jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Changzhou kullkraftverk

Changzhou kullkraftverk er et kullkraftverk i byen Changzhou sørvestlige strøk av i provinsen Jiangsu, i det østlige Kina. Det har i første byggetrinn en installert produksjonskapasitet på 1 200 MW fordelt på 2 like store turbiner á 600 MW hver. Siste byggetrinn gir ytterligere 1.320 MW fordelt på 2 x 650 MW enheter.
Anlegget stod ferdig med første byggetrinn i 2006. Operatør er selskapet China Guodian Co, mens China Resources Power Co Ltd eier 25% av anlegget.


== Eksterne lenker ==
China Resources Power Co Ltd – beskrivelse av anlegget.
Puqi kullkraftverk

Puqi kullkraftverk er et kullkraftverk i byen Chibi i provinsen Hubei, i det sentrale Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 600 MW fordelt på 2 like store turbiner á 300 MW hver.  Anlegget stod ferdig i 2004. Operatør er selskapet China Resources Power Co Ltd, som eier 100% av anlegget.


== Eksterne lenker ==
China Resources Power Co Ltd – beskrivelse av anlegget.
Gucheng kullkraftverk

Gucheng kullkraftverk, eller Gu Cheng, er et kullkraftverk i byen Zhumadian i provinsen Henan, i det nordlig-sentrale Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 600 MW fordelt på 2 like store turbiner á 300 MW hver.  Anlegget stod ferdig i 2004. Operatør er selskapet China Resources Power Co Ltd, som eier 90% av anlegget.


== Se også ==
Liste over verdens største kullkraftverk


== Eksterne lenker ==
China Resources Power Co Ltd – beskrivelse av anlegget.
CR-Power – prospekt over overtakelsen av anlegget Gucheng.
«Chinese Utility Plans – samples» – China McIlvaines Company Database, 2006.
Tangshan Caofeidian kullkraftverk

Tangshan Caofeidian kullkraftverk er et kullkraftverk i distriktet Caofeidian utenfor Tangshan, i provinsen Hebei, i det nordlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 600 MW fordelt på 2 like store turbiner á 300 MW hver.  Anlegget stod ferdig i 2009. Operatør er selskapet China Resources Power Co Ltd, som eier 90% av anlegget.


== Eksterne lenker ==
China Resources Power Co Ltd – beskrivelse av anlegget.
Dengfeng kullkraftverk

Dengfeng kullkraftverk er et kullkraftverk i byen Dengfeng, i provinsen Henan, i det nordlig-sentrale Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 600 MW fordelt på to like store turbiner à 300 MW. Anlegget stod ferdig i 2009. Det er samtidig (2012) under bygging en utvidelse med ytterligere 2 x 600 MW, slik at totaleffekten når opp i 1 800 MW. Operatør er selskapet China Resources Power Co Ltd, som eier 85 % av anlegget.


== Eksterne lenker ==
China Resources Power Co Ltd – beskrivelse av anlegget.
IndustCards – kinesiske kullkraftverk i nord.
Xuzhou Huaxin kullkraftverk

Xuzhou Huaxin kullkraftverk er et kullkraftverk i byen Xuzhou i den nordvestlige delen av provinsen Jiangsu, i det østlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 660 MW fordelt på 2 like store turbiner á 330 MW hver.  Anlegget stod ferdig i 2006. Operatør er selskapet China Resources Power Co Ltd, som eier 67% av anlegget.


== Eksterne lenker ==
China Resources Power Co Ltd – beskrivelse av anlegget.
Nanjing Banqiao kullkraftverk

Nanjing Banqiao kullkraftverk er et kullkraftverk ved millionbyen Nanjing i provinsen Jiangsu, i det nordlig-sentrale Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 930 MW fordelt på 4 turbiner á 330 MW hver, og 2 turbiner á 135 MW hver.  Anlegget stod ferdig i 2005. Operatør er selskapet China Resources Power Co Ltd, som eier 65% av anlegget.
Anlegget må ikke forveksles med Huaneng Nanjing kullkraftverk på 600 MW, som ligger i samme by.


