden området var liten og hadde få katolske innbyggere, ble det ikke opprettet et bispedømme, men et territorialprelatur. Prelaturet var vakant mellom 1939 og 1949 (da biskopen av Ermland fungerte som apostolisk administrator) og etter 1975.
I motsetning til resten av Litauen, som er overveiende romersk-katolsk, var befolkningen i Memelland, som flertallet i Øst-Preussen, hovedsakelig protestantisk. I 1940 var således bare 12 000 (7 %) av innbyggerne katolsk. Per 1990 var tallet tidoblet, i all hovedsak grunnet utflytting (inkl. flykt og deportasjoner etter andre verdenskrig) av den gamle befolkningen og innflytting av katolske litauere.
Etter Litauens andre statlige uavhengighet i 1991 ble territorialprelaturet opphevet og innlemmet i Telšiai bispedømme.
Territorialprelatur

Et territorialprelatur er en organisasjonsstruktur i Den katolske kirke som tilsvarer et bispedømme, men har noe lavere rang. Deres overhyrder kalles biskop-prelater. Denne ordningen brukes for områder som har for få medlemmer til å kunne utgjøre selvstendige bispedømmer.
I Norge er Tromsø stift og Trondheim stift territorialprelaturer. På verdensbasis fins det (per 2010) 46 territorialprelaturer i Den katolske kirke.


== Eksterne lenker ==
Fullstendig liste over og informasjon om alle nåværende territorialprelaturer (engelsk)
Johannes Aavik

Johannes Aavik (født 26. novemberjul./ 8. desember 1880greg. i Randvere på øya Saaremaa, død 18. mars 1973 i eksil i Stockholm) var en estisk språkforsker og forfatter.


== Biografi ==


=== Barndom og utdanning ===
Johannes Aavik ble født som sønn av kommuneskriver Mihkel Aavik (1844–1909) og Ann Aavik (1849–1918). Han vokste opp i hovedstaden på øya, Kuressaare. Fra 1898 til 1902 gikk han på gymnaset for gutter på Kuressaare. Etter artium studerte han språk og språkvitskap ved Universitetet i Tartu (1902/1903), på historisk-filologisk institutt i Nizjyn (1903–1905) og ved Helsingfors universitet (1906–1910).


=== Språklærer ===
Fra 1919 til 1926 arbeidet Aavik som språklærer ved gymnaset ved Kuressaare; deretter i Tartu (1919–1922) og Jalta (1910/1911). Han publiserte jevnlig i Tartu-avisen Postimees i årene 1912-1914. Fra 1926 til 1934 var Aavik lektor for estisk ved Universitetet i Tartu og lærer ved et gymnas i Tartu. Fra 1933 til 1940 var han privatdosent ved Universitetet i Tartu. Fra 1934 var han også språkreferent (overinspektør for skolene) i det estiske utdannings- og sosialdepartementet. I 1940/1941 arbeidet han i et forlag i Tallinn. I Tallinn bodde Aavik i bydelen Nõmme.


=== Eksil ===
Etter den sovjetiske okkupasjonen av Estland flyktet Aavik til Sverige (1944). I Stockholm arbeidet han som arkivar. Fra 1945 til 1952 var han dosent i estisk ved Stockholms universitet. I tillegg arbeidet han som oversetter og gav ut språkvitenskapelige artikler.


== Språkvitenskapsmann ==

Johannes Aavik hører til de viktigste grunnleggerne av det estiske skriftspråket. Sentralt for Aavik var fornying av ordforrådet, morfologien og syntaksen. Han presenterte det språkpolitiske programmet sitt i 1912 i pamfletten Tuleviku Eesti-keel («Det estiske språket i framtiden»). Aavik innførte mange lånord fra finsk, og programmet hans kan karakteriseres som en dreiing bort fra den tyske påvirkningen estisk var preget av, og i mer finsk-ugrisk led.


