jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Signiphoridae

Signiphoridae er en gruppe som hører til blant parasittvepsene og er en familie i ordenen vepser. Gruppen omfatter 76 kjente arter fordelt på 4 slekter. Det er funnet 10 arter i Europa, og man regner med at det finnes én art i Norge.


== Utseende ==
Bittesmå (0,2 – 1,5 mm), kompakte snylteveps, vanligvis svarte, men de kan være gulaktige. Kroppen er flattrykt og glatt uten hår eller synlig skulptur. Antennene består av fem – sju ledd, de innerste leddene er små og ringaktige, det ytterste leddet danner en lang, uleddet klubbe. Hodet er ganske variabelt i form og størrelse. Forkroppen (thorax) er nokså bred, scutellum er mye bredere enn langt, omtrent rektangulært. Propodeum, som egentlig er det fremste bakkroppsleddet, men sammenvokst med thorax, har et trekantet midtfelt som lett forveksles med scutellum, men ligger bak dette. Beina er nokså korte, slanke eller middels kraftige. Vingene er avrundede, uten synlig årenett og uten fine hår på vingelflaten, med lange hår langs hele eller det meste av kantene. Bakkroppen er bred, tett trykket inntil forkroppen slik at "vepsetaljen" (petiolus) ikke er synlig.


== Levevis ==
Signiphoridene er nesten alle sammen assosiert med skjoldlus (Coccoidea), enten som direkte parasitoider på skjoldlusene eller som hyperparasitoider som snylter på andre parasitoider (fluer eller andre Chalcidoidea) som angriper disse. Arten Clytina giraudi, om er funnet i Danmark, snylter på stråfluer Chloropidae som lever på takrør. De fleste larvene lever enkeltvis, men det finnes også noen som lever mange sammen i samme vert.


== Systematisk inndeling ==

ordenen vepser, (Hymenoptera)
gruppen stilkvepser, Apocrita
gruppen Proctotrupomorpha
gruppen Chalcidoidea
familien Signiphoridae
Chartocerus Motschulsky, 1859 – 6 arter i Europa
Chartocerus subaeneus (Förster, 1878) – funnet i Sverige, ikke i Norge
Clytina Erdös, 1957 – én art i Europa
Clytina giraudi Erdös, 1957 – funnet i Danmark (Krogmann 2005)
Signiphora Ashmead, 1880 – to arter i Europa
Thysanus Walker, 1840 – én art i Europa
Thysanus ater Walker, 1840 – finnes i Norge (Hansen 2000)


== Kilder ==
Natural History Museum, Universal Chalcidoidea Database [1]
Fauna Europaea, utbredelsesdatabase over europeiske dyr: [2]
Hansen, L.O. (2000) The family Signiphoridae (Hymenoptera, Chalcidoidea) in Norway. Norwegian Journal of Entomology 47: 76.
Krogmann, L. (2005) First record of the family Signiphoridae (Hymenoptera, Chalcidoidea) in Denmark. Entomologiske Meddelelser 73: 61-63.
Ottesen, P.S. (1993, revidert 1999) Norske insekter og deres artsantall. NINA utredning 55: 1-40. [3]


== Eksterne lenker ==
(en) Signiphoridae i Encyclopedia of Life 
(en) Signiphoridae i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Signiphoridae hos Artsdatabanken 
(sv) Signiphoridae hos Dyntaxa 
(en) Signiphoridae hos Fauna Europaea 
(en) Signiphoridae hos ITIS 
(en) Signiphoridae hos NCBI 
(en) Kategori:Signiphoridae – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Signiphoridae – detaljert informasjon på Wikispecies
Jakob Martin Pettersen

Jakob Martin Pettersen (født 11. april 1899 i Bergen, død 8. februar 1970) var en norsk kjemiker og politiker (Ap). Han var samferdselsminister i Oscar Torps regjering fra 1952 til 1955. 
Pettersen jobbet som kjemiker ved Odda Smelteverk fra 1924. Han ble med i formannskapet i Odda i 1932 og valgt til ordfører i 1945. Han var stortingsrepresentant 1945–65, og både vara- og visepresident i Odelstinget.