== Eksterne lenker ==
China Resources Power Co Ltd – beskrivelse av anlegget.
Cangzhou kraftvarmeverk

Cangzhou kraftvarmeverk er et kullkraftverk og et såkalt kraftvarmeverk basert på kogenerasjon, i byen Cangzhou i provinsen Hebei, i det nordlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 650 MW fordelt på 3 like store turbiner á 650 MW hver.  Anlegget stod ferdig i 2007. Operatør er selskapet China Resources Power Co Ltd, som eier 95% av anlegget.


== Eksterne lenker ==
China Resources Power Co Ltd – beskrivelse av anlegget.
Xuzhou kullkraftverk

Xuzhou kullkraftverk er et kullkraftverk i byen Xuzhou som ligger helt nordvest i provinsen Jiangsu, i det østlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 1.900 MW, en utvidelse med 2 x 300 mw etter første byggetrinns nivå på 4 x 300 MW.  Anlegget stod ferdig i 2004 med 1.200 MW og fikk dagens kapasitet innen 2008. Selskapet China Resources Power Co Ltd, eier 35% av anlegget, en annen stor eier er Guohua Xudian Co Ltd.


== Eksterne lenker ==
China Resources Power Co Ltd – beskrivelse av anlegget.
Jinzhou kullkraftverk

Må ikke forveksles med Datang Jinzhou kullkraftverk i samme prefektur. Jinzhou kullkraftverk, er et kullkraftverk i byprefektur Jinzhou i provinsen Liaoning, i det nordlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 1200 MW fordelt på 6 turbiner á 200 MW hver, i to utbyggingstrinn. Anlegget stod ferdig i 1998. Operatør er selskapet China Resources Power Co Ltd, som eier 100% av anlegget.
Dette anlegget har sirkulerende flytende karforbrenning (CFBC) som gir lavere utslipp av NOx og SOx.


== Eksterne lenker ==
«Chinese Utility Plans – samples» – China McIlvaines Company Database, 2006.
China Resources Power Co Ltd – beskrivelse av anlegget.
The Diffusion of Clean Coal Combustion Technologies For Power Plants in China – Daniel Vallentin & Liguang Liu, Roskilde Universitet, mai 2005, side 35. Besøkt 1. juni 2013.
Jiaozuo kraftvarmeverk

Må ikke forveksles med Jiaozuo Wanfang Aluminium kullkraftverk Jiaozuo kraftvarmeverk, er et kullkraftverk og et såkalt kraftvarmeverk basert på kogenerasjon, i byen Jiaozuo helt nord i provinsen Henan, i det sentrale Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 1.150 – 1.200 MW, men fra første og andre byggetrinn opprinnelig bare 270 MW fordelt på 2 turbiner á 135 MW hver. Anlegget stod ferdig i 2005 med 270 MW og ble utbygget videre fram til 2008.
Det er ytterligere 2 x 660 MW under utbygging (2012), slik at totaleffekten skal opp i ca. 2.500 MW.
Operatør er selskapet China Resources Power Co Ltd, som eier 60% av anlegget.


== Eksterne lenker ==
China Resources Power Co Ltd – beskrivelse av anlegget.
Electricity Restructuring in China: The Elusive Quest for Competition – Russell Pitman og Vanessa Zhang, USAs justisdepartement (April 2008). Besøkt 22. oktober 2011.
Nansha kraftvarmeverk

Nansha kraftvarmeverk, er et såkalt kraftvarmeverk i millionbyen Guangzhou i provinsen Guangdong, i det sørlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 660 MW fordelt på 2 turbiner á 180 MW hver, og en turbin på 300 MW. 
Anlegget stod ferdig i 2009. Operatør er selskapet China Resources Power Co Ltd, som eier 100 prosent av anlegget. Brenselstypene er kull og naturgass, som forbrennes med høyutnyttelse av energien gjennom kogenerasjon..


