jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Strykekvintett

En strykekvintett er et kammermusikkensemble med fem strykeinstrumenter. Besetningen består stort sett av to fioliner, to bratsjer og en cello, eller sjeldnere to fioliner, en bratsj og to celli (eksempelvis Luigi Boccherini). Strykekvintetter med en kontrabass er sjeldnere.
Mozart skrev viktige komposisjoner for besetningen med to bratsjer, han avsluttet ofte sine kvartett-sykluser med en kvintett. Andre kjente stykekvintetter med samme besetning stammer fra Ludwig van Beethoven, Louis Spohr, Anton Bruckner, Johannes Brahms og Antonín Dvořák (som også skrev en kvintett med kontrabass).
Den mest kjente strykekvintett er Franz Schuberts Strykekvintett i C-dur D 956 (op. posth. 163) med besetningen to fioliner, en bratsj og to celli. Johan Svendsen har skrevet Strykekvintett C-dur op. 5.


== Viktige strykekvintetter ==
Komponister med verk som har hatt spesiell betydning i strykekvintettens historie er skrevet i uthevet skrift. Besetningen er to fioliner, 2 bratsjer og cello om ikke annet er angitt.

KlassisismenMichael Haydn (1737–1806): Strykekvintetter G-dur, G-dur, C-dur
Luigi Boccherini (1743–1805): 125 Strykekvintetter (mest for 2 fioliner, bratsj og 2 celli)
Wolfgang Amadeus Mozart (1756–1791): Strykekvintetter B-dur KV 174, c-moll KV 406, C-dur KV 515, g-moll 516, A-dur KV 581, D-dur KV 593, Ess-dur KV 614
Luigi Cherubini (1760–1842): Strykekvintett e-moll (for 2 fioliner, bratsj og 2 celli)
Ludwig van Beethoven (1770–1827): Strykekvintetter Ess-dur op. 4, C-dur op. 29, c-moll op. 104RomantikkenLouis Spohr (1784–1859): Strykekvintetter G-dur op. 33 Nr.1, Ess-dur op. 33 Nr.2, h-moll op. 69, a-moll op. 91, g-moll op. 106, e-moll op. 129, g-moll op. 164
Franz Schubert (1797–1828): Strykekvintett C-dur D 956 (op. 163, for 2 fioliner, bratsj og 2 celli)
Felix Mendelssohn Bartholdy (1809–1847): Strykekvintetter A-dur op. 18, B-dur op. 87
Niels Wilhelm Gade (1817–1890): Strykekvintett e-moll op. 8
Anton Bruckner (1824–1896): Strykekvintett F-dur WAB 112
Anton Rubinstein (1829–1894): Strykekvintett F-dur op. 59
Johannes Brahms (1833–1897): Strykekvintetter F-dur op. 88, G-dur op. 111
Felix Draeseke (1835–1913): Strykekvintetter A-dur oop. (for 2 fioliner, bratsj, violotta («tenor-bratsj») og cello), F-dur op. 77 (for 2 fioliner, bratsj og 2 celli)
Alexander Borodin (1833–1887): Strykekvintett f-moll (for 2 fioliner, bratsj og 2 celli)
Max Bruch (1838–1920): Strykekvintetter a-moll oop., Ess-dur oop.
Josef Rheinberger (1839–1901): Strykekvintett a-moll op. 82
Johan Svendsen (1840–1911): Strykekvintett C-dur op. 5
Antonín Dvořák (1841–1904): Strykekvintetter a-moll op. 1, G-dur op. 18/77 (for 2 fioliner, bratsj, cello og kontrabass), Ess-dur op. 97
Hubert Parry (1848–1918): Strykekvintett Ess-durSenromantikk og moderne musikkFelix Weingartner (1863–1942): Strykekvintett C-dur op. 40
Alexander Glazunov (1865–1936): Strykekvintett A-dur op. 39 (for 2 fioliner, bratsj og 2 celli)
Arnold Bax (1883–1953): Strykekvintett G-dur (for 2 fioliner, bratsj og 2 celli)
Heinrich Kaminski (1886–1946): Strykekvintett fiss-moll
Bohuslav Martinů (1890–1959): Strykekvintett
Dasypodainae