== Referanser ==


== Kilder ==
Artikkel i Store norske leksikon


== Eksterne lenker ==
(no) Jakob Martin Pettersen hos Stortinget 
(no) Jakob Martin Pettersen hos Norsk senter for forskningsdata
Gösta Millberg

Gösta Millberg (født Nils Gösta Ingemar den 30. januar 1922) er en svensk keramiker som arbeidet ved Rörstrand (porslensmerke) på 1960- og 1970-tallet og som seinere også var medlem av Drejargruppen.


== Eksterne lenker ==
Rörstrands porslin
Tor Erik Gunstrøm

Tor Erik Gunstrøm (født 14. oktober 1943 i Skien) er en prisbelønt norsk musiker (trommerslager) og komiker, mest kjent fra sin tid i Dizzie Tunes (1959–2001) og rollen som tryllekunstneren Frederico del Fiasco.
Han er også maler med flere separatutstillinger, samt skuespiller i diverse TV-serier. Hans far var dirigent og onkelen Eilif Gunstrøm var en av landets ledende bratsjister. I 2017 spilte han rollen som Bestefar i musikkspillet Piratbukta på Norsjø i Telemark med manus og musikk av Christin Grilstad Prøis og regi ved Ole Christian Øen. Senere samme sommer spilte han i sommermusikalen Den Gode Hensigt i Svelvik. Der spilte han Vertshus-Nils, også denne med manus og musikk av Christin Grilstad Prøis og regi ved Ole Christian Øen.


== Utmerkelser ==
Justerprisen (1994)
Kongens fortjenstmedalje (2017)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Tor Erik Gunstrøm – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Tor Erik Gunstrøm på Internet Movie Database 
(en) Tor Erik Gunstrøm hos The Movie Database
Lars Erik Falk

Lars Erik Oskar Falk (født 2. februar 1922 i Uppsala, død 25. august 2018 i Sigtuna kommune) var en svensk bildekunstner og skulptør.


== Utdannelse og arbeidsliv ==
Lars Erik Falk studerte i Stockholm ved Otte Skölds målarskola 1944 og på Isaac Grünewalds målarskola 1945 og hadde sin første separatutstilling 1952 på Welamssons kunstgalleri i Stockholm. Han arbeider med nonfigurative motiv og arbeider med maling, skulptur, tekstilkunst og grafisk formgivning.
Han er blant annet kjent for sine offentlige skulpturer med malte aluminiumprofiler i ulike farger, plassert diagonalt, oppover med 73 graders helning.
Lars Erik Falk har vært gift med Kerstin Thorwall.

Lars Erik Falk tilhører de relativt få bildekunstnere i Sverige som har holdt seg til den konkrete kunstens uttrykksmiddel og som i sin konsekvens lykkes å artikulere en personlig ide. Han har dermed også gjennom sitt virke bidratt til denne nå tradisjonstunge kunstretnings utvikling og internasjonale fornyelse.


== Bibliografi ==
Lars Erik Falk: Liv/konst, Carlssons Bokförlag, 2008


== Offentlige verk (utvalg) ==
veggcollage ved Grafiska institutet i Stockholm (1963)
altervegg i Brännbokyrkan i Sigtuna (1965)
skulptur i Bingebyområdet i Visby (1966)
skulptur i tre atriumer ved Karolinska sjukhuset i Huddinge (1972)
relieff i ventrom (1978) på sykehus i Märsta
Färgtorn (1981), malte prefabrikkerte stålbjelker, ved Lindhagensplan på Kungsholmen i Stockholm
'Modul skulptur (1980), aluminium, på tunnelbanestasjonen Kista i Stockholm
Modul relief (1987) i Vikingahallen i Märsta
skulptur på Ljungbyheds luftving (1988)
Modul skulptur (1990). Karlshamns Energiverk
skulptur, på Karlavägen ved Stadion
skulptur, ved Handelshögskolan i Stockholms hovedbygg
skulptur i Centre Culturel Suédois i Paris (1982)
skulptur (1992) på Skandinaviska Aluminiumprofiler AB (Sapa) i Vetlanda
skulptur (1996), Dresdner Bank i Mannheim, Tyskland
skulptur i rundkjøring (1998) i Åseda
skulptur (1999) på Arlanda flyplass i Märsta


