jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Draugenfeltet

Draugenfeltet er et olje- og gassfelt på Haltenbanken i den norske sektoren av Norskehavet, omtrent 150 km nord for Kristiansund. Feltet er bygget ut med en betongplattform. Feltet ble funnet i 1984. Norske Shell var operatør for feltet inntil 30. november 2018 da operatøransvaret ble overtatt av Okea. Utvinningen startet i oktober 1993, og Draugen ble dermed det første produserende oljefelt nord for Stad.
Plattformen står på ca. 250 meters vanndyp, på toppen av et betongskaft. Den produserte oljen blir lagret i syv lagerceller i bunnen av betongskaftet. Råolje blir lastet via en flytende lastebøye, ca. tre kilometer øst for selve plattformen.
Kristiansund er base og driftsby for Draugen.
Rettighetshavere er OKEA 44,56 prosent, Petoro 47,88 prosent og Neptune Energy 7,56 prosent (per 2018).


== Referanser ==


== Kilder ==
Olje- og energidepartementet: Fakta norsk petroleumsverksemd 2006. Nettversjon
Eddafeltet

Eddafeltet er et oljefelt i Nordsjøen. Feltet ligger i blokk 2/7 på norsk kontinentalsokkel, 12 km sørvest for Ekofisksenteret. Oljeutvinning fant sted i perioden mellom 1979 og 1998. Oljeplattformen Edda 2/7 C ble installert på feltet i 1976, med produksjonsstart i 1979. I 1988 ble en ny modul installert for å håndtere produksjonen som kom fra Tommelitenfeltet, 11 km vest for Eddafeltet. Plattformen ble stengt ned i juli 1998.
Fra sommeren 1979 var flotellet «Alexander L. Kielland» forankret like ved Edda-plattformen, men det veltet 27. mars 1980 i den såkalte Alexander L. Kielland-ulykken. 123 av de 212 menneskene ombord omkom.


== Kilder ==
Kulturminne Ekofisk Arkivert 28. september 2007 hos Wayback Machine.
Olje- og energidepartementet: Fakta norsk petroleumsverksemd 2005. Nettversjon
Valdresekspressen

Valdresekspressen er en av rutene i NOR-WAY Bussekspress og ble etablert 2. juni 1985 som et samarbeid mellom Jotunheimen og Valdresruten Bilselskap, Årdal Billag (senere Sogn Billag), Engeseth Busslinjer og Valdresbussen (de to siste ble senere Ringeriksbuss). I 1988 ble Valdresekspressen med da busselskapene etablerte paraplyorganisasjonen NOR-WAY Bussekspress med egen bussterminal i Oslo. I denne sammenhengen ble Valdresekspressens dekor valgt som NOR-WAYs nasjonale dekor.
Fra 1. januar 1989 kom det ytterligere to nye avganger på ekspressruten Oslo–Valdres–Årdal i tillegg til de fire som kom i 1985.
Valdresekspessens trasé er todelt med felles trasé mellom Oslo og Fagernes hvor ruta deler seg i to, mot Betostølen og Tyin–Årdal.


== Litteratur ==
Iversen, Ingolf, Jubileumsbok for Jotunheimen og Valdresruten bilselskap: 75 år – 1994


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Glitnefeltet

Glitnefeltet er et oljefelt i Nordsjøen, omtrent 40 km nordvest for Sleipnerfeltet. Det ble funnet i 1995 av daværende Norsk Hydro Produksjon ved bruk av riggen «Treasure Saga». Feltet består av fire produksjonsbrønner og en vanninjeksjonsbrønn som er knyttet opp til produksjons- og lagerskipet «Petrojarl 1». Havdybden i området er på 110 meter. Statoil er operatør for feltet.
Feltet ble stengt ned i 2013.