Dasypodainae er en gruppe av bier som omfatter noen av de mest primitive biene. Nyere fylogenetiske undersøkelser kan tyde på at Dasypodainae er søstergruppen til alle de andre biene slått sammen. Tidligere ble den gjerne regnet til gruppen Melittidae eller Melittinae, men nå er det vanlig å slå alle bier sammen i én stor familie, Apidae. Gruppen ble tidligere gjerne kalt Dasypodinae eller Dasypodidae, men disse navnene er opptatt av pattedyr-gruppen beltedyr. Det er kjent nesten 100 arter, 19 arter i slekten Dasypoda forekommer i Europa, én art er funnet i Norge.


== Utseende ==
Middelsstore bier (gjerne 8–15 mm), mer eller mindre tett hårete. De kjennes lettest på at bakbeina gjerne er lange og kraftige, med lang "pels" av rødlige hår, det ser ut som biene går med bukser. Forvingen har to lukkede celler i den ytre delen (submarginalceller).


== Levevis ==
Dasypodainae er solitære bier som bygger sine reir hver for seg, gjerne gravd ut i sand eller løs jord. De finnes helst i tørre områder. Som mange andre solitære bier er de vanligvis oligolektiske, det vil si at de samler pollen fra én eller noen få plantearter. Dette gjør dem til særlig verdifulle pollinatorer for de aktuelle plantene.


== Utbredelse ==
De er utbredt i Afrika, særlig i de sørlige delene, og i de nordlig tempererte områdene. De fleste artene finner man i tørre, tempererte klimaer, de mangler nesten helt i tropene.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen vepser, (Hymenoptera)
Gruppen stilkvepser, Apocrita
Gruppen broddvepser, Aculeata
Overfamilien Apoidea
Familien bier, Apidae (i vid forstand)
Underfamilien Dasypodainae
Afrodasypodaini Engel, 2005 – bare én art
Afrodasypoda plumipes (Friese, 1912) – sørlige Afrika
Dasypodaini
slekten Capicola – 13 arter, sørlige Afrika
slekten Dasypoda Latreille, 1802 – 33 arter, den palearktiske sone, flest i middelhavsområdet, 19 arter i Europa og én i Norge:
buksebie, Dasypoda hirtipes (Fabricius, 1793)
slekten Eremaphanta Popov, 1940 – 9 arter, Sentral-Asia
slekten Hesperapis Cockerell, 1898 – 38 arter, Nord-Amerika
Promelittini – bare én art
Promelitta alboclypeata Warncke, 1977 – Nord-Afrika, Den arabiske halvøy
Sambini
slekten Haplomelitta Cockerell, 1934 – 5 arter, sørlige Afrika
Samba calcarata Friese, 1908 – Kenya og Tanzania


== Referanser ==


== Kilder ==
Fauna Europa (2004) Fauna Europaea version 1.1,  www.faunaeur.org – utbredelsesdatabase for europeiske dyr.
Michez, D. (2008) Monographic revision of the melittid bees (Hymenoptera, Apoidea, Melittidae sensu lato). [1]
Ottesen, P.S. (1993, revidert 1999) Norske insekter og deres artsantall. NINA utredning 55: 1-40. [2]


== Eksterne lenker ==
(no) Dasypodainae hos Artsdatabanken 
(en) Dasypodainae hos Fossilworks 
(en) Dasypodainae hos ITIS 
(en) Dasypodainae hos NCBI 
(en) Kategori:Dasypodainae – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Dasypodainae – detaljert informasjon på Wikispecies 
Hesperapis spp. fra Nord-Amerika
Hundebrevet

Hundebrevet (færøysk: Hundabrævið) er et brev fra Færøyene, skrevet mellom 1350 og 1400. Brevet omhandler hundeavl på øyene, men har i moderne tid blitt en viktig kilde til å stadfeste mange færøyske bygders alder. Bygder som for første gang nevnes i Hundebrevet er følgende (fra nord til sør): Hattarvík, Kirkja, Viðareiði, Múli, Kunoy, Mikladalur, Húsar, Elduvík, Leirvík, Lambi, Nes, Skáli, Strendur, Selatrað, Oyri, Eiði, Hvalvík, Kollafjørður, Vestmanna, Saksun, Nólsoy, Koltur, Miðvágur, Sørvágur, Gásadalur, Mykines, Skálavík, Húsavík, Dalur, Skarvanes, Øravík, Porkeri, Vágur og Fámjin. Mange av disse bygdene kan være mye eldre, men er altså ikke nevnt i verken Fårebrevet eller Færøyingesaga.


