jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Satyricon (roman)

Satyricon (eller Satyrica) er en latinsk skjemteroman, antatt skrevet av den romerske forfatteren Gaius Petronius (ca. 27–66) på keiser Neros tid, selv om manuskriptet selv kallet ham Titus Petronius. Verket er også kjent ved Federico Fellinis stilserte film Fellini Satyricon fra 1969 som er basert på Petronius' roman.
Den bevarte teksten, en blanding av prosa og poesi, forteller om ulykkene til fortelleren Encolpius og hans elsker, en vakker yngling på 16 år ved navn Giton. Gjennom romanen har Encolpius store vanskeligheter med å holde elskeren trofast da han hele tiden blir forledet av andre. Encolpius' venn Ascyltus, som synes å ha tidligere ha hatt et forhold til ham, er en annen hovedfigur, men han forsvinner halvveis ut i den bevarte teksten. 
Dette er et sjeldent eksempel på en romersk roman, kun et annet bevart eksempel finnes, dog svært forskjellig i stil og handling; Metamorphoses eller Det gyldne esel av Lucius Apuleius. Satyricon er ikke bare et høydepunkt i romersk litteratur, blandingen av menippeisk satire og pikareskroman, men også et viktig vitnemål på hverdagslivet for de lavere klasser i det tidlige romerske riket. Hoveddelen av romanen er satire over den rike oppkomlingen Trimalkio og hans gjester, de fleste frigitte slaver som verten selv. Tonen er vulgær og fri, romanens språk likeså.
Den opprinnelig tittelen er P.A. Satiricon libri. Initialene henviser til forfatteren Petronius Arbiter (dommer). Teksten ble kopiert og avskrevet gjennom middelalderen. Et håndskrift som ble funnet i Dalmatia i 1650 inneholdt et stort avsnitt, skildringen av Trimalkios gjestebud, Cena Trimalchionis. Enkelte andre fragmenter var kjent fra før. Den første kritiske utgaven ble trykket i 1664, inkludert Trimalkios gjestebud, takket være anstrengelsene til Pierre Petit. Kort tid etter ble romanen oversatt til en rekke språk og ble en bestselger i den vestlige litteraturen.
At verket har blitt bevart i ufullstendig utgave har fengslet mange lesere, og mellom 1692 og i dag har flere forfattere forsøkt å runde av den opprinnelige fortellingen. I noen bestemte tilfeller har disse nye tilleggene blitt hevet å stamme fra nyere, gjenoppdagede manuskripter, et krav som hviler sin autoritet på at det opprinnelige, autentiske manuskriptet er satt sammen fra fragmenter fra to forskjellige middelalderske kilder. Disse tilleggene har uansett blitt avslørt av moderne forskere som apokryfiske, det vil si i denne forbindelse fra en tvilsom eller falsk kilde.
I 1969 laget italieneren Federico Fellini en film, Fellini Satyricon, som var løselig basert på boken. Filmen er bevisst fragmentert og surrealistisk gjennom den androgyne Giton (Max Born).
Merete Agerbak-Jensen

Merete Agerbak-Jensen (født 22. august 1967 i Oslo) er en tidligere norsk lokalpolitiker (H). Hun er kommunikasjonssjef i UNICEF Norge. Mellom oktober 2006 og september 2009 var hun byråd for byutvikling i Oslo.Agerbak-Jensen satt i bystyret i periodene 1987–1991, 1991–1995 og 1999–2003. Hun satt i kultur- og utdanningskomiteen. Fra 1990 til 1992 var Agerbak-Jensen byrådssekretær for teknisk, samferdsel- og miljø, og fra 1998 til 2001 var hun byråd for miljø og samferdsel. Hun har også vært nestleder i Oslo Høyre. I periodene 1993–1997 og 1997–2001 var hun vararepresentant på Stortinget for Oslo.Agerbak-Jensen er utdannet journalist fra Norsk journalisthøgskole (1994). Hun har også grunnfag i litteraturvitenskap fra Universitetet i Oslo (1992). Agerbak-Jensen har tidligere arbeidet som journalist i VG, kommunikasjonsmedarbeider i NORAD, kommunikasjonsdirektør i Avinor og informasjonsdirektør i Oslo Sporveier.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Merete Agerbak-Jensen hos Stortinget 
(no) Merete Agerbak-Jensen hos Norsk senter for forskningsdata
Scenograf