== Referanser ==


== Kilder ==
Gunnel & Kjell Swärd: 63 skulptörer, Pedagogförlaget, Helsingborg 1984, ISBN 01-85768-13-8


== Eksterne lenker ==
Lars Erik Falk om Lars Erik Falk påGalleri Lundmarks hjemmeside
Oleviste kirik

St. Olavs kirke eller Oleviste kirik er en kirke i Tallinn i Estland. Kirken er antatt å ha blitt bygget i det 12. århundre, og å ha vært sentrum for Tallinns skandinaviske miljø før byen ble erobret av Danmark i 1219. Kirken er viet til Olav den hellige. Den tidligste skrevne referansen til kirken kommer fra 1267. Kirken ble bygd kraftig om i det 14. århundret.
En legende forteller at da kirkens byggherre, en mann som het Olaf, hadde gjort ferdig kirken, falt han ned fra tårnet og døde. Det blir sagt at da kroppen traff bakken, kom det en slange og en padde ut av munnen hans. Fortellingen blir i dag vist av en inngravering på kirkeveggen som ligger med det tilstøtende kapellet som er viet til jomfru Maria. 
Rundt 1500 var bygget 159 meter på det høyeste. Motivasjonen for å bygge et så høyt bygg, var sannsynligvis å bruke det som et landemerke for sjøfarten, da det gjorde Tallinn synlig langt til havs. Mellom 1549 og 1625, da spiret brant ned etter et lynnedslag, var kirken verdens høyeste bygning. Tårnet har blitt ramment av lyn minst åtte ganger, og hele kirken har brent ned tre ganger gjennom sin levetid. Etter flere gjenoppbygninger, er kirken nå 123 meter høy.
Fra 1944 til 1991 brukte KGB kirketårnet som et radiotårn og overvåkningspunkt. Kirken huser i dag en aktiv baptistmenighet.

		


== Eksterne lenker ==
(en) St Olaf's Church, Tallinn – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Turistinformasjon om kirken
Kort artikkel om kirkens historie
FLK «Kosmos»

FLK «Kosmos» var et flytende hvalkokeri eid av den norske rederen Anders Jahre gjennom Hvalfangstselskapet Kosmos. Skipet ble bygget ved Workman, Clark & Co i Belfast og overlevert i 1929 som verdens største hvalkokeri. Hun var samtidig verdens største tankskip. Hun deltok i hvalfangsten i Sørishavet med 6–9 hvalbåter frem til andre verdenskrig, med unntak av sesongen 1931/32 da alle de norske kokeriene lå i opplag grunnet fall i oljeprisene etter den store depresjonen.
I sin første sesong (1929/30) fanget «Kosmos» nordøst av Ballenyøyene. Som et forsøk hadde ekspedisjonen med et fly av typen de Havilland 80 (N-42) som skulle lete opp hval og gi melding til fangstbåtene. Flyet forsvant sporløst under en flygning 26. desember med flygeren Leif Lier og skipslegen Ingvald Schreiner.Den 26. september 1940 ble hun på vei fra Walvis Bay til Curaçao oppbrakt av den tyske hjelpekrysseren «Thor». Hun ble deretter senket i posisjon 00°26′S 32°01′V med en last på 106 000 fat hvalolje.
Sandefjordsmannen Hans Andresen var skipets kaptein og hvalfangstbestyrer fra overleveringen i 1929 til skipet ble senket i 1940 med unntak av sesongen 35/36 da stillingen var besatt av Sverre Schjeldsøe.