== Eksterne lenker ==
China Resources Power Co Ltd – beskrivelse av anlegget.
Huaneng Yingkou kullkraftverk

Huaneng Yingkou kullkraftverk (营口电厂) er et kullkraftverk bed Bayuquan i frisone-byen Yingkou ved Bohaibukta i provinsen Liaoning, i det nordlige Kina. Det hadde en installert produksjonskapasitet på 1.840 MW etter første utbyggingsfase i 2007, fordelt på byggetrinn med hhv 2 turbiner á 320 MW hver, og deretter 2 turbiner á 600 MW hver i andre utbyggingstrinn. Per 2013 er kapasiteten på 3.040 MW. Anlegget er under utvidelse med et byggetrinn som skal gi totaleffekt på 4.840 MW. Den siste utvidelsen blir med 2 x 600 MW enheter.
Årsproduksjonen i 2007 var på 6,5 TWh. Anlegget ble utbygd fra 1995 og stod ferdig med første byggetrinn i 2007. Operatør er selskapet China Huaneng Power International Inc, som eier 100% av anlegget.
De to 300 MW-enhetene er såkalt superkritiske, det vil si at forbrenningen skjer under meget høy temperatur og trykk for å øke effektiviteten og redusere de relative utslippene.


== Se også ==
Liste over verdens største kullkraftverk


== Eksterne lenker ==
Huaneng Power International - beskrivelse av anlegget.
The Diffusion of Clean Coal Combustion Technologies For Power Plants in China – Daniel Vallentin & Liguang Liu, Roskilde Universitet, mai 2005, side 36. Besøkt 1. juni 2013.
Doris Haddock

Doris Haddock (opprinnelig Ethel Doris Rollins) (født 24. januar 1910 i Laconia i New Hampshire, død 9. mars 2010 i Dublin i New Hampshire), populært kalt Granny D (Bestemor D), var en politisk aktivist. I 1999–2000 gikk hun tvers over det kontinentale USA som ledd i en kampanje for å få regulert pengebruken i valgkampene.
Haddock studerte tre år ved Emerson College i Boston. Hun blei imidlertid – slik reglementet foreskreiv på den tida – nekta å fortsette studiene da hun gifta seg. (I 2000 blei hun i stedet tildelt en æresgrad fra samme institusjon.) 
Haddocks karriere som politisk aktivist starta i 1960, da hun og mannen deltok i en vellykka aksjon for å stoppe et planlagt prøvefelt for hydrogenbomber ved Point Hope i Alaska. På 1970-tallet var Haddock aktiv i lokalpolitikken og satt blant annet i byplanrådet i Dublin i New Hampshire.
På 1990-tallet kom systemet med finansiering av valgkampene i USA under sterk kritikk. Saken vakte Haddocks interesse, og hun satte i gang en underskriftskampanje. 1. januar 1999 starta hun så en kampanjemarsj fra Pasadena i California til Washington D.C. I løpet av 14 måneder gikk hun 1–2 mil daglig. Aksjonen vakte stor medieoppmerksomhet.
I 2004 måtte Demokratenes kandidat til Senatet fra New Hampshire trekke seg etter en skandale rundt finansiering av valgkampen. Haddock, som da var 94, blei i siste liten utpekt til ny kandidat. Hun tapte imidlertid for den sittende senatoren fra Republikanerne.
Samme året fikk hun av retten godkjent tilnavnet «Granny D» som offisielt mellomnavn.
Haddock feira 99-årsdagen med kampanjeaktiviteter for valgkampreform.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Doris Haddock på Internet Movie Database 
(en) Artikkel på International Museum of Women
Ekvatorialprovinsen