En scenograf (også kalt produksjonsdesigner) har hovedansvaret for scenografien, eller det visuelle uttrykket, i en teater-, opera- eller balettforestilling, en TV-produksjon eller en film. Begrepet oppsto i teateret. En scenograf jobber tett med regissøren og andre fagfelt i en produksjon for at budskapet skal skinne gjennom på best mulig måte.
En scenograf har som regel ikke ansvaret for hele det visuelle uttrykket i en produksjon alene, men jobber tett med blant annet lyd- og lysdesignere, rekvisittører, kostymedesignere og maske- og hårdesignere. Ofte er det scenografen som står for designet av selve kulissene til en produksjon, mens egne snekkere og malere står for produksjonen av disse. Det er ikke uvanlig at scenografen også krediteres som kostymedesigner i en produksjon, spesielt i mindre sceneproduksjoner.
Lysdesign

Lysdesign er en disiplin som først utviklet seg i teateret. Utviklingen av faget har fulgt utviklingen av lysteknologien. I dag er lysdesign involvert i så forskjellige ting som film og arkitektur.
Bruk av kunstig lys fantes allerede i det greske teateret. Der benyttet de reflektorer øverst bak amfiet for å prosjisere sollys ned på scenen.


== Referanser ==
Likestillingssenteret

Likestillingssenteret var et statlig kontor som eksisterte fra 1997 til 1. januar 2006 og som hadde som oppgave å arbeide for likestilling mellom kvinner og menn. Likestillingssenteret var en videreføring av sekretariatet i det tidligere statlige Likestillingsrådet, som ble opprettet i 1972 etter initiativ fra Norsk Kvinnesaksforening. Likestillingssenteret må ikke forveksles med Likestillingsombudet, som også eksisterte i samme periode som en separat statlig institusjon med et mandat om å fremme likestilling. I 2006 ble Likestillingssenteret og Likestillingsombudet fusjonert inn i Likestillings- og diskrimineringsombudet.Senterets formelle navn ved etableringen var Kompetansesenter for likestilling, men senteret ble profilert under navnet Likestillingssenteret, herunder i logoen. Lederen for senteret ble ofte omtalt som likestillingsdirektør. Stillingen var en videreføring av den tidligere sekretariatslederstillingen i Likestillingsrådet.
Det tidligere statlige Likestillingssenteret har ingen tilknytning til den private organisasjonen Likestillingssenteret på Hamar, som drives av Stiftelsen Kvinneuniversitetet og som tok i bruk navnet Likestillingssenteret på sin utadrettede virksomhet i 2008.


== Direktører ==
Ingunn Yssen (1997–2002)
Long Litt Woon (2003–2005)Kontorsjef Mona Larsen-Asp fungerte i stillingen mellom Yssens fratredelse og Long Litt Woons tiltredelse.


== Referanser ==
Long Litt Woon

Long Litt Woon (født 1958) er en malaysiskfødt norsk sosialantropolog, embedsmann og konsulent.
Hun er utdannet mag. art. i sosialantropologi ved Universitetet i Oslo i 1988. Long begynte som førstekonsulent i Departementet for utviklingshjelp (1988–89), og var senere førstekonsulent, prosjektleder og byråsjef i Kommunaldepartementet (1989–1998). Hun var tilknyttet Europakommisjonen som nasjonalekspert 1994-95. Fra 1998 til 2003 arbeidet hun i Deloitte. Hun var direktør for Likestillingssenteret fra 2003 til 2005, og har siden arbeidet som konsulent i Long & Olsen. Long sitter i flere styrer, råd og utvalg. 
I 2017 utga hun boken Stien tilbake til livet. Om sopp og sorg, som tar utgangspunkt i at forfatterens mann døde brått og hun ble kjent med sopp og sopplukkere. Boken er blitt solgt til tolv land.