== Kilder ==
Olje- og energidepartementet: Fakta norsk petroleumsverksemd 2006. Nettversjon
Fakta om Glitne – Statoil
Glitne - Petroleumskartet, Norsk Oljemuseum
Fåker

Fåker er et småsted i Östersund kommune i Jämtlands län i landskapet Jämtland i Sverige. I 2005 var Fåker regnet som et tettsted, og hadde da 209 innbyggere, men i 2010 var innbyggertallet sunket under 200, som er grensen for å regnes som tettsted i Sverige.


== Referanser ==
Marieby

Marieby er et tettsted i Östersund kommune i Jämtlands län i landskapet Jämtland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 236 innbyggere. Marieby ligger cirka fem kilometer sør for Östersund.


== Referanser ==
Salla

Salla (tidligere Kuolajärvi fram til 1936) er en kommune i landskapet Lappland i det nordlige Finland. Kommunen har en befolkning på i underkant av 5 000 og dekker en flate på 5 878 km², hvor 134,85 km² er innsjøer. Kommunen har en befolkningstetthet på 0,8 person pr km².


== Historie ==
I 1839 gjorde en bondesønn et funn av en skatt fra vikingtiden. Depotfunnet lå i en kurv av bjørkenever gjemt under en stein på fjellet Aatservainen, et sted som nå ligger i Russland. Funnet inneholdt minst 174 mynter, forskjellige andre gjenstander, inkludert ornamenter, og en vekt med tolv lodd. Myntene er stort sett fra 1000-tallet og funnet er datert til tidligst 1110. Myntene vitner om import fra Karelen og Russland, men også fra Skandinavia. Av myntene var 166 tyske (46 % av disse frisiske), sju anglosaksiske, én eller to sannsynligvis anglonormanniske. Det er også mulig at funnet inneholdt danske mynter fra Magnus den godes og Svein Estridssons tid. En norsk mynt kan også ha vært en del av Kuolajärvi-funnet, mens noen av de tyske myntene som har vært regnet til det kan ha vært funnet andre steder. Funnet kom til universitetsmuseet i Helsingfors i 1841, men ble ikke holdt samlet slik at identifiseringen av innholdet har vært komplisert.Området var bebodd av samer da de første finsk nybyggere bosatte seg der i 1730-årene. Samene ble gradvis fortrengt.
Sammen med Kuusamo har Salla et av Finlands største områder med granskog. Dette gjorde stedet interessant for trevareindustrien, som på 1890-tallet forvandlet Salla fra et samfunn basert på naturalhusholdning.I februar 1922 var Salla åsted for «fläskrevolten» da finske rødegardister tok seg over grensen fra Sovjet-Russland og mobiliserte rundt 600 misfornøyde skogsarbeidere i et mislykket forsøk på opprør.

Under vinterkrigen invaderte sovjetiske styrker Finland blant annet ved Salla, men ble her stoppet av den finske hæren i harde kamper. I fredsavtalen i 1940, og igjen i 1944, måtte Finland avstå omkring halvparten av kommunens areal til Sovjetunionen. Disse områdene blir også kalt «Gamle Salla» (finsk: Vanha Salla). Under fortsettelseskrigen ble den gamle byen i Salla liggende på sovjetisk side. Men finske og tyske styrker klarte å gjenerobre disse områdene. Da krigen sluttet, ble de tyske styrkene presset ut av Lappland av de finske styrkene.
Salla ligger ved toglinjen Laurila-Kelloselkä-banen, en godsbane fra Kemijärvi. I 2006 fremla jernbaneselskapet VR et forslag om å nedlegge linjen. Tidligere fortsatte jernbanelinjen fra Salla inn i Russland. 
I kommunen finnes en grenseovergang mot Russland (bare vei), som hadde cirka 160 000 grensepassasjer i 2011. Majoriteten av disse ble foretatt av russere, til gunst for turist- og handelsvirksomheten i Salla.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Salla – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Triboelektrisk effekt