Ekvatorialprovinsen (Al-Istiwa'iyah på arabisk) startet som en provins under Egypt, helt syd i dagens Sør-Sudan langs den øvre delen av Den hvite Nil. Den omfattet også mesteparten av den nordlige delen av dagens Uganda, inkludert Albertsjøen. Den var et forsøk på å etablere en modellstat i det indre av Afrika, men besto aldri av mer enn en håndfull eventyrere og soldater på isolerte utposter.
Ekvatorialprovinsen ble etablert av Samuel Baker i 1870.  Charles George Gordon tok over som guvernør i 1874, etterfulgt av Emin Pasha i 1878. Det muslimske opprøret på 1880-tallet gjorde slutt på ideen om modellstaten, og Ekvatorialprovinsen opphørte å være under egyptisk herredømme i 1889. Blant senere britiske guvernører kan nevnes Martin Parr.  Viktige bosetninger i Ekvatorialprovinsen omfattet Lado, Gondokoro, Dufile og Wadelai. De to siste ligger i den delen av Ekvatorialprovinsen som nå tilhører Uganda.
Senere har provinsen blitt delt opp i flere nye provinser, og også rammet av krigshandlinger. Det siste omfatter herjinger begått av Herrens motstandsarmé.
Ekvatorialprovinsen sammenfaller geografisk for en stor del med Syd-Sudan.
Erlend Antonsen

Erlend Antonsen (født 1959) er en norsk musiker, tidligere trommeslager i blant annet Stage Dolls.


== Band ==
Subway Suck (1977–1980)
Hot Lips
Stage Dolls (1983–1985)


== Diskografi ==


=== Stage Dolls ===
Soldier's Gun (1985)
Commandos (1986), låtskriver på Rock You
Stripped (1991)
Stories We Could Tell (1993)
Good Times – The Essential Stage Dolls (2002)
Get a Live (2004)SinglerSoldier's Gun/Left Foot Boogie (1985)


=== Subway Suck ===
NRK/Æ spyr (single 1979)
Little Red Album (1979)


=== Deltar på ===
Forente artister: Sammen for livet (1985)
Dusty Cowshit: Østenfor Soon, Western for Råde (1996)
Stage Dolls-hyllest: Wings of Steel – A Norwegian Tribute to Stage Dolls (2008)
Street Legal: Bite the Bullet (2009)


== Eksterne lenker ==
(en) Erlend Antonsen på Discogs
Pétionville

Pétionville er en forstad til Port-au-Prince i Haiti, i bakkene øst for byen. Den ligger atskilt fra Port-au-Prince i nordhellingene til Massif de la Selle. Byen hadde i 2012 en beregnet folkemengde på 301 657, med 359 615 i kommunen med samme navn.Byen er oppkalt etter Alexandre Sabès Pétion (1770–1818), en haitisk general og president som senere er blitt betraktet som en av landets fire grunnleggende fedre. 


== Referanser ==
Dorestad

Dorestad var en av de viktigste og mest suksessrike internasjonale handelssteder i Nordvest-Europa fra 600-tallet til midten av 800-tallet. Stedet var plassert ved det nåværende Wijk bij Duurstede der elven Nederrijn (en sideelv til Rhinen) skifter navn til Lek, ved restene av et tidligere romersk kastell, muligens Levefano.
I den tidligste byutviklingen i Nederland fikk Dorestad sin posisjon av handel og produksjon. Dorestad blir også sett på som en usedvanlig plass, og «eksperimentell utvekslingplass» mellom de kristne frankerne og de ikke-kristne nordlige områdene.
Stedet var særlig kjent for at det ble slått mynt der. Fra rundt 640 var myntslageren i Dorestad Madelinus. Senere ble det slått sceattas og karolingiske mynter der.
Dorestad mistet mye av sin betydning fra rundt 850 og ble et lite jordbrukssted. I 896 nevnte imidlertid kong Zwentibold av Lotharingia i dokumenter at stedet fortsatt hadde handles- og byprivilegier.
I dag har mye av restene fra den gamle byen blitt vasket bort av elven.