== Bibliografi ==
Long Litt Woon: «Norsk friluftsliv sett utenfra. Eller: Hvordan jeg lærte å gå på tur», i Kristin Bodsberg og Kjersti Moltubakk (red.): Friluftsliv, Trondheim: Direktoratet for naturforvaltning, 1995, ISBN 8270721921
Long Litt Woon (red.): Fellesskap til besvær? Om nyere innvandring til Norge, Oslo: Universitetsforlaget, 2002, ISBN 8200029492
Long Litt Woon: Stien tilbake til livet. Om sopp og sorg, Bergen: Vigmostad & Bjørke, 2017, ISBN 9788241915482
Lilly Fritzman

Lilly Fritzman (født 1960) er en norsk journalist i NRK som blant annet er kjent som programleder i radioprogrammet Dagsnytt Atten. Høsten 1997 var hun en av de to programlederne for talkshowet Absolutt på NRK2.
I 1990 og 1991 var hun redaktør i Radio Nova.Fritzman fikk prisen som årets programleder under Radiodager i 2007.


== Referanser ==
Poljarnye Zori

Poljarnye Zori (russisk: Полярные Зори, direkte oversatt: Polare daggry) er en by i Murmansk oblast i Russland. Byen ligger ved elva Niva, mellom innsjøene Imandra og Pinozero, rundt 224 km sør for Murmansk. Innbyggertall: 15 900 (2005 est.), 15 910 (folketelling 2002), 19 428 (folketelling 1989).
Poljarnye Zori ble grunnlagt i 1968 som en bosetning for arbeidere innen elektrisitetsindustrien, som følge av byggingen av Kola kjernekraftverk. Byen fikk bystatus i 1991.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Polyarnye Zori – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Kart
Kaupskip

Kaupskip (Kjøpmannsskip) er brukt som samlingsnavn for skuter, karv, knarr, byrding og busse som skip for handelsvirksomhet. Det ble også brukt om krigsskip.
I sagnene er «bædi caupscip oc langscip» (både kjøpmannsskip og langsskip) benyttet flere ganger om langskip eller kjøpmannsskip etter ulike transportformål, som tropptransport eller som varetransport. Skipsbetegnelsen kaupskip ble ikke lenge benyttet etter år 1200 i den norrøne litteraturen.


== Litteratur ==
Nave Bjørgo. «Skipstypar i norrøne samtidssoger». I:Sjøfartshistorisk årbok, 1965
Drageskip

Drageskip var vikingskip (langskip) med et utskåret dragehode i stavnen for å markere statusen til kongen eller høvdingen som skipet tilhørte. De fleste langskipene hadde ikke dragehode.Også andre dyrehoder er kjent. Olav Haraldssons skip «Visunden» fikk sitt navn fra det forgylte visundhodet (dvs. bisonhode) i stavnen.I Olav Tryggvasons saga omtales «Ormen Lange» som «en drage, gjort etter mønster av Ormen som kongen hadde hatt med fra Hålogaland; men skipet var meget større og i alle deler gjort med mer omhug. Dette kalte han Ormen Lange, men det andre ble hetende Ormen Skamme.»I Håkon Håkonssons saga omtales at kongens skip het Dragen. Det beskrives som utstyrt med forgylte hoder og 25 rorbenker.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Narve Bjørgo. «Skipstypar i norrøne samtidssoger». I: Sjøfartshistorisk årbok, 1965


== Eksterne lenker ==
Skipstyper
Norsk Lokalradioforbund

Norsk Lokalradioforbund forkortet NLR, er en medlemsbasert interesseorganisasjon for lokalradiostasjoner i Norge.
Da nærradio ble etablert som en prøveordning i 1982 ble det opprettet et fellesutvalg for norske nærradioer. Fellesutvalget ble omdannet til Norsk Nærradioforbund i 1985 og på landsmøtet i Kristiansand i 1996 ble det vedtatt en navneendring til Norsk Lokalradioforbund. NLR har hovedkontor i Kristiansand og organiserer over 100 lokalradioer. NLR er medlem av Norsk Presseforbund.
Daglig leder fra november 2015 er Pål Lomeland.