== Forfatter og oversetter ==
Aavik var også aktiv i den litterære bevegelsen Noor-Eesti (Det unge Estland). Han var en nær venn av de estiske forfatterne Friedebert Tuglas og Gustav Suits.
Johannes Aavik var kjent som oversetter av verk fra finsk, fransk, engelsk og russisk (bl.a. oversatte han verk av Aino Kallas, Juhani Aho, Guy de Maupassant, Paul Bourget, Edgar Allan Poe og Ivan Turgenev).


== Viktigste publikasjoner ==
Eesti kirjakeele täiendamise abinõudest (1905)
Ruth (Erzählung unter dem Pseudonym J. Randvere, 1909)
Keele kaunima kõlavuse poole I: Eesti Kirjandus 1912, S. 451-484
Eesti rahvusliku suurteose keel (1914)
Eesti kirjakeelse stiili arenemise järgud I: Noor-Eesti V, Tartu 1915, S. 216-229
Eesti luule viletsused (1915)
Keel ja kirjandus In: Sõna, Tartu 1918, S. 72-78.
Uute sõnade sõnastik (Neologistisches Wörterbuch, 1919)
Uute ja vähem tuntud sõnade sõnastik (Wörterbuch, 1921)
Puudused uuemas eesti luules (Poetologie, 1922)
Keeleuuenduse äärmised võimalused (1924)
Kuidas suhtuda "Kalevipojale" (1933)
Eesti õigekeelsuse õpik ja grammatika (Orthografi og grammatikk, 1936)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Johannes Aavik i bilder
Personer på frimerker fra Estland

Dette er en oversikt over personer på frimerker fra Estland:

Fabian Gottlieb von Bellingshausen (2003)
Friedrich Robert Faehlmann (1938, 1998)
Gustav II Adolf av Sverige (1994)
Carl Robert Jakobson (2002)
Johann Voldemar Jannsen (1999)
Lydia Koidula (1993, 2002)
Johann Köler (2001, lite portrett i blokkens marg)
Friedrich Reinhold Kreutzwald (1938)
Adam Johann von Krusenstern (2003)
Aleksander Kunileid (1995)
Guglielmo Marconi (1996)
Lennart Meri (1999)
Felix Moor (2001)
Alfred Neuland (1996)
Erki Nool (2001)
Frederic Pacius (1999)
Louis Pasteur (1995)
Konstantin Päts (1936)
Arnold Rüütel (2003)
Heinrich von Stephan (1997)
Kristina Šmigun (2006)
Anton Hansen Tammsaare (2003)
Eduard Tubin (2005)
Marie Under (1996)
Andrus Veerpalu (2002)
Bryan «Brain» Mantia

Bryan «Brain» Mantia (født 4. februar 1963 i Cupertino, California) er en amerikansk trommeslager. I oktober 2000 tok han over som trommeslager for Guns N' Roses etter Josh Freese, som forlot bandet mars samme år.
Tidligere har han vært medlem av Primus (1996–2000), M.I.R.V, Caca, Praxis, MCM, The Limbomaniacs, Godflesh og Colonel Claypool's Bucket Of Bernie Brains. I tillegg har han gjort «sessions» for bla. Tom Waits, Chris Isaak og George Clinton.
Han har en datter ved navn Kei, født 4. juli 2006.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Bryan «Brain» Mantia på Internet Movie Database 
(en) Bryan «Brain» Mantia på Discogs 
(en) Bryan «Brain» Mantia på MusicBrainz 
(en) Bryan «Brain» Mantia på Encyclopaedia Metallum 
(en) Bryan «Brain» Mantia på AllMusic 
(en) Bryan «Brain» Mantia på AllMusic 
(en) Bryan «Brain» Mantia på AllMusic
Tiphiidae

Tiphiidae er en familie av stilkvepser. Larvene snylter på biller. Gruppen omfatter ca. Det er 1500 nålevende arter mellom Tiphiidae og Thynnidae, av disse er 25 arter av Tiphiidae funnet i Europa og 2 i Norge.


