jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Magne Lerø

Magne Lerø (født 7. april 1954) er en norsk redaktør og forfatter. Han er redaktør og eier av Ukeavisen Ledelse, nettavisen Dagens Perspektiv, bransjeavisen Dagligvarehandelen og magasinet Plot gjennom selskapet Medier og Ledelse AS.
Lerø har vært direktør i Vårt Land, administrerende direktør på Lovisenberg Diakonale Sykehus og i stiftelsen Diakonissehuset Lovisenberg, forlagssjef i Verbum og Genesis og informasjonssjef i Norges KFUK-KFUM. Han har også vært styremedlem og i flere bedrifter og organisasjoner. Han var i 2001 medlem av Menighetsfakultetets forstanderskap.Lerø var tidligere ansvarlig redaktør og daglig leder i Ad Fontes Medier AS, et datterselskap av Mentor Medier, og var gjennom dette ansvarlig redaktør for blant annet Økonomisk Rapport, Ukeavisen Ledelse, Gründer og Ny Tid. Disse publikasjonene hadde egne underordnede redaktører bortsett fra Ukeavisen Ledelse, der Lerø selv var ansvarlig redaktør.
Lerø har teologisk embetseksamen fra Det teologiske menighetsfakultet og Master of Management fra Handelshøyskolen BI. Han har skrevet artikler i flere fagbøker, senest i 2015 i Politiledelse og Helt med - I samme fellesskap uavhengig av funksjonsevne.


== Bibliografi (utvalg) ==
Dag Håkon Hellevik og Magne Lerø (2005). Tabber, tull og tankesurr - siden sist. Norske ledere og politikere i manesjen 2001-2004. Oslo: Næringslivets Forlag. ISBN 82-997200-0-1. 
Magne Lerø (2003). Toppsjefen : vurdert av medarbeidere, fagfolk og lederutvelgere. Oslo: Genesis. ISBN 82-476-0271-7. 
Magne Lerø (1987). Lederskap i dag : håndbok for ledere i kristent arbeid. Oslo: Verbum. ISBN 82-543-0311-8. 
Sindre Eide, Magne Lerø og Finn Wagle (1986). Tro i dag - sentrum. Aschehoug. ISBN 9788203129025. 


== Referanser ==
Virginia-klassen (ubåt)

For listen med alle skipsklassene med navnet Virginia, se her.Virginia-klassen angrepsubåter er den nyeste ubåt-typen i den amerikanske marinen.
Virginia-klassen ubåter ble utviklet av Electric Boat. Klassen ble vedtatt av Senatet og Representantenes hus i USA i 1996. Klassen var et svar på at USA ikke lengre trengte ubåt-klassene som ble utviklet under Den kalde krigen. Den forrige ubåt-klassen, Seawolf, var en superubåt og et resultat av strategiene utviklet under den kalde krigen. Etter Sovjetunionens fall, fikk USA et annet trusselbilde og andre behov for sin ubåtflåte.
Kravene til Virginia-klassen ubåter var at de skulle kunne gå inn på grunt vann, forsvinne og bli der opptil tre måneder. De skulle også kunne samle inn etterretning og ilandsette spesialstyrker. 
Ubåtene er spesiallaget for å ligge stille på havets bunn i ca. 3 måneder om gangen for å spionere på andre land.
Man har også mulighet til å modifisere torpedomagasinet for å ta med 40 US Navy SEALs og utstyr.


== Virginia-klassen ubåter ==


=== Block I ===
USS «Virginia» (SSN-774)
USS «Texas» (SSN-775)
USS «Hawaii» (SSN-776)
USS «North Carolina» (SSN-777)


=== Block II ===
USS «New Hampshire» (SSN-778)
USS «New Mexico» (SSN-779)
USS «Missouri» (SSN-780)
USS «California» (SSN-781)
USS «Mississippi» (SSN-782)
USS «Minnesota» (SSN-783)


=== Block III ===
USS «North Dakota» (SSN-784) (leveres 2014)
USS «John Warner» (SSN-785) (leveres 2015)
USS «Illinois» (SSN-786)
USS «Washington» (SSN-787)
USS «Colorado» (SSN-788)
USS «Indiana» (SSN-789)
USS «South Dakota» (SSN-790)
USS «Delware» (SSN-791)


=== Block IV ===
SSN-792–SSN-801 har ikke fått navn enda. Er forventet vedtatt i forsvarsbudsjettet for 2014.