== Kilder ==
Luit van der Tuuk, Noormannen in de Lage Landen: Handelaren, huurlingen, en heersers, 2008, ISBN 9059773535
Norsk Maritimt Forlag

Norsk Maritimt Forlag AS utgir bladene Båtmagasinet og SEILmagasinet med tilhørende nettsider, samt leverer innholdet til VG Båt. Forlaget kjøpte Båtmagasinet fra Aller Media i 2020, og slo dette magasinet sammen med Båtliv til Norges klart største publikasjon for båtfolk.  
De trykte utgaven av begge magasinene er å få kjøpt i løssalg i Norge og Sverige. SEILmagasinet henvender seg til seilere, og har et samarbeid med 20 seilforeninger langs hele kysten. Båtmagasinet henvender seg til alle båtfolk med tester, gjør-det-selv artikler, turtips, reportasjer og råd om sjømannskap. 
Forlaget har de siste årene satser sterkt digitalt. Båtmagasinet og SEILmagasinet er også å finne på Facebook, Youtube og med apper i App Store og Google Play. I appene ligger alle magasinutgavene fra og med 2006 søkbare. På nettsidene batmagasinet.no og seilmagasinet.no finner leserne daglige nyheter fra båtlivet, og en rekke fagartikler som plusstoff.  
Norsk Maritimt Forlag er medlem av Fagpressen. Båtmagasinet og SEILmagasinet publiseres på basis av Redaktørplakaten og Vær-Varsom-Plakaten. 
Norsk Maritimt Forlag holder til i Budstikka-gården på Billingstad. Forlaget omfatter åtte faste medarbeidere og en rekke frilansere og leverandører. 
Administrerende direktør og redaktør for bladene er Ole Henrik Nissen-Lie. 


== Eksterne lenker ==
Båmagasinet på nett
SEILmagasinet på nett
Huaneng Xindian kullkraftverk

Huaneng Xindian kullkraftverk er et kullkraftverk ved Dahu-fjellet i storbyen Zibo i provinsen Shandong i det nordøstlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 1050 MW fordelt på to utbyggingsfaser: Fase I i årene 1970–74 med 450 MW effektutbygging, og Fase II med 600 MW utbygging (2 x 300 MW) ferdigstilt i 1977. Årsproduksjonen er ca. 4,78 TWh.
Selskapet Huaneng Power International Inc overtok anlegget i 2003.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Huaneng – «Service areas».
Huaneng - beskrivelse av anlegget.
Lek (elv)

Lek er en elv vest i Nederland med en lengde på 62 km. Den ligger i forlengelsen av Nederrijn etter at Kromme Rijn blir en bielv ved byen Wijk bij Duurstede. Hovedløpet vestover blir fra dette punktet kalt Lek. Nederrijn er igjen en bielv fra Rhinen. Like etter Wijk bij Duurstede krysser elven Amsterdam-Rijn-kanalen, som fortsetter sørover mot elven Waal. En gren av denne kanalen, Lekkanaal, er tilsluttet elven ved tettstedet Nieuwegein.
Navnet Lek kommer fra det middelnederlandske ordet leek som betyr «vannvei».


== Historikk ==
Geologiske undersøkelser som er foretatt av Universitetet i Utrecht viser at elven begynte som et gjennombrudd i et dike eller en elvebredd mellom Wijk bij Duurstede og Rijswijk rundt år 200 f.Kr. Rundt år null ble Lek mer aktiv, som sidegren av Rhinen økte vanngjennomstrømningen og ledet den mer vann bort fra hovedløpet. De eldste skriftilge kildene angir at navnet mellom annen halvdel av det 8. og første halvdel av det 10. århundre ble skrevet som Lokkia(m) og Loccham. Etterhvert som gjennomstrømningen gjennom Lek tiltok, hopet mudderet seg opp i Kromme Rijn. Lek overtok ikke som hovedgren før tidligst i det 10. århundre. Først da Rhinen ble demmet opp ved Wijk bij Duurstede i 1122, ble Lek Rhinens hovedgren. Etter omlegginger av elveløp og andre forandringer har løpet den gamle Rhinen fulgte via blant annet Kromme Rijn og Oude Rijn mellom Harmelen og Nordsjøen mistet sin betydning som viktig vannvei.