== Utseende ==
Små til store (opptil 30 mm), slanke, gjerne svarte vepser. Kroppen er vanligvis kledt med oppstående hår. Det er svært stor forskjell på kjønnene. Ho de fleste artene har hannene har fullt utviklede vinger mens hunnene er helt vingeløse. Hannene er dessuten gjerne mye større enn hunnene – hos hoen arter flyr hannen rundt med hunnen hengende under seg under paringen. Hos noen undergrupper har begge kjønn vinger, hannene er da gjerne markert slankere enn hunnene. Det finnes også arter der hannen er mye mindre enn hunnen. Hannen kan ofte ligne på en stikkveps (Vespidae) og har lange antenner, hunnen minner gjerne om en tettbygd maur eller en maurveps, med ganske korte antenner.


== Levevis ==
Disse artene er parasitoider som stort sett snylter på larver av biller (Coleoptera) som har larver i jorden. Én art snylter i stedet på jordsirisser (Gryllotalpidae). Hunnen graver seg ned til byttet, lammer det med et stikk og legger et egg på det. Vepselarven utvikler seg så på den paralyserte larven. Hunnene har giftbrodd og de større artene kan gi smertefulle stikk, som i sjeldne tilfeller kan føre til et livsfarlig anafylaktisk sjokk hos mennesker som blir stukket.


== Utbredelse ==
Tiphiidae er utbredt i alle verdensdeler. De fleste lever i varme områder, og bare to arter finnes i Norge.


== Systematisk inndeling / europeiske arter ==

Denne oversikten har fokus på europeiske arter.

Ordenen vepser (vepser, humler, bier og maur) (Hymenoptera)
Underordenen stilkvepser (Apocrita)
delgruppe broddvepser (Aculeata)
Overfamilien Tiphioidea
Familien Tiphiidae
Underfamilien Brachycistidinae
Underfamilien Tiphiinae – 25 arter i Europa
slekten Icronatha – 2 arter i Europa
slekten Ludita – 5 arter i Europa
slekten Tiphia Fabricius, 1775 – 18 arter i Europa. I Skandinavia:
Tiphia femorata Fabricius, 1775 – finnes i Norge
Tiphia minuta Linden, 1827 – finnes i Norge
Familien Sierolomorphidae
Overfamilien Thynnoidea
Familien Thynnidae
Underfamilien Anthoboscinae
Underfamilien Diamminae
Underfamilien Methochinae
Underfamilien Myzininae
Underfamilien Thynninae
Familien Chyphotidae


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) hårvepser i Encyclopedia of Life 
(en) hårvepser i Global Biodiversity Information Facility 
(no) hårvepser hos Artsdatabanken 
(sv) hårvepser hos Dyntaxa 
(en) hårvepser hos Fauna Europaea 
(en) hårvepser hos Fossilworks 
(en) hårvepser hos ITIS 
(en) hårvepser hos NCBI 
(en) Kategori:Tiphiidae – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Tiphiidae – detaljert informasjon på Wikispecies 
Chrysis.net – italiensk, engelskspråklig nettside om slekten Methoca
Tiphiid wasps of Africa and Madagascar
Vlasta Děkanová

Vlasta Děkanová (født 5. september 1909 i Praha, død 16. oktober 1974 samme sted) var en tsjekkoslovakisk turner. Hun var med i et OL og et turn-VM.
Hun deltok i OL var i 1936, her fikk hun sølv i lagkonkurransen. Tyskland vant denne konkurransen. Individuelt fikk hun ingen medaljer; kvinnene konkurrerte individuelt i OL-sammenheng først under OL i 1952. Poengoversikten tilsier likevel at hun kom på 5.-plass i hopp, 8.-plass i bom og 23.-plass i skranke, som var de tre apparatene kvinnene turnet i under lagkonkurransen, noe som plasserte henne på 6.-plass sammenlagt individuelt. Hun ble dermed Tsjekkoslovakias nest beste sammenlagt; Vlasta Foltová ble lagets beste på 5.-plass. 0,5 poeng skilte disse to etter to øvelser i hvert av de tre apparatene; Foltová fikk 66,45, mens Děkanová fikk 65,95 poeng.
I VM-sammenheng ble hun individuell verdensmester i to VM på rad, i 1934 og 1938. Verdensmesterskapet i 1934 var det første der kvinner fikk delta, dette gjør henne til den første verdensmesteren i turn for kvinner. I begge disse VM-ene vant Tsjekkoslovakia også gull i lagkonkurransen, med Děkanová på laget.
VM 1938 var det første der kvinnene ble premiert i enkeltapparater. Děkanová vant både skranke og bom i dette mesterskapet.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Vlasta Děkanová – Olympics.com 
(en) Vlasta Děkanová – Olympic.org 
(en) Vlasta Děkanová – Olympedia 
(en) Vlasta Děkanová – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Vlasta Děkanová – databaseOlympics.com (arkivert) 
(cz) Vlasta Děkanová – Tsjekkias olympiske komité 
Profil på DatabaseOlympics.com
Erling Carlsen