== Referanser ==
Averøy Billag

Averøy Billag AS ble til etter en sammenslutning mellom Indre Averøya Billag A/L og Ytre Averøya Billag A/L fra 1. januar 1964. Selskapet hadde enerett på persontrafikken innenfor Averøy kommune, og hovedrutene gikk til ferjekaien på Bremsnes, hvor det var korrespondanse med MRFs ferjer til/fra Kristiansund. Billaget hadde langrute til Molde over Eide i samkjøring med Eide Auto Buss AS. Selskapets kjøretøyer var hvite med grønn dekor. Turkjøring var et av satsningsområdene, billaget produserte selv turer og ga ut egen turkatalog.


== Historikk ==
De to rutebilselskapene på Averøya ble stiftet i 1939, men trafikken kom først i gang i 1940. I første omgang var det kombinerte biler og transport av melk til meieriet i Kristiansund var en viktig begrunnelse bak etablering av billagene. På den måten slapp melkeprodusentene å transportere melka til nærmeste kai for båttransport. 
Utviklingen av trafikken tok fart etter krigen, og det ble egne person- og godsruter til alle deler av Averøya, også til småøyene på yttersida etter hvert som veier og bruer ble bygd ut dit.
I 1955 ble det åpnet ferjeforbindelse fra Tøvik sør på Averøya til Ørjavik i Eide. Hovedrutene gikk da Bremsnes – Tøvik via yttersida (Ytre) eller innersida (Indre) av Averøya. Da ble det også opprettet samarbeid med Eide Auto om ruter til Molde. I 1989 ble Atlanterhavsveien åpnet, og det ble gjennomgående bussruter Bremsnes – Molde over Kårvåg og Eide.
Den siste større endringen i rutenettet på Averøya skjedde da Atlanterhavstunnelen mellom Averøya og Kristiansund åpnet i desember 2009. Fra da av kjører rutene helt fram til Kristiansund, og det er gjennomgående ruter Kristiansund – Molde over Averøya.


== Virksomhet ==
I tillegg til persontrafikken som nevnt ovenfor, hadde Averøy Billag AS også godsbiler som i hovedsak betjente selskapets kjerneområde. Melketankkjøring og dyretransport var noen av selskapets spesialiteter. På 1980- og 1990-tallet hadde selskapet en del langtransportvirksomhet som også gikk utenlands.
I 1978 hadde selskapet 49 helårs ansatte, 20 personbusser, 15 lastebiler og 8 tilhengere. 
Fra høsten 2008 ble selskapet innfusjonert i Nettbuss Møre, som i 2003 hadde skaffet seg aksjemajoriteten i selskapet.


== Referanser ==
Trykknapp

Denne artikkelen handler om trykknapper i klær. For å lese om enkle elektriske brytere, se det.
Trykknapp eller trykklås er et par skiver av metall som kan hektes sammen. De er festet til klær, vesker og liknende som lukke- og åpne-mekanisme i stedet for knapper med knappehull, glidelåser, borrelåser, hemper, lisser og annet. 
Den ene av de to skivene har en sirkulær tapp i midten, den andre med en fordypning hvor tappen passer inn. I denne fordypningen er det en liten fjær som sørger for at delene holdes sammen inntil de kan løsnes fra hverandre med et lite rykk. Trykknapper kan festes til klesplaggene ved hjelp av et spesielt verktøy og hamres på plass. Små trykknapper kan også syes på plass.
Trykknapper ble første patentert av den tyske oppfinner Heribert Bauer i 1885 som "Federknopf-Verschluss", en nyhet for å feste mens benklær.  Andre har tillagt oppfinnelsen til en danske ved navn Bertel Sanders. 
Trykknapper brukes ofte i barnetøy fordi de er relativt lette å bruke for barn. I barnetøy som boblejakker og parkdresser er  trykknappene nå ofte erstattet med borrelåser.  