=== Block V ===
SSN-802–SSN-804 har ikke fått navn enda. Disse båtene vil sannsynligvis ha en såkalt Virginia Payload Module (VPM). Dette vil gi ubåtene litt av kapasiteten til de fire ubåtene i Ohio-klassen som er ombygget med 154 kryssermissiler, og som vil bli tatt ut av tjeneste rundt 2019.


== Litteratur ==
Stephen Saunders RN, red. (2004). Jane's Fighting Ships 2004-2005 (107 utg.). Jane’s Information Group Limited. s. 836. ISBN 0-7106-2623-1.
Svolværgeita

Svolværgeita er en 150 meter (356 moh) høy fjelltopp på sørvestsiden av Fløyfjellet, like utenfor Svolvær på Austvågøy i Lofoten. Toppen ble første gang registrert besteget 1. august 1910 av  Ferdinand Schjelderup, Alf Bonnevie Bryn og Carl Wilhelm Rubenson.
I sommervarmen i august 1998 opplevde Svolvær en luftspeiling som overbeviste lokalbefolkningen om at Svolværgeita var begynt å rase sammen. Den dramatiske meldingen ble sendt ut på NRK radio, og fjernsynsstasjoner og avisfolk ble flydd inn til Lofoten. Siden kunne statsmeteorologen berolige folk med at det dreide seg om en luftspeiling fremkalt av lysbrytning mellom varm og kald luft, fordi solen skinte på en svært varm fjellvegg. Dermed så det for betrakteren virkelig ut som om «geitens» venstre horn lente seg inn mot det høyre. Ansvarlig i Vågan kommune hadde allerede sendt en alpin redningsgruppe opp i fjellet og fått stanset alle klatrere på vei opp. Evakuering av boligene like under fjellet var under forberedelse da den lykkelige meldingen kom om at det hele var et synsbedrag.


== Referanser ==
Smokey and the Bandit

Smokey and the Bandit er en amerikansk actionkomedie fra 1977 regissert av Hal Needham. Filmen handler om en bilkjører som tar en halsbrekkende utfordring som går ut på å frakte 400 kasser med øl gjennom flere delstater. Frakten er illegal og byr på flere utfordringer enn han regner med. Etter å ha tatt opp en kvinnelig haiker får han en hissig sheriff i hælene. Hovedrollene spilles av Burt Reynolds, Sally Field, Jackie Gleason og Jerry Reed, mens sentrale biroller spilles av Pat McCormick, Paul Williams og Mike Henry. 
Filmen ble meget populær og fikk to oppfølgere: Smokey and the Bandit på farten igjen (1980) og Smokey and the Bandit Part 3 (1983). Sistnevnte uten Reynolds.  


== Handling ==
Ungkaren Bandit regnes som en legende innen trailermiljøet i USA. En dag blir han oppsøkt av de to utspekulerte forretningmennene Big Enos Burdette og hans sønn, som gir ham en utfordring ingen tidligere har klart. Utfordringen er at han og trailer-kompisen skal kjøre til Texarkana for å hente 400 kasser med ulovlig øl som de skal bringe til Atlanta i Georgia. Alt dette må skje på 28 timer. Før han takker ja klarer han å forhandle seg frem til en anseelig sum penger til en rask bil. Dermed legger de i vei; Bandit foran i en sort Pontiac og Snowman et stykke bak i en lastebil. På turen fra Texas plukker han opp en haikende ung kvinne ved navn Carrie. Det Bandit og kompanjongen ikke vet er at hun egentlig har stukket av fra et bryllup hvor hun skulle gifte seg med sheriffens sønn. Etter en stund har de sheriffen og hans sønn i hælene, og han er villig til å forfølge dem langt utenfor sin egen jurisdiksjon.