== Styre ==
Fra 2018 består styret av:
Aslak Sommerfelt Skretting, JærRadioen, styreleder
Thor Magnar Thorsen, Radio 102, nestleder
Jana Johnsen, Radio Bardufoss, styremedlem
Hilde Apneseth, Radio Metro, styremedlem
Bjørn-Martin Nordli Brandett, HedmarksRadioene, styremedlem
Stian Elverum, Nea Radio, styremedlem


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Norsk Lokalradioforbunds hjemmeside
Hydrogenering

Hydrogenering er en kjemisk reaksjon hvor umettede forbindelser mellom karbonatomer blir redusert ved at et hydrogenatom blir knyttet til hvert karbonatom. 
Resultatet av hydrogenering er en addisjon av hydrogen (H2) til molekylet ved dobbeltbindingen i molekylet. Den motsatte prosessen blir kalt dehydrogenering.
Enefiok Udo-Obong

Enefiok Udo-Obong (født 22. mai 1982) er en nigeriansk friidrettsutøver (sprinter).
Udo-Obong deltok sammen med Clement Chukwu, Jude Monye og Sunday Bada i OL 2000 på stafettlaget på 4 x 400 meter som tok gull etter USA etter først å ha tatt sølv. USA ble senere fratatt gullmedaljene da Antonio Pettigrew ble tatt i doping.
Sammen med James Godday, Musa Audu og Saul Weigopwa løp han 4 x 400 m stafett i OL 2004 i Athen, der laget tok bronse på stafetten etter USA og Australia.


== Personlige rekorder ==
200 meter – 20,67
400 meter – 45,68


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Enefiok Udo-Obong – Olympics.com 
(en) Enefiok Udo-Obong – Olympic.org 
(en) Enefiok Udo-Obong – Olympedia 
(en) Enefiok Udo-Obong – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Enefiok Udo-Obong – Commonwealth Games Federation 
(en) Enefiok Udo-Obong – World Athletics
Luigi Cherubini

Luigi Carlo Zenobio Salvatore Maria Cherubini (født 14. september 1760 i Firenze, død 15. mars 1842 i Paris) var en italiensk komponist. Han skrev blant annet operaen Medea.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Luigi Cherubini var sønn av en teatermusiker, noe som kom ham til gode, for han ble støttet av storhertugen av Firenze, som senere skulle bli keiser Leopold II av Det tysk-romerske rike. Han begynte med musikkundervisningen under faren da han var seks år. Da han var 13 år hadde Luigi Cherubini allerede komponert flere geistlige verker. 
Fra 1778 studerte han musikk ved universitetet i Bologna og ved universitetet i Milano under Giuseppe Sarti, som lærte ham polyfoni.