Den triboelektriske effekt er et fenomen som gjør at dersom to spesifikt forskjellige materialer kommer i kontakt med hverandre og så blir tatt fra hverandre, vil begge materialene være elektrisk ladet. Effekten blir spesielt stor hvis materialene blir gnidd mot hverandre.
Hvor sterk ladning og hvilket materiale som blir positivt eller negativt ladd, avhenger av flere faktorer. Først og fremst er typen materiale viktig, men også overflateruhet, temperatur og andre egenskaper har noe å si.
Forskjellige typer materialer kan være lista opp i  ei liste der to materialer som er langt fra hverandre på lista, vil gi større ladning enn to materialer som er nær hverandre. Til høyre er en slik liste.
Når en opplever at en får støt i seg eller at en fester en ballong i taket etter å ha gnidd den mot håret, kan en takke den triboelektriske effekten.
Generatorer som har som formål å generere elektrostatisk ladning slik som for eksempel Van de Graaff-generatoren gjør også nytte av den triboelektriske effekt.


== Se også ==
Van de Graaff-generator
Statisk elektrisitet
Elektrostatikk
Optand

Optand er et tettsted i Östersund kommune i Jämtlands län i landskapet Jämtland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 257 innbyggere.Jämtlands flyg- och lottamuseum ligger ved Östersund–Optand flygfält.


== Referanser ==
Orrviken

Orrviken er et tettsted i Östersund kommune i Jämtlands län i landskapet Jämtland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 262 innbyggere.


== Referanser ==
Häggenås

Häggenås er et tettsted i Östersund kommune i Jämtlands län i landskapet Jämtland i Sverige. Det ligger cirka 28 kilometer nordøst for Östersund. I 2010 hadde tettstedet 320 innbyggere.


== Referanser ==
Tandsbyn

Tandsbyn er et tettsted i Östersund kommune i Jämtlands län i landskapet Jämtland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 374 innbyggere. Tandsbyn ligger cirka 20 kilometer sør for Östersund.


== Referanser ==
Ope

Ope er et tettsted i Östersund kommune i Jämtlands län i landskapet Jämtland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 453 innbyggere.


== Referanser ==
Valle videregående skole (Østre Toten)

For flere skoler med samme navn, se Valle videregående skoleValle videregående skole er en yrkesfaglig videregående skole på Lena i Østre Toten kommune, som spesialiserer sitt tilbud innen naturbruk. Fra 1. oktober 2014 ble skolen lagt under felles administrasjon med Lena videregående skole. Rektor ved Lena vgs ble rektor for begge skolene.
Valle vgs tar i mot elever fra hele innlandet, og har eget internat for rundt 80 av skolens ca. 170 elever. Som del av skolens lokaliteter er det et eget gårdsbruk med allsidig drift innen planteproduksjon, husdyr, skogbruk. Skolen har også egen stall og smådyrsrom for internatelevene.
Skolen har følgende tilbud: 

Vg1 Naturbruk
Vg2 Landbruk og gartneri
Vg2 Skogbruk
Vg2 Hest- og Dyrefag
Vg2 Anleggsgartner- og idrettsanleggsfag
Vg3 Studieforberedende naturbruk
Vg3 Landbruk


== Rektorer ==
2014- Torfinn Overn
-2014 Morten Kleven
2019 Nils-Fredrik Pedersen


== Galleri ==

		
		
		