== Om filmen ==


=== Popularitet og økonomi ===
Smokey and the Bandit ble en stor publikumssuksess, spesielt i USA hvor den spilte inn over $126 millioner og ble den fjerde mest innbringende filmen i 1977.Produksjonskostnadene var bare på $3,3 millioner. I tillegg ble Burt Reynolds betalt en millioner dollar på forhånd.


=== Anmelderne ===
Den fikk god omtale i USA, noe som gjenspeiles i at den har oppnådd 80 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmkritikeren Leonard Maltin har gitt den 3 av 4 stjerner. Den har fått tre av fire i Film Max.Den fikk middels god omtale av de norske anmelderne.


=== Annet ===
Fra denne har den norske filmen Børning hentet en del inspirasjon.


== I rollene ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Smokey and the Bandit på Internet Movie Database 
(no) Smokey and the Bandit hos Filmfront 
(sv) Smokey and the Bandit i Svensk Filmdatabas 
(da) Smokey and the Bandit i Danmark Nationale Filminstitut 
(fr) Smokey and the Bandit på Allociné 
(nl) Smokey and the Bandit på MovieMeter 
(en) Smokey and the Bandit på AllMovie 
(en) Smokey and the Bandit på Turner Classic Movies 
(en) Smokey and the Bandit på Rotten Tomatoes 
(en) Smokey and the Bandit på Metacritic
Hjelpekrysser-krigsmerket

Hjelpekrysser-krigsmerket (Kriegsabzeichen für Hilfskreuzer) er en tysk militær utmerkelse.


== Historie ==

Merket ble innført 24. april 1941 og var tiltenkt mannskap på hjelpekryssere, som hovedsakelig var handelsfartøy som ble bevæpnet for å bistå den tyske Kriegsmarine.


== Kriterier ==
Det ble utdelt til mannskap som:

Ble såret i strid
Deltok på spesielt suksessfullt oppdrag
Viste utmerket lederskap


== Design ==
Designer var Wilhelm Ernst Peekhaus fra Berlin. Merket har i senter et vikingskip som seiler på jordkloden, med en krans av ekeløv rundt. I toppen er det tredje rikes riksvåpen. Ekekransen og skipet er gullfarget og jordkloden er sølvfarget. Merket ble i begynnelsen laget i buntmetall, men kom senere i sink.


== Spesialklasse ==
Det ble laget en spesialklasse med diamanter i hakekorset, kun én av disse skal være utdelt. Mottaker var orlogskaptein Bernhard Rogge, kommandør på «Atlantis», som mottok merket i januar 1942 av Storadmiral Erich Raeder


== Se også ==
Liste over tyske militære utmerkelser 1933-1945


== Kilder ==
THE AUXILIARY CRUISER BADGE
Wehrmacht-Awards
Stein P. Aasheim

Stein Peter Aasheim (født 27. juli 1951) er en norsk forfatter, fotograf og turmann. 
Aasheim er kjent fra flere ekspedisjoner i Himalaya (Trango-ekspedisjonen i 1984 og den første norske bestigningen av Mount Everest i 1985), sykkeltur i Sahara, fottur i Ny-Guinea, ridetur i Mongolia, en serie skiturer på Svalbard, Grønland, Sibir og Gobi, og kanoturer i Tasmania, rundt Svalbard og på Nahanni River i Yukon, og ridetur i Patagonia. Sammen med familien tilbragte han i 2003 ett år på Svalbard. Han har lenge vært bosatt i Isfjorden i Rauma, der han blant annet har vært i ledelsen for Norsk Fjellfestival i nabobygda Åndalsnes.
Han var ekspedisjonsdeltaker til Sørpolen fra oktober 2011 sammen med Vegard Ulvang, Harald Dag Jølle og Jan-Gunnar Winther. Ekspedisjonen fulgte samme rute som Roald Amundsens ekspedisjon fulgte i 1911–1912 og hadde som mål å komme fram til polpunktet 100 år etter Amundsen. 