=== Komponist ===
Til å begynne med skrev han utelukkende kirkemusikk, men ble så trukket mot operaen. Cherubinis tidlige opera serie hadde sine librettoer fra Apostolo Zeno, Metastasio (Pietro Trapassi) og andre som holdt seg tett ved de den gang standard dramatiske konvensjoner. Hans musikk var sterkt inmfluert av Niccolò Jommelli, Tommaso Traetta og Antonio Sacchini, som var tidens ledende komponister. Det første av hans to komiske verker, Lo sposo di tre e marito di nessuna, hadde premiere på et teater i Venezia i november 1783.
Luigi Cherubini ønsket å frigjøre seg fra operamusikkens konvensjoner. I perioden 1784–1786 var han i London der han snart ble utnevnt til hoffkomponist. Deretter ville han ha ny luft under vingene og reiste til Paris, der han ble dirigent for et lite teaterorkester tilhørende Marie-Antoinette. Han forble deretter byen tro, så nær som en kortere virksomhetstid i Torino i 1788 og en i Wien i 1806. Han ble fransk statsborger i 1794.
Som så mange andre opplevde han de mange statsomveltningene i Frankrike på et vis som gjorde sterkt inntrykk på ham; det preget hans livsinnstilling på måter som gav seg utslag i musikken, politisk og ved temavalg.
I 1795 grunnla han konservatoriet i Paris (Conservatoire de Paris) og ble konservatoriets inspektør. Han reiste ofte utenlands i forskjellige oppdrag helt til han i 1816 fikk professoratet i komposisjon ved Conservatoire de Paris som han senere var direktør for årene 1822-1842. Han var også Surintendant de la musique du Roi helt til embedet ble nedlagt.
I tillegg til sine mange musikkverk, skrev Cherbini også lærebøker om blant annet kontrapunkt og fuge.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Luigi Cherubini – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Luigi Cherubini – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Luigi Cherubini på Internet Movie Database 
(en) Luigi Cherubini på Apple Music 
(en) Luigi Cherubini på Discogs 
(en) Luigi Cherubini på MusicBrainz 
(en) Luigi Cherubini på Last.fm 
(en) Luigi Cherubini på AllMusic
Trond Davidsen (gitarist)

Trond Davidsen (født 17. juli 1964 i Saltstraumen) er en norsk gitarist.Han flyttet til Drammen (1985), studerte ved Norges musikkhøgskole i Oslo (1992) og Buskerud Musikkonservatorium og Østlandets musikkonservatorium.  Han har spilt i NRK (1988–) der han vant Talentiaden (1990) og har samarbeidet med Kringkastingsorkestret under Karsten Andersen.  Han vant 1. pris i nasjonal gitarkonkurranse (1991) og etablerte Arctic Guitar Trio (med Arne Brattland og  Jarl Strømdal) som har gitt ut flere plater og turnert Europa (1991–). Davidsen debuterte solo nasjonalt ved Festspillene i Nord-Norge (1995) og internasjonalt i Purcell Room (London, 1997), siden med soloturne i Mexico og Texas (1999).  Han har også solistert med Den Norske Strykekvartett.  I tillegg til nevnte trio er han i duoen Davidsen Duo (plateutgivelse 2005, turne Italia), samt i duo med Unnur Wilhelmsen som har laget et Wienerprogram.  Han har to utgivelser solo.
I perioden 1993-2003 var Davidsen lærer og artist ved Norsk Gitar Festival på Skjeberg og har hatt en rekke konserter med Rikskonsertene, blant annet som del av Orfeuskvartetten (med Birgit Gudim sopran, Ann-Cathrin Tessnes mezzosopran, og Thomas Kjekstad gitar). Han etablerte og leder Drammen og Omegn gitarklubb (1997–), arrangerte Buskerud gitarfest (2002) og startet gitarskole samme sted (2003). Han har også utviklet sin egen oppsetning Tett på gitaren.


== Utgivelser ==
My Spanish Guitar (1996)
Genuine Guitar (Arctic Records (Bodø), 2003).
Davidsen duo, Moments (2005)