== Se også ==
Knapp
Borrelås


== Referanser ==
Esprit (tidsskrift)

Esprit er et tidsskrift grunnlagt av Emmanuel Mounier i 1932. Det beskjeftiger seg med den filosofiske retning personalismen og lar denne filosofiske skoleretning belyse alle deler av det åndelige, sosiale, økonomiske og politiske liv. Fra 1957 til 1976 ble det ledet av Jean-Marie Domenach. Paul Thibaud redigerte det også en periode. Filosofen Paul Ricoeur var en hyppig bidragsyter. Esprit er medlem av nettverket Eurozine.
Tidsskriftet har fra tidlig av kritisk drøftet andre tankesystemer i sin samtid, fremfor alt med kommunismen og kapitalismen.
Tidsskriftet kommer i sin belysning av personalistisk tenkning stadig inn på emner som forholdet mellom næringsliv og mellom sosialitet og religiøsitet, kommunisme og kristendom. 
Esprit var på 1930-tallet det fremste organ ikke bare for personalismene, men også for den nonkonformistiske bevegelse. En presentasjon av tidsskriftet av dets redaktører i 1933 fastslo at det var motstander av kompromitteringen av åndelige verdier og den etablerte orden (som Mounier kalte «den etablerte uorden») og tok mål av seg til å fordømme dens «utnyttelse fra pengemaktens side i det sosiale regime, i regjering, i pressen og så videre» Esprit opponerte mot delreformer og tok sikte på global nyoppbygging av fundamentet for det sosiale byggverk. Som sine motstandere regnet det  «individualistisk materialisme» og hevdet at «den kapitalistiske jungel var dens ytterste produkt»; «kollektivistisk materialisme», som favnet både kommunisme og kapitalisme, trass i deres innbyrdes motsetninger ved det at de hvilte på «samme metafysikk»; og den «falske fascistiske spiritualisme,» som tilsynes hadde de samme motstandsere, men som i virkeligheten strebet etter «tyrannisk avgudsdyrkelse av mindreverdige spiritualiteter: rasistisk eksaltasjon, nasjonal lidenskap, anonym disiplin, dyrkelse av staten eller føreren» eller rett og slett «sikring av egne økonomiske interesser.» Tidsskriftet var en forkjemper for «gjenfødelsen» av et «personenes fellesskap,» med front mot både liberal individualisme og kollektivisme, med ett ord, massesamfunnet:

"Tout homme, sans exception, a le droit et le devoir de développer sa personalité." (Ethvert menneske, uten unntak, har rett og plikt til å utvikle sin personlighet.)
Fra 1941 til 1944 var tidsskriftet forbudt i Vichy-Frankrike. 
Etter annen verdenskrig gjenopptok Esprit under Mounier opp sitt virke og utviklet et program for en «personalistisk revolusjon». Dette var en ny utvikling for Esprit; det ble nå involvert i deler av det franske «nouvelle gauche» (nye venstre). Tidsskriftet kritiserte bruken av tortur under Krigen i Algerie, og publiserte artikler av folk som Pierre Vidal-Naquet. Det skulle også øve innflytelse i 1970-årene på det franske annet venstre rundt Parti socialiste unifié (PSU).
Tidsskriftet eksisterer fortsatt (2009), og betraktes av mange som en pendant til marxismen i det franske «nye venstre». 


== Referanser ==


== Litteratur ==
W. Böhm og G. Flores D´Arcais: Die Pädagogik der frankophonen Länder im 20. Jahrhundert. Ernst Klett Verlag, Stuttgart 1980 ISBN 3-12-920571-3


== Eksterne lenker ==
http://www.esprit.presse.fr/ Offisiell hjemmeside
Jean-Marie Domenach

Jean-Marie Domenach (født 13. februar 1922, død 5. juli 1997) var en fransk venstreorientert, katolsk forfatter og intellektuell.