== Utgivelser ==
1985 Trango – triumf og tragedie (Scanbok forlag)
1986 Femundsmarka nasjonalpark og omkringliggende fjellstrøk (Den Norske Turistforenings årbok); redaktør
1988 Stein P's eventyrlige reiser (Mortensens forlag)
1989 Vestkysten eller døden (Scanbok)
1991 Gjennom Sibir i nordmenns fotspor (Mortensen)
1992 Fem fjell. Fem kontinenter. Fem uker; medforfatter: Ivar Tollefsen
1993 Vegard Ulvang (Cappelen)
2003 Svalbard – Fangstfamilien på 79° nord (Cappelen)
2007 Antarktis – en eventyrlig seilas (NRK); medforfatter: Arne Nævra
2008 Svalbard – Norges nasjonalparker, b. 7 (Gyldendal)
2012 I Roald Amundsens skispor : kappløpet til Sørpolen - 100 år etter (Cappelen Damm) ISBN 978-82-02-39188-1


== Referanser ==
Lyngheimåler

Lyngheimåler (Perconia strigillaria) er en sommerfugl i gruppen av de egentlige målere  (Geometridae). Denne lysgrå arten lever på lyngheier og i åpen skog med feltvegetasjon av lyng. I Norge forekommer den på Østlandet og Sørlandet.


== Utseende ==
Em middelsstor (vingespenn 28 – 37 mm), slank, lysgrå måler, hannen noe mørkere enn hunnen som er nærmest gråhvit. Hannens antenner er fjærformede, hunnens trådformede. Forvingen er forholdsvis smal, med tre eller fire parallelle, brune tverrbånd. Både for- og bakvingene har en mer eller mindre tydelig, liten, mørk flekk i midten. Bakvingen har to eller tre tverrbånd. Larven er glatt, mørkegrå med en lysere ryggstripe.


== Levevis ==
Denne arten finnes på steder der det vokser lyng, som er larvenes næringsplanter. De kan finnes både på røsslyng (Calluna vulgaris) og andre lyng-arter (poselyngslekta). De kan også forekomme på busker i erteblomstfamilien, for eksempel ginst (Genista spp.), gyvel (Cytisus spp.) og gulltorn (Ulex spp.). De voksne målerne flyr om natten i juni – juli.


== Utbredelse ==
Lyngheimåleren finnes i Europa. I Norge er den bare funnet på Østlandet og Sørlandet, i Østfold, Akershus, Telemark, Aust-Agder og Vest-Agder.


== Litteratur ==
Aarvik, Leif, Berggren, Kai, Hansen, Lars Ove. 2000. Norges Sommerfugler. Catalogus Lepidopterorum  Norwegiae. Norsk entomologisk forening. 192 sider. ISBN 82-995095-1-3
Aarvik, Leif, Hansen, Lars Ove, Vladimir Kononenko. 2009. Norges Sommerfugler. Håndbok over Norges dagsommerfugler og nattsvermere. Norsk entomologisk forening, Naturhistorisk museum, Universitetet i Oslo. 432 sider. ISBN 978-82-996923-2-8


== Eksterne lenker ==
(en) lyngheimåler i Encyclopedia of Life 
(en) lyngheimåler i Global Biodiversity Information Facility 
(no) lyngheimåler hos Artsdatabanken 
(sv) lyngheimåler hos Dyntaxa 
(en) lyngheimåler hos Fauna Europaea 
(en) lyngheimåler hos NCBI 
(en) Kategori:Perconia strigillaria – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Nettsiden Svenska Fjärilar, med bildegalleri
www.nhm.uio.no/fakta/zoologi/insekter/norlep/ Norges sommerfugler – Et norskspråklig nettsted om norske sommerfugler.
Bilde av larven, fra Kimmo's Lep site
Arild Vatn

Arild Vatn (født 17. mai 1952) er en norsk professor som er tilknyttet Noragric ved Universitetet for miljø- og biovitenskap (UMB) på Ås. Han tok sin doktorgrad i landbruksøkonomi ved daværende Norges landbrukshøgskole i 1983. 21. mai 2008 ble Vatn tilsatt som professor ved The Heyerdahl Institute. Han er internasjonalt kjent via forskjellige publikasjoner.
I 1979 ble han cand. agric. i landbruksøkonomi og han tok doktorgraden i 1983 (dr. scient.) i samme fag. 