== Eksterne lenker ==
Valle videregående skoles hjemmeside
Lit de parade

Lit de parade (fransk uttale: [lidәparạd], «paradeseng») eller castrum doloris («sørgeplattform») er en betegnelse for det å plassere liket av en avdød person, fortrinnvis en kjent person med stor betydning, slik at folk kan få anledning til å se liket og vise vedkommende den siste ære.
I katolske land er dette vanlig praksis, og avdøde paver blir rutinemessig lagt på lit de parade. I USA er lit de parade en ære som i første rekke tilkommer avdøde presidenter, blant disse Abraham Lincoln (1809–1865) og John F. Kennedy (1917–1963). Også den norskfødte fagforeningsmannen Andrew Furuseth (1854–1938) ble vist denne æren i Washington D.C..
I Norge ble både kong Haakon (1872–1957) og kong Olav (1903–1991) lagt på lit de parade i Slottskapellet. Edvard Grieg (1843–1907) lå på lit de parade i Bergen kommunale sykehus på Engen 8. september 1907, dagen før gravferden.
Den russiske revolusjonslederen Vladimir Lenin (1870–1924) ble balsamert allerede da han lå på lit de parade. Siden ble kroppen stilt ut i et mausoleum på Den røde plass i Moskva, dit det fortsatt valfarter folk for å se. Slik gravdyrkelse er ellers mest kjent fra religiøse forhold.
Likvake er en skikk som i Norge ble praktiset fram til 1800-tallet. Under likvake våket noen over liket i kista fram til begravelsen. I våkestua kunne det være lystig dans, kanskje for å skremme onde makter. Syning gir pårørende og kjente mulighet til å se den avdøde på sykehuset, hjemme eller i kapellet før gravferdsseremonien.
		
		
		
		


== Liknende, mer folkelige skikker ==

En liknende skikk blant vanlige folk, og kanskje spesielt på landsbygda i Norge, er likvake eller våkestue, som innebærer at familie, venner og naboer til en avdød våker over liket natten eller nettene frem til det legges i kiste og gjøres klar til gravferd. Likvake og våkestue var ofte lystige lag ettersom man trodde de levendes sinnstilstand også påvirket den dødes. 
Likvake var fast en del av ritualet omkring døden i førreformatorisk tid, men ble ikke støttet av den lutherske kirken etter reformasjonen. Det ble forbud mot såkalt sjeleringing med kirkeklokker etter dødsfall ifølge Christian Vs Norske Lov, og videre ble likvake med dans, mat og drikke, i likhet med gravøl (sjon), forbudt i 1607. Likefullt var tradisjonen fortsatt lys levende til langt ut på 1800-tallet, enkelte steder langt opp mot vår tid, i hvertfall til 1950-årene.


== Se også ==
Likstrå
Likvake, våking over et lik i kista før begravelsen
Syning, visning av et lik eller samling rundt kista medlinger før lokket legges på
Castrum doloris («lidelsens festning»), dekorativ bygning, gravminne eller katafalk under store begravelser der den døde ligger i åpen eller lukket kiste
Katafalk, «skuestillas» som kista står eller fraktes på under begravelseshøytideligheten i kirken
Dødsmaske, avstøpning av ansiktet på et lik
Post mortem-portrett


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Lying in repose – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Om katolsk likvake og «lit de parade» i Religioner, livssyn og gravferd : en håndbok om gravskikker (1993, side 96)
Brunflo

Brunflo er et tettsted i Östersund kommune i Jämtlands län i landskapet Jämtland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 3 890 innbyggere. Brunflo ligger cirka 16 kilometer sørøst for Östersund, i den indre delen av Brunfloviken i Storsjön, og er Jämtlands nest største tettsted.
Brunflo var tidligere en stasjonsby med tidstypisk bebyggelse. Stedet har utsikt over Storsjöbygden, med åkre, skog og sjø. Man kan reise til Brunflo med lokaltog eller buss fra Östersund. Det går også fjernbusser fra Sundsvall, Mora og Stockholm. Hovedveiene E45 og E14 passerer gjennom stedet.
Brunflo kirke og kastal (forvanskning av kastell) ligger like utenfor sentrum. Kastalen er et av det nordre Sveriges merkeligste byggverk fra middelalderen, spesifikt 1100-tallet. Under 1600-tallets mange kriger ble kastalen brukt som forsvarsverk. Dette var i 1644, da det raste kamper rundt kirken og lagmannsgården, som lå 500 m nord for kirken. Jämtlands lagmannsgård Hagnastadha er fra folkevandringstiden, og ble i middelalderen sete for alle lagmenn i Jämtland fram til 1645, da Jämtland ble et svensk landskap.
Den lokale industrien har i lang tid vært dominert av bryting av den lokale ordovisiske kalksteinen. Gusta Stenmuseum skildrer Brunflos tradisjon med bryting av kalkstein.