== Liv og virke ==
Han studerte ved Lycée du Parc i Lyon.
Han overtok i 1957 redaktøransvaret for tidsskriftet Esprit, det litterære og politiske organ for personalismen som ble gjenopplivet etter annen verdenskrig i 1945 av Emmanuel Mounier og videreført fra 1950 til 1957 av Albert Béguin. Han trakk seg tilbake fra dette da han var 54 år, og henga seg deretter til forfatterskap og til undervisning på universitetsnivå. Han fordømte bruken av tortur under krigen i Algerie, og arrangerte et møte for å fordømme Parismassakren i 1961.
Diplomaten og sinologen Jean-Luc Domenach er hans sønn.


== Bibliografi ==
Gilbert Dru: celui qui croyait au ciel (1947)
La propagande politique (1950)
Communism in Western Europe (1951) med Mario Einaudi, Aldo Garosci
Barrès par lui-même (1954)
Yougoslavie (1960) med Alain Pontault
Le retour du tragique (1963)
The Catholic Avant-Garde: French Catholicism Since World War II (1967) med Robert de Montvalon
Il vicolo cieco della sinistra (1970) med Thomas Molnar og Augusto Del Noce
Emmanuel Mounier (1972)
Le christianisme éclaté (1974) med Michel de Certeau
Le Sauvage et l' Ordinateur (1976)
Ce que je crois (1978)
L’autogestion c’est pas de la tarte (Maquis du Vercors) (1978) med Marcel Mermoz
Malraux (1979) med andre
Enquête sur idées contemporaines (1981)
La Violence et ses causes (Unesco, 1980) som Violence and its Causes (1981)
Lettre à mes ennemis de classe (1984)
Des idées pour la politique (1988)
Ce qu'il faut enseigner: pour un nouvel enseignement général dans le secondaire (1989)
Approches de la modernité (1990)
Europe: le défi culturel (1990)
À temps et à contretemps (1991)
Une morale sans moralisme (1992)
La responsabilité, essai sur le fondement du civisme (1994)
Le crépuscule de la culture française? (1995)
Regarder la France. Essai sur le malaise français  (1997)
Gilbert Dru, un chrétien résistant (1998) med Bernard Comte, Christian Rendu, Denise Rendu
Beaucoup de gueule et peu d'or. Journal d'un réfractaire (1944–1977) (2001)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
«Jean-Marie Domenach», Encyclopédie de l'Agora
Ekspressbuss Vestlandet

Ekspressbuss Vestlandet var et prosjekt i regi av Vestlandsrådet vedtatt høsten 2006. Prosjektet hadde som målsetting å bedre ekspressbussforbindelsen langs vestlandskysten mellom Stavanger og Trondheim. Hovedtanken var å tilby et sammenhengende ekspressbusstilbud uten bussbytter, med avgang hver time på dagtid og annenhver time på natten innen 2009, men ingenting hadde blitt oppnådd til da. I juni 2010 ble prosjektet lagt fram for Samferdselsministeren for å søke en mulig statlig medfinansiering, men dette førte ikke med seg noe og i 2011 ble prosjektet gitt opp.Prosjektet ble formelt styrt av samferdselsgruppen i Vestlandsrådet og prosjektlederen hadde kontor hos Hordaland fylkeskommune i Bergen.


== Referanser ==
Prajñāpāramitāsūtraen om de seks pāramitāer

Prajñāpāramitā sūtra om de seks pāramitāer (kinesisk: 大乘理趣六波羅蜜多經, pinyin: Dáchéng lĭ qù liù bōluómìduō jīng, Wade-Giles: Ta ch'eng li ch'ü liu po lo mi to ching, hangul: 대승이취육바라밀다경) er en av de mindre prajñāpāramitātekstene. 
Teksten er bevart i en oversettelse til kinesisk i 10 bokruller, som ble foretatt av Prajña under Tang-dynastiet. Oversettelsen ble «gitt som gave til Keiseren på den 28. dag i den 11. måned av det fjerde året av Zhēn Yuán (貞元)»  (30. desember, 788)
Teksten er ikke bevart på sanskrit eller i tibetansk oversettelse.