== Se også ==
Liste over flytende hvalkokerier


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
1929 DS/Flk KOSMOS Arkivert 10. november 2010 hos Wayback Machine. Lardex.net
Norwegian victims of Thor Warsailors.com
Gianfrancesco De Ferrari

Gianfrancesco De Ferrari, eller Li Liuyu (født 1609 i Cuneo i Piemonte i Italia, død 1671 i Anking i Shaanxi i Kina) var en italiensk katolsk kinamisjonær og medlem av jesuittordenen.
Han ble medlem av jesuittordenen i 1924 og sendt til Kina i 1635, dit han ankom i provinsen Shaanxi i 1640. Han virket også i provinsen Shandong, i Macao (1657–1669, prokurator), Xian 1659 og Gansu ca. 1662.
Han ble arrestert under forfølgelsene i 1665 og sendt til Beijing og deretter (1668) til Kanton.
Han kunne vendte tilbake til Shaanxi fra eksil den 8. september 1671.


== Se også ==
Liste over kinamisjonærer tilhørende jesuittordenen


== Litteratur ==
Louis Pfister: Notices biographiques et bibliographiques sur les jésuites de l'ancienne mission de Chine, 1552-1773, Chang-hai, 1932-1934 (Nendeln: Kraus Reprint, 1971)
Franz Beckert

Franz Beckert (født 13. mars 1907 i Titisee-Neustadt, død 7. september 1973 samme sted) var en tysk turner.
Han var med i et OL og et turn-VM for Tyskland. Han deltok i OL i 1936 i Berlin, der han fikk bronsemedalje i lagkonkurransen. Han fikk 5.-plass i ringer og 13.-plass i bøylehest som beste resultater individuelt. Sammenlagt kom han på 15.-plass.
I VM-sammenheng har han en medalje; bronse i lagkampen fra VM i 1934.


== Eksterne lenker ==
(en) Franz Beckert – Olympedia 
(en) Franz Beckert – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Franz Beckert – databaseOlympics.com (arkivert) 
Profil på DatabaseOlympics
Biografi med bilder
Bendik Kaltenborn

Bendik Kaltenborn (født 1. september 1980 i Oslo) er en prisbelønt norsk illustratør, maler, tegneserieskaper og animatør. Han er særlig kjent gjennom sitt arbeid som illustratør og musikkvideoanimatør for elektronikaartisten Todd Terje, samt som illustratør for The New Yorker. Han har også illustrert barnebøker, samt laget illustrasjoner for bl.a. Hollywood Reporter og The New York Times. Tegneseriene hans er oversatt til Tysk, Fransk og Spansk.For tegneseriealbumet Seks sultne menn (2006) ble Kaltenborn tildelt Sproingprisen for beste norske tegneserie. Boken Serier som vil deg vel (2009), som var et utvalg av hans kortere serier, ble belønnet med både Sproingprisen, Kulturdepartementets tegneseriepris, samt gull i Visuelt-konkurransen og gull i Årets vakreste bøker.Kaltenborn har sin kunstfaglige utdannelse i visuell kommunikasjon ved Kunsthøgskolen i Oslo og grafisk design og illustrasjon ved Konstfack i Stockholm. Som masterprosjekt ved Konstfack laget han tegnefilmen «The End» i 2008. I 1997 var Kaltenborn med på å starte tegneserieforlaget Dongery, da i en alder av 17 år.


== Utmerkelser ==
Bendik Kaltenborns tegneserie «Seks sultne menn» fra 2006 ble belønnet med Sproingprisen for «Beste norske tegneserie» det året. Boka «Brenn ned skiten» med tekst av Nils-Øyvind Haagensen og omslagsillustrasjon av Kaltenborn fikk gull i kategorien «skjønnlitteratur for voksne» i Årets vakreste bøker 2009. I februar 2010 ble han tildelt Kulturdepartementets tegneseriepris på 30.000 kroner for samleboka Serier som vil deg vel.