== Boken «Institutions and the Environment» ==
Association for Evolutionary Economics (AFEE) og European Association for Evolutionary Political Economy (EAEPE) gikk i 2008 sammen om å hedre økonomer som har utmerket seg innen institusjonell økonomi. Med boken «Institutions and the Environment» ble Vatn én av fire prisvinnere (én av to i kategorien «over 35 år»). Boken har mottatt strålende anmeldelser fra fremstående kapasiteter innen økonomi og statsvitenskap. Boken søker å forklare betydningen av institusjoner for økonomiske prosesser, hvordan de påvirker menneskers handlinger og hvordan mennesker i sin tur påvirer institusjonene. I 2008 ble Vatn tildelt Thorstein Veblen-prisen for boken «Institutions and the Environmnent».


== Verv ==
Vatn er den nåværende presidenten for European Socety of Ecological Economics. Han er også leder for Forskningsrådets prosjekt, «Miljø 2015». Vatn er leder for sommerskoleserien «Theories and Methods for Sustainability Research (Series)» (2005–2009), fire sommerskoler arrangert ved ulike europeiske universiteter og finansiert av EU/Marie Curie. I 2008 var Vatn koordinator for Noragrics masterutdannelse «International Environmental Studies».
Thor Heyerdahl-professoratet er et fireårig åremålsprofessorat  finansiert likt mellom Noragric og The Heyerdahl Institute. Det er plassert på Noragric, Ås, som koordinerer UBMs program «Helse og utvikling».


== Priser og hedersbevisninger ==
2002: NLHs forskningspris


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==

(no) Publikasjoner av Arild Vatn i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin

(no) Publikasjoner av Arild Vatn i BIBSYS
Stridshode

Et stridshode er den delen av et missil, rakett eller torpedo som skal gi virkning i målet.),  Ofte er dette sprengstoff, men også kjemiske og biologiske stridshoder finnes, i tillegg til atomstridshoder. For å få dette sprengstoffet til å tenne, må det til en fenghette eller et brannrør, så stridshodet har to hoveddeler - detonator og sprengstoff.
Et interkontinentalt ballistisk missil kan inneholde flere stridshoder. For eksempel RS-28 Sarmat kan ta med seg 10 tunge (550 kilotonns sprengvirkning) eller 15 lette (150 kilotonn) MIRV stridshoder,


== Eksempler ==
9N314-M - stridshodet til et luftvernmissil
W87 - kjernefysisk stridshode


== Referanser ==
Halvbad

Halvbad eller sittebad er en hydroterapiteknikk eller vannterapiteknikk. Kroppen blir bare halvveis dekket av vann, vannet kan tilsettes kullsyre, olje, svovel, urter, mineraler eller andre stoffer. Det finnes lite dokumentasjon som bekrefter at metodene har noen virkning. Noen sykehus anbefaler halvbad ved sår etter kirurgi i området ved endetarmsåpning og/eller skjedeåpning, her brukes det ren grønnsåpe i vannet.Den katolske presten Sebastian Kneipp (1821- 97), var kjent for sine vannkurer der også sittebad ble brukt i behandlingen.


== Se også ==
Neseskylling
Wudu


== Referanser ==
Aron Winter

Aron Mohamed Winter (født 1. mars 1967 i Paramaribo i Surinam) er en tidligere nederlandsk fotballspiller og nåværende trener for den kanadiske klubben Toronto FC.
Han debuterte for Ajax Amsterdam 6. april 1986, da han kom innpå som innbytter for Frank Rijkaard i en kamp mot FC Utrecht. I løpet av tiden hos Ajax var han med på å vinne cupvinnercupen i 1988 og UEFA-cupen i 1992. Etter UEFA-cupseieren gikk han til den italienske klubben Lazio Roma.
Han spilte for Roma i fire år, uten at laget vant noen titler, og vinteren 1996 gikk han til Milano-klubben Internazionale. Her spilte han sammen med berømtheter som Roberto Baggio, Giuseppe Bergomi og Gianluca Pagliuca, og laget vant UEFA-cupen i 1998. Dette ble den eneste tittelen Winter var med å vinne med Internazionale.
Etter tre år i Milano gikk han i 1999 tilbake til Ajax. Etter en krangel med treneren Co Adriaanse i 2001 ble han utleid til Sparta Rotterdam. Etter et år i Rotterdam tilbrakte han igjen sesongen 2002/03 i Amsterdam, og la opp sommeren 2003. Han spilte sin siste kamp under treneren Ronald Koeman 2. oktober 2002 i mesterligaoppgjøret mot Rosenborg, som endte 0-0.