== Referanser ==


== Se også ==
Prajñāpāramitā
Paramita
Mahâyâna
Louis Lavelle

Louis Lavelle (født 15. juli 1883 i Saint-Martin-de-Villeréal, Lot-et-Garonne i Frankrike, død 1. september 1951 samme sted) var en frank filosof. Hans hovedverk er La Dialectique de l'éternel présent, et metafysisk verk i fire bind: De l'Être (1928), De l'Acte (1937), Du Temps et de l'Eternité (1945) og De l'Âme Humaine (1951).
Av Lavelles øvrige verker kan nevnes La dialectique du monde sensible: Lu perception visuelle de la profondeur (1921), La conscience de soi (1933), La présence totale (1934), L'Erreur de Narcisse (1939), Le Mal et la Souffrance (1940), La Parole et l'Écriture (1947) og Les puissances du Moi (1948).


== Referanser ==


== Litteratur ==
Karl Albert: Lavelle und die Philosophie des 20. Jahrhunderts. Neun einführende Kapitel, Röll, Dettelbach 1997, ISBN 3-927522-84-8
Jean Ecole: Louis Lavelle et l'histoire des idées. Olms, Hildesheim 2004, ISBN 978-3-487-12699-9 (med en fullstendig bibliografi)
Robert Theis og Claude Weber: Von Christian Wolff bis Louis Lavelle. Geschichte der Metaphysik. Olms, Hildesheim 1995, ISBN 978-3-487-09968-2
Meganomiinae

Meganomiinae er en gruppe av bier som omfatter noen av de mest primitive biene.  Tidligere ble den gjerne regnet til gruppen Melittidae eller Melittinae, men nå er det vanlig å slå alle bier sammen i én stor familie, Apidae. Det er kjent 12 arter fra Afrika.


== Utseende ==
Ganske store (10 – 22 mm), kraftige, svarte bier med klare gule tegninger. De ligner på buksamlerbier av slekten Anthidium.


== Levevis ==
Meganomiinae er solitære bier som bygger sine reir hver for seg, gjerne gravd ut i sand eller løs jord. De lever helst i tørre, ørkenaktige områder.


== Utbredelse ==
Meganomiinae er bare kjent fra Afrika og det sørlige Arabia, fra Sør-Afrika i sør til Jemen i nord, også fra Madagaskar.


== Systematisk inndeling ==

Ordenen vepser, (Hymenoptera)
Gruppen stilkvepser, Apocrita
Gruppen broddvepser, Aculeata
Overfamilien Apoidea
Familien bier, Apidae (i vid forstand)
Underfamilien Meganomiinae
Ceratomonia rozanorum Michener, 1981 – Namibia
Meganomia Cockerell, 1909 – fem arter, Sør-Afrika til Jemen
Pseudophilanthus Alfken, 1939 – fire arter, Madagaskar og Kenya
Uronomia Michener, 1981 – to arter, Madagaskar og Kenya
Uronomia flaviventris (Benoist, 1963) – Madagaskar
Uronomia stagei Michener, 1981 – Kenya


== Kilder ==
Michez, D. (2008) Monographic revision of the melittid bees (Hymenoptera, Apoidea, Melittidae sensu lato). [1]


== Eksterne lenker ==
(en) Meganomiinae hos Fossilworks 
(en) Meganomiinae hos ITIS 
(en) Meganomiinae hos NCBI 
(en) Kategori:Meganomiinae – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Meganomiinae – detaljert informasjon på Wikispecies
Sūtraen om bodhisattvaen Prajñāpāramitā

Sūtra om bodhisattva Prajñāpāramitā (kinesisk: 觀想佛母般若波羅蜜多菩薩經,  pinyin: Guānxiăng fomŭ bānruòbōluómìduō púsà jīng, Wade-Giles: Kuan hsiang fo mu p'an jo p'o lo mi to p'u sa ching, hangul: 관상불모반야바라밀다보살경), ordrett Den brede klargjøring av buddhas hellige lære. Mor til buddha, bodhisattva Prajñāpāramitā, er en av de mindre prajñāpāramitātekstene.
Teksten er bevart i en oversettelse til kinesisk i 1 bokrull, foretatt av oversatt av Tiānxīzāi (天息災, aktiv 980–1000)Teksten er ikke bevart på sanskrit eller i tibetansk oversettelse.