== Befolkningsutvikling ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Brunflo.nu
Brunflo hembygdsförening
Gusta Stenmuseum
Brunflo kastal i Fotevikens Museums database Arkivert 13. august 2010 hos Wayback Machine.
Östersunds kommune
Terijokiregjeringen

Den finske demokratiske republikk (finsk: Suomen kansanvaltainen tasavalta, svensk: Demokratiska Republiken Finland) var en kortvarig og ikke-anerkjent sovjetisk marionettstat i de områdene av det finske  Vest-Karelen som ble okkupert av Sovjetunionen under vinterkrigen. Dens regjering var kjent under navnet Terijokiregjeringen. Sovjetunionen hevdet at denne var den eneste rettmessige regjeringen for hele Finland som var i stand til å få slutt på vinterkrigen og gjenopprette fred. Men før slutten av krigen ga Sovjetunionen opp denne tolkningen for å få istand en fredsavtale med den finske regjeringen.
Den ble etablert den 1. desember 1939, og lå i den daværende finske grensebyen Terijoki (som nå er Zelenogorsk i Russland). I løpet av sin eksistens var Otto Ville Kuusinen formann og regjeringssjef.
Den 12. mars 1940 ble den slått sammen med Karelske ASSR i det russiske SFSR for å danne Den karelo-finske sosialistiske sovjetrepublikk, en kortvarig sovjetrepublikk, etter at Finland hadde avstått de omdiskuterte landområdene til Sovjetunionen ved freden i Moskva 1940.


== Terijokiregjeringen ==


== Se også ==
Finske sosialistiske arbeiderrepublikk, en tidligere, selvstendig sosialistisk stat som eksisterte i 1918.
Johan Wiland

Johan Kristoffer Sellberg-Wiland (født 24. januar 1981) er en svensk tidligere fotballspiller. Wiland har også spilt landslagskamper for Sverige.


== Karriere som klubbspiller ==


=== IF Elfsborg ===
Wiland begynte å spille for IF Elfsborg i 1997, debuterte for klubben i en bortekamp mot Halmstads BK 4. mai 2000, der Wiland holdt buret rent til Halmstad fikk straffespark i det 91. minutt. Wiland vant seriegull med klubben i 2006, hvor Wiland startet i alle 26 kampene, slapp inn 19 mål, som var færrest i serien, samt holdt buret rent i tolv kamper.


=== FC København ===
Wiland signerte for FC København i 2009, og etablerte seg raskt som klubbens førstekeeper. I 2010 og 2011 ble Wiland Årets keeper i Danmark. I 2011/2012-sesongen ble Wiland kåret til Årets spiller i FC København. I 2014 mistet Wiland posisjonen som førstekeeper for klubben, etter signeringen av Stephan Andersen.


=== Malmö FF ===
Wiland signerte juli 2015 for Malmö FF, kort tid etter salget av klubbens tidligere førstekeeper, Robin Olsen, som gikk til P.A.O.K.


== Landslagskarriere ==
Wiland spilte første landslagskamp for Sverige 18. januar 2007, da Sverige tapte 1–2 for Ecuador. Wiland var en del av troppen da Sverige deltok i EM i 2008 og 2012.


== Meritter ==


=== På klubbnivå ===


==== IF Elfsborg ====
Allsvenskan: 2006
Svenska Cupen: 2001, 2003
Svenska Supercupen: 2007


==== FC København ====
Superligaen: 2009/2010, 2011/2012, 2012/2013
Landspokalturneringen: 2008/2009, 2011/2012, 2014/2015


=== Individuelt ===
Årets keeper i Danmark: 2010, 2011
Årets spiller i FC København: 2012