== Lek i moderne tid ==
Frem til Vianen er Lek grensen mellom provinsene Utrecht og Gelderland, den passerer gjennom provinsen Utrecht ved Vianen og angir derfra frem til Willige-Langerak der den går inn på Zuid-Hollands område, hvor grensen mellom Utrecht og Zuid-Holland ligger.
Ved Lek ligger flere små, historiske byer: Wijk bij Duurstede, Culemborg, Vianen, Ameide, Nieuwpoort og Schoonhoven. Ved elvens utløp ligger blant annet de to litt større tettstedene Lekkerkerk og Krimpen aan de Lek. Nieuwegein ved Utrecht er det største tettstedet langs elveløpet, riktig nok ligger ikke senteret lengre ved elven, men det gjør derimot stedets historiske sentrum, Vreeswijk.

Lek er forbundet med andre vannveier blant annet via Amsterdam-Rijnkanalen, Lekkanalen og Merwedekanalen. Amsterdam-Rijnkanalen krysser Lek like ved Wijk bij Duurstede og Merwedekanalen ved Vianen. En eldre forbindelse finnes ved Schoonhoven der elven Vlist forbinder Lek med Hollandse IJssel, som er en av Leks gamle sideelver.
Ved Hagestein ligger et stort anlegg som kontrollerer vannivået og sluser trafikk (nederlandsk: stuw).
Broer over elven finnes ved Vianen og ved Culemborg ligger en jernbanebro. Bortsett fra disse er det, med unntak av de mange fergene, ikke mulig å krysse elven.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Lek River – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Aktuell informasjon – Rijkswaterstaat (nederlandsk)
The Groom’s Still Waiting at the Altar

«The Groom's Still Waiting at the Altar» er en låt skrevet og fremført av Bob Dylan. Den ble utgitt som B-siden til singelen «Heart of Mine», utgitt i 1981.
Låta ble spilt inn 11. mai 1981, under innspillingen av albumet, Shot of Love. Låta fikk en del avspillning på radio, sent i 1981. Og den blir sett på som et tilbakeblikk på Dylan's elektriske blues-dager, tilbake fra midten av 60-tallet.
I et intervju gjort med Bob Dylan i forbindelse med Biograph-albumet. Forteller han: «Danny Kootch played on this and maybe Ringo Starr, I can't remember.»


== Utgivelse ==
Originalt var låten kun tilgjengelig som B-siden til Heart of Mine frem til 1985, da Shot of Love ble gjenutgitt med låta som spor nummer seks. Og der har den vært siden. 
Den har også dukket opp på noen av Dylan's samlealbum. 

Biograph (1985)
Bob Dylan's Greatest Hits Volume 3 (1994)
Blues (2006)
DYLAN (2007)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Teksten
Svetlana Paramygina

Svetlana Vjatsjeslavovna Paramygina (russisk: Светлана Вячеславовна Парамыгина; født 5. februar 1965 i Sverdlovsk i daværende Sovjetunionen), er en belarusisk tidligere skiskytter som deltok i de olympiske vinterleker 1992 i Albertville, 1994 i Lillehammer og 1998 i Nagano.
Paramygina vant en olympisk sølvmedalje i skiskyting under vinter-OL 1994 i Lillehammer. Hun kom på andreplass på 7,5 km for damer bak Myriam Bédard fra Canada.
Paramygina ble verdensmester i skiskyting to ganger, 1990 i Oslo og 1991 i Lahtis, begge i lagkonkurranse. Hun vant verdenscupen sesongen 1993/1994.


== OL-medaljer ==
1994  Lillehammer -  Sølv i skiskyting, 7,5 km, damer  Belarus


== VM-medaljer ==
1990  Oslo -  Gull i skiskyting, lagkonkurranse, damer  Sovjetunionen
1991  Lahtis -  Gull i skiskyting, lagkonkurranse, damer  Sovjetunionen
1993  Borovets -  Sølv i skiskyting, lagkonkurranse, damer  Belarus
1994  Canmore -  Sølv i skiskyting, lagkonkurranse, damer  Belarus
1993  Borovets -  Bronse i skiskyting, 15 km, damer  Belarus