Erling Carlsen (født 5. september 1899 i Oslo, død 6. juni 1970 samme sted) var en norsk klarinettist, utdannet hos soloklarinettist Ingvald Davidsen i Oslo og hos Auguste Periér (1883–1947)  i Paris fra 1923 til 1924. Han og ektefellen Irma er gravlagt på Vestre Gravlund.


== Karrière ==
Han var ansett som en av landets ypperste musikere og var i flere tiår soloklarinettist i Oslo Filharmoniske Orkester der han var ansatt fra 1924 til 1966. Fra 1918 til 1921 spilte han i orkestret ved Opera comique i hovedstaden. Han var en hyppig solist med Filharmonien i klarinettverk av Mozart, Weber, Debussy, Copland og Herman D. Koppel. Mange norske uroppførelser stod han også for, blant annet Knut Nystedts konsert for engelsk horn, klarinett og orkester samt Karl Andersens Trio for fløyte, klarinett og cello som han også spilte inn på plate med komponisten på cello og Alf Andersen på fløyte. 


== Musikeregenskaper ==
I musikerkretser ble Carlsen en legende i levende live, og han var en av Oslo-Filharmoniens mest markante musikerprofiler. Under sjefdirigentene José Eibenschütz, Issay Dobrowen, Olav Kielland, Odd Grüner-Hegge, Øivin Fjeldstad og Herbert Blomstedt utfoldet han sitt åndfulle spill og representerte selve kontinuiteten i orkestrets indre liv. Erling Carlsen var en stillfarende mann med en påfallende teknisk og musikalsk sikkerhet som gjorde inntrykk på gjestende dirigenter og solister fra alle verdenshjørner.
Ved Filharmoniens 50-årsjubileum i 1969 ble soloklarinettist Erling Carlsen overrakt Filharmonisk Selskaps hederstegn. Han mottok også Kongens fortjenstmedalje i gull.


== Erindringer om Carlsen ==
Som kammermusiker var han høyt respektert, og han uroppførte flere norske verk. Carlsens klarinettspill var legendarisk for  mørk og elegisk klang, utsøkt frasering og stor musikalsk ro og oversikt. Carlsen underviste i mindre målestokk, men dannet skole i kraft av sitt virke som Filharmoniens soloklarinettist, som kammermusiker og som solist. Blant hans elever er  Richard Kjelstrup. Forholdet mellom den unge Kjelstrup og den eldre, erfarne Carlsen er beskrevet i anekdoter som blant annet kan leses i Norsk musikkhistorisk arkiv. I mer enn 30 år var hans makker på 2. pulten Birger Valdar. De to forskjellige personlighetene kom klanglig meget godt overens. Det lød som om samme mann spilte begge stemmene, sier gamle musikerkolleger.Blant bevarte opptak med Carlsen er innspillingen av Karl Andersens Trio for fløyte, klarinett og cello med Alf Andersen, Erling Carlsen og Karl Andersen. I NRKs programarkiv foreligger hundretalls opptak av Oslo-Filharmonien fra Carlsens lange virketid som soloklarinettist. Tallrike plateinnspillinger med orkestret under ledelse av Odd Grüner-Hegge, Øivin Fjeldstad og Alfredo Antonini med flere dokumenterer Carlsens høye standard.


== Referanser ==