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Johan Wiland – UEFA 
(en) Johan Wiland – Transfermarkt 
(en) Johan Wiland – national-football-teams.com 
(en) Johan Wiland – WorldFootball.net 
(en) Johan Wiland – FootballDatabase.eu 
(en) Johan Wiland – Soccerway 
(en) Johan Wiland – EU-Football.info 
(en) Johan Wiland – FBref 
(es) Johan Wiland – as.com 
«Johan Wiland», profil på SvFFs hjemmeside (sv)
«Johan Wiland», profil på Malmö FFs hjemmeside (sv)
Bougainville

Bougainville er ei øy i Papua Ny-Guinea, som utgjør størstedelen av regionen Bougainville, som i desember 2019 ved en folkeavstemning gikk inn for fullstendig selvstendighet fra Papua-Ny Guinea. 
Øya har et flatemål på 8 800 km². Geografisk sett hører øya sammen med Salomonøyene, som ligger like sørøst for Bougainville.
Bougainville ble først bosatt for 28 000 år siden. Mennesker som brukte austronesiske språk ankom øya for 3-4 000 år siden og hadde med seg tamme griser, hunder og kyllinger og steinredskaper av obsidian. Den første europeeren som har dokumentert å ha besøkt øya, var spanjolen Álvaro de Mendaña i 1568. Franskmannen Louis Antoine de Bougainville oppdaget øya i 1768, og kalte den opp etter seg selv.
Under andre verdenskrig ble Bougainville okkupert av Japan fra 1942 til 1945. Fra 1943 kjempet de allierte for å ta øya tilbake, helt til Japan kapitulerte i august 1945.


== Litteratur ==
Anthony Regan, Helga Griffin (utg.): Bougainville before the Conflict. Pandanus Books: Canberra 2005. ISBN 1-74076-138-3.
John Connell: Bougainville, the future of an island microstate. I: Journal of Pacific Studies 28 (2005) S. 192–217. Link Arkivert 4. september 2009 hos Wayback Machine. (PDF; 273 kB).
Lloyd Jones: Mister Pip, Rowohlt, Reinbek bei Hamburg 2008, ISBN 978-3-498-03229-6 (Penguin Books, London 2007).
Robert Young Pelton: Three Worlds Gone Mad: Dangerous Journeys through the war zones of Africa, Asia and the South Pacific. The Lyons Press: 2003. ISBN 978-1-59228-100-8
RKO Pictures

RKO (Radio-Keith-Orpheum) Pictures er et amerikansk filmproduksjon- og distribusjonselskap. Kjent som Radio Pictures Inc., og senere RKO Radio Pictures Inc., var det ett av de såkalte «fem store studioene» i Hollywoods gylne æra.


== Historie ==
RKO ble grunnlagt etter at Keith-Albee-Orpheums (KAO) teaterkjede og Joseph P. Kennedys Film Booking Offices of America (FBO), ble slått sammen av Radio Corporation of America (RCA) i oktober 1928. RCA-sjef Davied Sarnoff sto bak sammenslåingen, for å skape et marked for selskapets lydfilmteknologi; RCA Photophone. Investoren Floyd Odlum overtok styringen i selskapet i midten av 1940-årene.
RKO har blitt hyllet for sine tallrike musikaler, med Fred Astaire og Ginger Rogers i hovedrollene, som ble produsert fra midten og til sent på 1930-tallet. Katharine Hepburn, og senere Robert Mitchum, opplevde begge sine første filmsuksesser hos RKO, mens Cary Grant var en av studioets stjerner for mange år. Produsent Val Lewtons lavbudsjettskrekkfilmer, i tillegg til RKOs mange film noir-filmer, har blitt hyllet av både filmkritikere og historikere. Studioet gjorde seg mest bemerket med to av filmhistoriens mest kjente filmer; King Kong og Citizen Kane.
I sine siste år ble RKO overtatt av den velkjente industrialisten Howard Hughes, før General Tire og Rubber Company tok over styringen. Det opprinnelige RKO Pictures stopper filmproduksjonen i 1957, og ble oppløst to år senere. I 1981 ble det gjenopplivet av kringkasteren RKO General som sideproduksjonsselskapet RKO Pictures Inc. I 1989 ble dette igjen solgt videre – med alle sine verdier, varemerke og rettighetene til nyinnspillinger av mange klassiske RKO-filmer – til nye eiere, og styres nå som det uavhengige selskapet RKO Pictures LLC.