== Utgivelser (utvalg) ==

Seks sultne menn (Dongery Forlag, 2006)
Serier som vil deg vel (No Comprendo Press, 2009)Bendik Kaltenborn har også illustrert flere barnebøker og designet albumomslag for Todd Terje.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Publikasjoner av Bendik Kaltenborn i BIBSYS
(no) Bendik Kaltenborn i Store norske leksikon
Bendik Kaltenborns hjemmesider
Brevhode

Et brevhode er starten på et formelt brev på papir. Det finnes klare regler for hvordan et brevhode skal settes opp.
Brevhodet skal øverst i venstre hjørne inneholde navn og adresse på sender, eventuelt med tittel om det er relevant for saken. Det inneholder også ofte firmalogo, organisasjonsnavn, organisasjonsnummer og ev. kontaktinformasjon. 
Tittel, navn og adresse til mottaker bør plasseres nedenfor senderens kontaktopplysninger, litt innrykket fra venstre kant, og slik at det er synlig gjennom vinduet i en vanlig vinduskonvolutt.
Den nederste linjen av mottakers adresse består av enten postnummer og poststed, eller land. På høyre side av arket på samme linjen skrives avsenders stedsnavn og dagens dato.
En linje godt nedenfor mottakers adresse bør benyttes til mottakers og senders referansekoder, eventuelt saksnummer. Linjen under denne bør inneholde en beskrivende overskrift om saken som brevet omhandler. Det er viktig at det er passe åpen plass mellom disse informasjonselementene, slik at det fremstår som oversiktlig og greit å finne hvert enkelt element.


== Se også ==
Postadresse
Arne Melsom

Artikkelen omhandler cellisten Arne Melsom.  Se annet sted for oseanografen Arne Melsom (1962).Arne Melsom (født 31. januar 1905 i Stavern, død 8. mars 2002) var en norsk cellist, en av landets ypperste i sin tid og 2. solocellist side om side med Karl Andersen i Oslo Filharmoniske Orkester (1931–70).
Som ungdom spilte han ofte med den kjente pianisten og organisten Åge Myklegård. I Oslo studerte han cello med filharmonikerne Otto Buschmann og Alexander Schuster  før han reiste til  Leipzig hvor han studerte  med professor Julius Klengel.
Hans offentlige solodebut fant sted i Universitetets Aula i 1926. Som kammermusiker var han svært ettertraktet, og han var medlem av
Arve Arvesens trio, Oslo Kammertrio og Oslo Strykekvartett. Som solist spilte han blant annet Johan Svendsen cellokonsert D-dur.
I ett år (1951 – 1952) var han solocellist i Bergen Filharmoniske Orkester med permisjon fra Oslo Filharmoniske Orkester hvor han fortsatte til oppnådd pensjonsalder i 1970. Orkestrets cellogruppe var på bare 6 musikere, men gruppen var utpreget homogen. De seks cellistene var Karl Andersen, Arne Melsom, Sverre Krøvel, Hans Balchen, Arne Novang og Levi Hindar.


== Referanser ==
Sigfrid av Stavanger

Biskop Sigfrid (død 1358) var biskop i Stavanger i 1351–1352 og biskop i Oslo i 1352–1358. 
Sigfrid kom fra Linköping i Sverige. Han brukte initialene S.O.P., som kan vise til at han var sønn av en Oluf eller et annet navn på O.
Sigfrid var pavelig pønitentiarius fra 1347.Han ble utnevnt til biskop av pave Clemens VI i Villeneuve 31. mai 1351. Han var i Stavanger 21. august 1352. Han kan også ha vært i Stavanger 1. juni 1352 da erkebiskop Olaf av Nidaros  innkalte han til bispemøtet i Bergen i august samme år.
Han ble forflyttet til biskop i Oslo av pave Clemens VI 13. august 1352. Han er kjent fra en lang rekke dokumenter som biskop i Oslo.


== Referanser ==
Konrad Frey

Konrad Frey (født 24. april 1909 i Bad Kreuznach, død 24. mai 1974 samme sted) var en tysk turner.
Han var med i et OL og et turn-VM for Tyskland. Han deltok i OL i 1936 i Berlin, der han fikk hele seks medaljer. I tillegg til gull i lagkonkurransen fikk han to gull, én sølv og to bronse.
I VM-sammenheng har han en medalje; bronse i lagkampen fra VM i 1934. Han kom på 25.-plass individuelt.
På nasjonalt nivå er han tysk mester sammenlagt tre ganger; i 1932, 1935 og 1937.
Han meldte seg inn i NSDAP i 1937 og tjenestegjorde som sersjant i hæren på Østfronten under andre verdenskrig. Han ble tildelt Jernkorset klasse 2.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Konrad Frey – Olympics.com 
(en) Konrad Frey – Olympic.org 
(en) Konrad Frey – Olympedia 
(en) Konrad Frey – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Konrad Frey – databaseOlympics.com (arkivert) 
Profil på DatabaseOlympics
Amøbeinfeksjon