== Landslagskarrieren ==
Winter debuterte på Nederlands landslag 25. mars 1987 i en kamp mot Hellas. Året etter ble han nominert i troppen til EM 1988 i Tyskland, der Nederland sikret landets eneste internasjonale tittel.
Han spilte også i de følgende tre europamesterskapene 1992, 1996 og 2000, samt i verdensmesterskapene i 1990, 1994 og 1998. Etter EM 2000, der Nederland ble slått ut i semifinalen, avsluttet Winter landslagskarrieren etter sju turneringer, 84 landskamøper og seks scorede mål.


== Eksterne lenker ==
(de) Aron Winter – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Aron Winter – FIFA 
(en) Aron Winter – UEFA 
(en) Aron Winter – Transfermarkt 
(en) Aron Winter – Transfermarkt (manager) 
(en) Aron Winter – national-football-teams.com 
(en) Aron Winter – WorldFootball.net 
(en) Aron Winter – FootballDatabase.eu 
(de) Aron Winter – fussballdaten.de 
(en) Aron Winter – EU-Football.info
Claudia Cardinale

Claude Joséphine Rose «Claudia» Cardinale (født 15. april 1938 i Tunis i det franske protektoratet Tunisia) er en italiensk skuespiller.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Cardinales foreldre var italienske skuespillere som bodde i Tunis. Hun vokste opp der, i bydelen La Goulette der det bodde mange italienere. Moren Yolande Greco var etterkommer av innvandrere fra Sicilia. Faren, jernbanearbeideren Francesco Cardinale, kom også derfra. Han var født i Gela. Claudias morsmål var siciliansk. Italiensk lærte hun først i ungdomsårene. Hun hadde også i yngre alder lært seg tunisisk arabisk og fransk.


=== Karriere ===
I 1957 vant hun ved en tunisisk skjønnhetskonurranse en reise til filmfestivalen i Venezia. Hun fikk siden undervisning ved en skuespillerskole i Roma og fikk nesten omgående småroller.
Produsenten Franco Cristaldi valgte Cardinale, tok hånd om hennes karriere og giftet seg med henne (1966, skilsmisse 1975). Hun ble internasjonal stjerne i begynnelsen av 1960-årene, hovedsakelig gjennom sin rolle i Federico Fellinis suksessfilm 8 1/2 (1963).
I 2019 ble hun utnevnt til storoffiser av den franske Æreslegionen.


== Filmografi ==
1960 – Rocco og hans brødre
1961 – Piken med kofferten
1963 – 8½
1963 – Leoparden
1963 – Den rosa panteren
1965 – Sandra
1968 – Ondt blod i Vesten
1969 – Det røde telt
1972 – Hevneren fra Marseille
1974 – Kontrapunkt
1979 – Flukten til Athena
1983 – Den råbarkede
1920 – Gjengenes by


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(it) Offisielt nettsted 
(en) Claudia Cardinale – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Claudia Cardinale på Internet Movie Database 
(no) Claudia Cardinale hos Filmfront 
(sv) Claudia Cardinale i Svensk Filmdatabas 
(da) Claudia Cardinale på Filmdatabasen 
(da) Claudia Cardinale på Scope 
(fr) Claudia Cardinale på Allociné 
(en) Claudia Cardinale på AllMovie 
(en) Claudia Cardinale hos Turner Classic Movies 
(en) Claudia Cardinale hos Rotten Tomatoes 
(en) Claudia Cardinale hos TV Guide
Orion Pictures