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Svetlana Paramygina på Internet Movie Database 
(en) Svetlana Paramygina – Olympedia 
(en) Svetlana Paramygina – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Svetlana Paramygina – IBU
Nederrijn

Nederrijn («Nedre Rhinen») er en bielv av Rhinen i Nederland. Den ligger i forlengelsen av Pannerdensch Kanaal, og strekker seg fra landsbyen Angeren, like før IJssel forgrener seg ved Arnhem i provinsen Gelderland. Nederrijn renner videre til byen Wijk bij Duurstede og herfra fortsetter den som elven Lek mot Nordsjøen, mens det gamle hovedløpet, Kromme Rijn, fortsetter  mot byen Utrecht.
Det er flere broer over Nederrijn, ved Arnhem (jernbanebro og tre veibroer), ved Heteren (A50) og ved Rhenen. Elven kan også krysses med ferge ved Doorwerth, Wageningen (Lexkesveer), Opheusden,  Elst og Amerongen.
For å regulere vannivået og mengden vann som strømmer til Nordsjøen via Rhinens ulike sidegrener har flere sluse-/reguleringskompleks (nederlandsk: stuw) blitt bygget i Nederrijn. Dersom alle er stengt, er vanngjennomstrømningen lav, og ledes det meste vannet via IJssel. Et stort anlegg ligger ved Amerongen.
I årene 1530-36 ble Rhinens løp flyttet ved Arnhem. Byen som hadde vokst frem på bredden av St. Jansbeek, fikk bedre utviklingsmuligheter da den ble liggende ved Rhinen, samtidig som den kunne forsvare seg bedre mot den spanske trusselen under de gelderske krigene.

		
		


== Eksterne lenker ==
(en) Nederrijn – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Valentyna Tserbe

Valentyna Adamivna Tserbe-Nesina, ukrainsk Валентина Адамівна Цербе-Несіна (født 8. januar 1969), er en ukrainske tidligere skiskytter som deltok i de olympiske vinterleker 1994 i Lillehammer og 1998 i Nagano.
Tserbe vant en olympisk bronsemedalje i skiskyting under vinter-OL 1994 i Lillehammer. Hun kom på tredjeplass på 7,5 km for damer bak Myriam Bédard fra Canada og Svetlana Paramygina fra Hviterussland.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Valentyna Tserbe – Olympedia 
(en) Valentyna Tserbe – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Valentyna Tserbe – IBU 
(en) Valentyna Tserbe – TheSports.org
Seksagesimalsystem

Seksagesimalt (base 60) er et  tallsystem med 60 som grunntall.  
Det stammer fra sumererne i det 3. årtusen f.Kr., videreført til babylonerne. I modifisert form er tallsystemet fortsatt i bruk innen måling av tid, vinkler og for geografiske koordinater.
Tallet 60 er et sammensatt tall og har hele tolv faktorer: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 10, 12, 15, 20, 30, 60. Av disse er 2, 3, og 5 primtall. Med så mange faktoriseringsmuligheter er mange brøker av sexagesimale tall ganske enkle. For eksempel kan en time deles i hele antall av 30 minutter, 20 minutter, 15 minutter etc. Seksti er også det minste tallet som er delelig med alle tall fra 1 til 6. 


== Modernisert notasjon ==
Den østerriksk-amerikanske matematikeren og vitenskapshistorikeren Otto Eduard Neugebauer innførte på 1930-tallet en notasjon basert på vanlige tall. Han brukte semikolon som desimaltegn, og komma til å skille posisjonene.Eksempel:

15,32;7,57   betyr  i titallsystemet 15·60+32+7/60+57/3600


== Se også ==
Pytagoras’ læresetning


== Litteratur ==
Ifrah, Georges (1999), The Universal History of Numbers: From Prehistory to the Invention of the Computer, Wiley,  .Nissen, Hans J.; Damerow, P.; Englund, R. (1993), Archaic Bookkeeping, University of Chicago Press,  .


== Eksterne lenker ==
Smith, Jean-Michel, Community Standard Sexagesimal, http://autonomyseries.com/Canon/Sexagesimal/ .