Amøbeinfeksjon er en infeksjon i tykktarmen som dannes av en protozo som heter Entamoeba histolytica. Denne infeksjonen kan forkomme over hele verden, men er vanligst i tropiske og subtropiske områder.
De fleste som får denne infeksjonen blir smittet gjennom mat og drikke.
Yap

Yap er ei øy og en delstat i Mikronesiaføderasjonen i det vestlige Stillehavet.


== Geografi ==
Øya Yap ligger blant de vestlige Karolinene i Mikronesia, ca. 1 200 km øst for Filippinene. Sammen med de mindre øyene Gagil-Tomil, Maap og Rumung danner den Yapøyene, som er omsluttet av et korallrev. Øst for øya er den ca 650 km lange Yapgropa som har et maksimalt dyp på 8 527 meter.
Yapøyene er også hovedområdet i delstaten Yap, også kalt Yap-State. Delstaten består foruten Yapøyene av rundt 145 øyer og atoller kalt Outer Islands («De ytre øyer»), hvorav de største er Ngulu, Ulithi, Sorol, Eauripik, Woleai, Ifalik, Faraulep, Lamotrek og Satawal. Innbyggertallet i delstaten ligger på rundt 11 000, hvorav ca. 70 % bor på Yapøyene, de fleste i hovedstaden Colonia på østsida av hovedøya.
Øyas lufthavn heter Yap International (IATA-flyplasskode: YAP), og ligger sørvest for Colonia.


== Historie ==
Yapøyene har sannsynligvis vært bebodd siden cirka 3000 f.Kr. De ble oppdaget av europeere i januar 1528 av den spanske kapteinen Álvaro de Saavedra.
Yap er kjent for sin tradisjonelle valuta, Rai, steinpenger som ennå i dag benyttes som symbolske gaver.
Tyskland kjøpte øygruppen i 1899, og den ble da en del av Tysk Ny-Guinea. Under første verdenskrig ble området okkupert av Japan i oktober 1914. Japan beholdt forvaltningsmandatet over området ved Versaillesfreden i 1919.
Under andre verdenskrig ble øygruppen brukt som fly- og flåtebase av Japan fram til området ble erobret av USA i 1945.
I 1947 ble Yapøyene og resten av Karolinene av FN slått sammen til US Trust Territory of the Pacific Islands, forvaltet av USA.
Den 10. mai 1979 ble den autonome føderasjonen Mikronesia dannet med lokalt selvstyre, og den 3. november 1986 ble landet selvstendig.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Yap – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
State of Yap, FSM Visitors Board
Kart over Yapøyene
Oboe d’amore

Oboe d’amore (hautbois d'amour/kjærlighetsobo) er altinstrumentet i obofamilien. Den er stemt i a, altså en liten ters lavere enn oboen. Et pæreformet sjallstykke med innsnevret åpning gir instrumentet en rund klangfarge, rundere enn obo, men ikke så rund som engelsk horn. 
Instrumentet ble hovedsakelig brukt i barokken, og da spesielt av Johann Sebastian Bach og Georg Philipp Telemann. Det brukes ikke ofte i moderne symfoniorkestre; noen av de sjeldne eksemplene på bruk er i Richard Strauss' Sinfonia domestica og Ravels Bolero.
Fra tidlig 1700-tall er oboe d’amore alt-instrumentet, den vanlige oboen er sopran-instrumentet, mens oboe da caccia (taille de Hautbois), som ble videreutviklet til engelsk horn, er tenoren i instrumentfamilien.