== Eksterne lenker ==


=== Historien til RKO Radio Pictures ===
The Early Sound Films of Radio Pictures omfattende oversikt over RKO- (og FBO-) filmer frem til 1935, med både skuespillere og premieredatoer. Se også The Early Sound Films of Pathé for RKO-Pathé-filmene mellom 1931-32.
RKO Theater Chain liste over klassiske kinoer som tilhørte RKO-kjeden; en del av nettsiden Cinema Treasures.


=== RKO Pictures LLC ===
RKO Pictures hjemmesiden til Hartley–Merrill
RKO Distribution
Privat hjemmeside til Ted Hartley, RKO Pictures LLC sin styreleder og daglige leder Arkivert 23. desember 2021 hos Wayback Machine.
«Flight of Fancy: Ted Hartley, who came to Hollywood as an actor and left for investing, has found running the legendary RKO studio rife with challenges». Los Angeles Business Journal. 8. juli 2002. 
«Newman helms doc on eccentric RKO filmmaker Hartley». Variety. 11. september 2003. 


=== RKO bibliotek og logoer ===
C&C RKO 16 mm Prints omfattende diskusjon omkring bevarings- og rettighetsmomenter til RKO, av David Chierichetti; en del av hjemmesiden FilmCenter
The RKO Logo essay av Rick Mitchell; del av hjemmesiden Hollywood: Lost and Found
RKO Pictures Logos detaljert beskrivelse av Nicholas Aczel og Sean Beard
Okhrana

Otdelenije po Okhraneniyu Obshchestvennoy Bezopasnosti i Poryadka (Отдѣленіе по охраненію общественной безопасности и порядка, direkte oversatt «Departementet for forsvar av offentlig sikkerhet og orden») eller Okhrannoe otdelenie (Охранное отделение, «Sikkerhetsavdeling), vanligvis kalt Okhranka (Okhrana i vesten) var en hemmelig politistyrke i Det russiske keiserdømmet. Styrken var del av MVD (МВД eller Министерство внутренних дел), Det russiske  innenriksministerium, fra 1880 til 1917. Okrankaen hadde som støttestyrker det såkalte Gendarmenes spesialkorps.


== Litteratur ==
A. T. Vassilyev: The Ochrana. The Russian Secret Police. Edited and with an introduction by René Fülöp-Miller. Harrap, London  1930
Alexander Gerasimoff: Der Kampf gegen die erste russische Revolution. Erinnerungen. Huber, Frauenfeld u. a. 1934.
Ronald Gaucher: Saboteure und Attentäter. Der moderne Terrorismus. Kiepenheuer & Witsch, Köln u. a. 1967.
Ben B. Fischer: Okhrana. The Paris operations of the Russian Imperial Police. Central Intelligence Agency, Washington DC 1997.
Ochrana. I: Helmut Roewer, Stefan Schäfer, Matthias Uhl: Lexikon der Geheimdienste im 20. Jahrhundert. Mit Organigrammen. Herbig, München 2003, ISBN 3-7766-2317-9, s. 325.
Catherine Evtuhov, Stephen Kotkin; The Cultural Gradient: the transmission of ideas in Europe, 1789–1991; Rowman & Littlefield, 2003 ISBN 0-7425-2063-3
Charles A. Ruud, Sergei A. Stepanov; Fontanka 16 — The Tsars' Secret Police; McGill-Queen's University Press (paperback, 2002) ISBN 0-7735-2484-3
Paris Okhrana 1885–1905 Arkivert 27. mars 2009 hos Wayback Machine. CIA historical review program (Approved for release 22 September 1993)


== Eksterne lenker ==
(en) Okhrana – kategori av bilder, video eller lyd på Commons