== Referanser ==
Lauri Karvonen

Lauri Antero Karvonen (født 21. november 1952) er en finlandssvensk statsviter. 
Karvonen avla doktorgraden ved Åbo Akademi i 1981 på avhandlingen Med vårt västra grannland som förebild: en undersökning av policydiffusion från Sverige till Finland. Hans veileder var professor Dag Anckar.
Etter en periode ved Aarhus Universitet i Danmark (1981–1982) var Karvonen ansatt ved Åbo Akademi og Finlands Akademi til han ble utnevnt som professor i sammenlignende politikk ved Universitetet i Bergen i 1994. Fire år senere, 1998, var han tilbake i Åbo som professor i statsvitenskap. Karvonen har i flere omganger vært forsker ved Finlands Akademi. Han har fungert som veileder for flere kjente finske og svenske statsvitere. Hans forskning har først og fremst vært innen fagfeltet sammenlignende politikk og han har gitt ut flere bøker om demokrati og statsskikk. Karvonen er leder for prosjektet Democracy: a Citizen Perspective. An Interdisciplinary Centre of Excellence som går fra 2006 til 2009.


== Bibliografi (utvalg) ==
Diktatur. Om ofrihetens politiska system (2008)
Statsskick: att bygga demokrati (2003, revidert utgave 2008)
med Stein Kuhnle (red.): Party Systems and Voter Alignments Revisited. With an Introduction by Seymour M. Lipset (2001)
Vägar förbi och genom partier (2000)
Den svala demokratin (1999)
Demokratisering (1997)
med Per Selle (red.): Women in Nordic Politics. Closing the Gap (1995)
Fragmentation and consensus: political organization and the interwar crisis in Europe (1993)
Fascismen i Europa (1990)
Dansk utrikesekonomi: organisation och intresseanknytningar jämte jämförelser med Finland (1982)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted
Drømmerollen

Drømmerollen er en norsk direktesendt talentkonkurranse med Noman Mubashir som ble sendt på NRK1 i 2007. Programmet var lagt opp som en konkurranse der åtte jenter i alderen 21–34 år kjempet om den kvinnelige hovedrollen i musikalen Singin' in the Rain som skulle ha premiere på Oslo Nye i starten av 2008. I hver episode skulle de fremføre en bestemt musikalsk opptreden hvorpå dommerne kom med sine synspunkter. TV-seerne skulle så stemme en deltaker ut i hver episode. Programmet gikk på tirsdager (unntagen premieren).
Programmet ble en seermessig fiasko. Premieren ble sett av 509 000, men etter det sank tallene drastisk og episode tre ble bare sett av 304 000. Finalen ble sett av 431 000.


== Opphav ==
En tilsvarende serie gikk på BBC i 2006 og het How Do You Solve a Problem Like Maria?. Vinneren av denne fikk hovedrollen i Andrew Lloyd Webbers oppsetning av Sound of Music på West End.


== Deltakere ==
Heidi Ruud Ellingsen (vinner)
Silje Olderdal
Ingeborg Reinaas
Birgitte (Bibbi) Lund
Elisabeth Hamre
Anette Lauenborg
Sunniva Egge Sipus
Charlotte Øverland


== Referanser ==
Knut Heidar

Knut Heidar (født 29. april 1949 i Moss) er en norsk statsviter. Heidar avla gradene mag. art. i 1973 ved Universitetet i Oslo og Ph.D ved London School of Economics i 1980. Han var fra 1972 til 1974 vitenskapelig assistent ved Institutt for samfunnsforskning, fra 1986 til 1987 gjesteforsker ved University of Warwick og i 1998 ved Denver University. Han har vært ansatt ved Institutt for statsvitenskap, Universitetet i Oslo siden 1975 og har vært professor samme sted fra 1992. Fra januar 2008 er Heidar dekan ved det Det samfunnsvitenskapelige fakultet, Universitetet i Oslo.
Heidars faglige hovedinteresser knytter seg til politiske partier og partisystemer, samt sammenlignende politikk med Vest-Europa som hovedområde. Tematisk er forskningen konsentrert om partiene og partimedlemmenes rolle og betydning. 
I 2013 ble han valg inn i Det Norske Videnskaps-Akademi i gruppe for samfunnsfag