== Referanser ==


== Se også ==
Prajñāpāramitā
Paramita
Mahâyâna
Hjuksebø skole og barnehage

Hjuksebø skole og barnehage var et oppvekstsenter i Notodden kommune i Vestfold og Telemark fylke.
Oppvekstsenteret besto av en barneskole, barnehage og skolefritidsordning for tilsammen 120 barn i alderen 1 til 12 år. Skolen dekket trinnene 1. til 7. klasse og hadde 77 elever. Målformen var bokmål. Skolen hadde 18 ansatte.
Rektor var Johnny J. Gangsøy, Solveig Vestmoen var styrer/ nestleder og Ingrid Kasin var teamleder. Seniorrådgiver for PPT var Tor Reinsnos.
I kjelleren på skolen holdt Hjuksebø Ungdomsklubb til.
Skolen ble nedlagt 2013, lokalene ble overtatt av Hjuksebø Montessoriskole 2014.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Hjuksebø skole og barnehage sitt nettsted
Turkcell

Turkcell eller Türkcell er et tyrkisk teleselskap som tilbyr mobiltelefoni i Tyrkia, siden dannelsen av selskapet i 1994. Selskapet har 37 millioner kunder, og er dermed Europas tredje største mobiloperatør. Selskapet er børsnotert i Istanbul og New York. Omsetningen i 2008 var på 6,97 milliarder US$, eller om lag 45 milliarder norske kroner.Hovedkvarteret ligger i Istanbul, og administrerende direktør er Süreyya Ciliv. Turkcell eies direkte og indirekte av følgende eierinteresser, rangert etter andel av aksjekapitalen: TeliaSonera (37,09 %), Cukurova Group (21,22 %), Alfagruppen (13,22 %). Alfagruppen kjøpte seg inn i selskapet i 2005 for 3,2 mrd US$, gjennom å kjøpe Cukorova-aksjer i strid med aksjonæravtalen i Turkcell.
Turkcell har eierandeler og virksomhet i Aserbajdsjan, Kasakhstan, Georgia og Moldova gjennom holdingsselskapet Fintur (som eies 58,55 % av TeliaSonera og 41,45 % av Turkcell), med 12,8 millioner kunder per 31.desember 2008. I tillegg har Turkcell 300 000 kunder på Nord-Kypros. 
Turkcell har aksjemajoriteten i det ukrainske mobilselskapet Astelit, som gjennom brandet «Life:)» har oppnådd 11,2 millioner kunder i Ukraina siden oppstarten i februar 2005. I 2008 ble russiske Alfagruppen dømt til å selge seg ned til 4,99 % i Turkcell, på grunn av Turkcells flertallsposisjon i Astelit, som er en konkurrent til Alfa-Telenor-eide Kyivstar GSM i Ukraina.  Ellers driver Turkcell via Life:) også mobilselskapet Best Mobile i Hviterussland, med 200 000 kunder.
For en oversikt over TeliaSoneras strid med Alfagruppen om kontrollen over Turkcell, se: Alfagruppen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Turkcell – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Orkana Forlag

Orkana Forlag AS er et norsk forlag som ble grunnlagt i Stamsund i Lofoten i 1993. Forlaget har også kontor i Oslo, men har beholdt basen i Stamsund. Orkana gir ut sakprosa, skjønnlitteratur og barnebøker med tilknytning til kystmiljøer, nordnorske 
forfattere og temaer. Forlegger og redaktør er Elisabeth Johansen.
I 2010 ble Orkana akkreditert som akademisk utgiver og har etablert avdelingen Orkana Akademisk som gir ut fagfellevurderte og poenggivende publikasjoner. Læringsforlaget ble overtatt i 2013 for å få tilgang til det akademiske markedet på Østlandet.


== Eksterne lenker ==
(no) Offisielt nettsted 
Intervju med Elisabeth Johansen i Lofotposten
Toril Torlei

Toril Torlei (født 1955 i Bergen) var en av de første «værdamene» i TV 2, sammen med Reidun Holmøy og Siri Kalvig. Hun har skrevet boken Gamle værtegn : for nye værprofeter, som er en bok om værtegn.


== Bibliografi ==
1998 Gamle værtegn : for nye værprofeter ISBN 82-91991-00-6