== Musikk for oboe d’amore ==
Oboe d’amore har en solistrolle i J. S. Bachs cembalokonsert i A-dur (BWV 1055) for oboe d'amore, strykere og basso continuo, i altarien «Saget, saget mir geschwinde» i Bachs Påskeoratorium, i Antonio Lottis konsert i A-dur for oboe d’amore, strykere og basso continuo, og i G. P. Telemanns konsert i e-moll for oboe d’amore, strykere og basso continuo (TWV 51:e2).
I kammermusikken finnes en triosonate i A-dur for oboe d'amore, fiolin og basso continuo av en av brødrene Graun (sannsynligvis Johann Gottlieb). I Ravels Bolero brukes oboe d'amore som orkesterinstrument.


== Litteratur ==
Gifford, Virginia S.: Music for oboe, oboe d’amore and English horn: a bibliography of materials at the library of Congress. – Westport, Conn. : Greenwood, 1983. – ISBN 0-313-23762-X


== Se også ==
Barokkobo
FLK «Jurij Dolgorukij»

DS «Hamburg» var et tysk linjeskip som var eid av Hamburg-Amerikalinjen. Det ble overlevert fra verftet Blohm und Voss i 1926 og var søsterskipet til DS «New York». Under andre verdenskrig ble hun benyttet som forlegningsskip for den tyske Kriegsmarine. Den 7. mars 1945 gikk hun på en mine og sank under evakuering av styrkene ved østfronten.
I 1950 ble hun hevet av russerne og i 1959–60 ombygd i Warnemünde til det flytende hvalkokeriet «Jurij Dolgorukij», det største skipet som er bygget om til hvalkokeri. Hun er oppkalt etter Jurij Dolgorukij som regnes som grunnleggeren av Moskva. 
FLK «Jurij Dolgorukij» fanget i Sørishavet fra 1960 til 1975 og ble deretter hugget.


== Se også ==
Liste over flytende hvalkokerier


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Miramar Ship Index
Rai (valuta)

Rai eller steinpenger er en tradisjonell valuta på øya Yap i Mikronesiaføderasjonen i det vestlige Stillehavet.


== Framstilling ==
Raisteiner ble meislet ut av kalkstein til runde skiver med et hull i midten. Kalkstein finnes ikke på Yap, og hadde derfor stor verdi. Steinpengene ble først og fremst laget på øya Babeldaob i Palau, og ble deretter fraktet de nesten 500 kilometrene til Yap på kanoer og flåter. Legenden sier at det var en yapesisk kriger ved navn Anagumang som oppdaget fjellene på Palau for cirka 500 til 600 år siden.
I 1871 havnet amerikaneren David Dean O'Keefe på Yap etter et skipbrudd. Han begynte senere en meget lønnsom handel med kopra og sjøpølser til Hongkong og Det fjerne østen. Han utstyrte yapeserne med jernverktøy, noe som klart lettet framstillingen av Raisteiner, men som også uthulte verdien av dem.
Framstillingen opphørte offisielt i 1931.


== Håndtering ==
Tradisjonen krever at Raisteiner alltid skal stå oppreist på kanten og må ikke legges ned. Bare menn håndterer steinpengene. Når steiner skifter eier flyttes de sjelden, og den nye eieren får muntlig kunnskap om alle tidligere eiere. Rai ble brukt ved forskjellige transaksjoner, som medgift ved bryllup og forskjellige slags avtaler.
Det er ulovlig og straffbart med bøter å bruke Raisteiner til annet enn sitt egentlige formål.


== Valører ==
Raisteiner finnes i ulike størrelser, hvor verdien dels bestemmes av steinens størrelse, form og utseende, og dels av steinens historie og alder.
Det finnes fem grupper av steinpenger:

Mmbul
Gaw
Fe' eller Rai
Yar
RengDe minste er på cirka 8 cm i diameter og de største på opp til cirka 4 m i diameter.
Idag brukes Raisteiner bare til symbolske formål, og de har blitt et nasjonalsymbol som blant annet pryder øyas registreringsskilt.


== Eksterne lenker ==
Yapese Quarry Sites, om framstilling av Rai, fra pacificworlds.com
Registreringsskilt med Rai-symbol