== Bibliografi (utvalg) ==
Norske politiske fakta 1884-1982: Universitetsforlaget 1983.
Partidemokrati på prøve. Norske partieliter i demokratisk perspektiv: Universitetsforlaget 1988.
med Einar Berntzen. Vesteuropeisk politikk. Partier Regjeringsmakt Styreform: Universitetsforlaget, utgaver 1993, 1995 og 1998.
med Koole, Ruud (red.). Parliamentary Party Groups in European Democracies. Political parties behind closed doors: Routledge, London 2000.
med Peter Esaiasson (red.). Beyond Westminster and Congress. The Nordic Experience: Ohio State University Press 2000.
«Norway», Elites on Trial: Westview Press 2001.
med Jo Saglie. Hva skjer med partiene?: Gyldendal Akademisk 2002. Makt- og demokratiutredningen.
(red.), Nordic politics. Comparative approaches: Norwegian University Press, 2004.
med Einar Berntzen og Elisabeth Bakke (red.): Politikk i Europa: Partier, regjeringsmakt, styreform, Universitetsforlaget, utgaver 2008 og 2013.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(no) Publikasjoner av Knut Heidar i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
(no) Publikasjoner av Knut Heidar i BIBSYS
Presentasjon på UiOs sider
Mafiabrødre

Mafiabrødre (originaltittel: Goodfellas) er et amerikansk kriminaldrama fra 1990 regissert av Martin Scorsese. Filmen er basert på en bok av Nicholas Pileggi, som også hadde manus, og er den klassiske historien om løpegutten som jobber seg oppover mot toppen. Hovedrollene som de tre «mafiabrødrene» spilles av Robert De Niro, Ray Liotta og Joe Pesci. 
Filmen regnes som en del Scorseses mafiatrilogi som startet med Mean Streets og sluttet med Casino.


== Handling ==
Filmen tar utgangspungt i den irsk-italienske Henry Hill (Ray Liotta). Han vokser opp i New York på 1950-tallet med drømmen om å bli en del av mafiaen. Ved å se på hvordan det italienske familieoverhodet Paulie og hans håndlangere er konger i nabolaget, vil han gjøre alt for å bli som dem. Han blir etterhvert venner med den ustabile Tommy (Joe Pesci) og den allerede legendariske Jimmy Conway (Robert De Niro). De utgjør et godt trekløver, men tidene forandrer seg og det harde livet de lever begynner å sette sitt preg på dem alle. Det tidligere så tette båndet mellom dem begynner å svekkes. 


== Om filmen ==
Mafiabrødre er basert på boken «Wiseguy», som forteller om den virkelige forbryteren Henry Hills oppvekst og karriere i New Yorks mafia på 1950-, 60-, og 70-tallet. Boken konsentrerer seg i stor grad om Henry Hills beretning om ranet av en Lufthansa-transport ved New York-flyplassen Idlewild. Filmen utelater derimot selve ranet, og fokuserer på oppgjøret blant ranerne etter kuppet.
Filmen høstet mange lovord blant kritikerne og har fått så mye som 97 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmkritikeren Roger Ebert gav den toppscore. VG, Dagbladet og Dagsavisen gav den terningkast fem.Scorsese fikk prisen for beste regi ved Filmfestivalen i Venezia. Joe Pesci fikk en Oscar for beste birolle. Den ble videre tildelt en BAFTA for beste film.Den innbrakte 46,8 millioner i USA.Filmen ble tildels kontroversiell på grunn av dens voldelige karakter og fikk blant annet 18 års aldersgrense da den gikk på norsk kino.


== I rollene ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Mafiabrødre på Internet Movie Database 
(no) Mafiabrødre hos Filmfront 
(no) Mafiabrødre på NRK TV 
(sv) Mafiabrødre i Svensk Filmdatabas 
(da) Mafiabrødre i Danmark Nationale Filminstitut 
(fr) Mafiabrødre på Allociné 
(nl) Mafiabrødre på MovieMeter 
(en) Mafiabrødre på AllMovie 
(en) Mafiabrødre på Turner Classic Movies 
(en) Mafiabrødre på Rotten Tomatoes