Orion Pictures Corporation er et amerikansk filmselskap som produserte og utgav en rekke filmer i årene fra 1978 til 1999. Selskapet har også vært involvert i TV-produksjon og syndikering på 1980- og starten av 1990-tallet. Orion Pictures ble lansert i et fellesforetak mellom Warner Bros. og tre filmprodusenter i United Artists. Selv om det aldri ble et stort selskap, fikk det et positivt rykte med mange filmsuksesser og kjente personligheter på ryggen. Woody Allen, James Cameron, Jonathan Demme, Oliver Stone og andre bemerkelsesverdige filmregissører jobbet alle med Orion i løpet av selskapets mest suksessrike år fra 1978 til 1992. Fire av filmene utgitt av Orion har vunnet Oscar for beste film: Amadeus (1984), Platoon (1986), Danser med ulver (1990) og Nattsvermeren (1991). Selskapet gikk konkurs mot midten av 90-årene, men i 2013 ble det relansert av filmselskapet Metro-Goldwyn-Mayer.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Orion Pictures på Internet Movie Database
Rotfrukt

En rotfrukt er en rot med en viss størrelse som kan brukes til mat. De blir gjerne regnet som en type grønnsak. Rotfrukter inneholder mye vitaminer, mineraler og fiber. Rotfrukter har den fordelen at de kan lagres over lang tid, og er derfor en god og billig vintermat i nordlige strøk. Rotfrukter blir gjerne kokt og bakt, og i noen tilfeller også stekt. De har relativt lang koketid.
Rotvekster har lang historie som kulturvekster og har vært dyrket i uminnelige tider.Rotfrukter brukes til mat for mennesker, men dyrkes også som forvekster og for industriell bearbeiding.


== Eksempler på rotfrukter ==
Velkjente i Norge :
Gulrot
Kålrot
Nepe
Potet
Pastinakk
Reddik
Rødbete
Turnips
Jordskokk
Persillerot
Pepperrot
Mye brukt i andre land :
Søtpoteter
Yams
Maniok (Kassava)
Sukkerbete
Ingefær


== Litteratur ==
Lars-Eric Samuelsson og Ulf Schenkmanis: Dyrk grønnsaker. Oslo 1997.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Root vegetables – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Lars-Eric Samuelsson og Ulf Schenkmanis: Dyrk grønnsaker. Oslo 1997.
Makramé

Makramé (ordet stammer fra arabisk) er kunsten å knytte snorer til bruks- eller pynteformål. Resultatet blir ofte tekstillignende. Ved å bruke forskjellig tykkelse og/ eller farge på snorene, kan en lage mønstre.
De vanligste knutene en brukte var båtsmannsknop, kjerringknop, og variasjoner med halvstikk. Teknikkene antas å ha blitt utviklet av arabiske håndverkere omkring 1300-tallet, og siden spredt via sjøfarende folk som så seg nytte av det.
I seilskutetiden ble makrame brukt til forsterkninger og foringer på tauverk og annet der en trengte en mindre glatt eller hard overflate. Andre teknikker kunne brukes til matter (plattinger). Knop og knuter var noe en måtte kunne, mens kunnskap om flettinger og vevlignende teknikker ikke var like utbredt. 
I dag er makrame en av mange håndarbeidshobbyer der de fleste ting som blir laget er mest til pynt.


== Eksterne lenker ==
(en) Macrame – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Pål Stensholt

Pål Magnus Stensholt (født 13. februar 1990) er en norsk tidligere fotballspiller som spilte som målmann for Sarpsborg 08, KFUM Oslo, Ørn Horten og Follo FK. Stensholt begynte karrieren i Sparta (senere Sarpsborg 08), før han var på utlån til KFUM Oslo. Han spilte også nesten to sesonger i Ørn Horten i 2. divisjon. 
Stensholt spilte i Follo FK fra sommeren 2012 og ut 2014 sesongen, og var med på opprykk fra 2. divisjon til 1. divisjon 2012, og direkte nedrykk sesongen etter. Etter sesongen 2014 valgte Stensholt å trappe ned karrieren med spill for Sarpsborg FK i 4.divisjon. Sesongen etter la han keeperhanskene på hylla bare 25 år gammel, og spiller nå som utespiller på amatørnivå. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Pål Stensholt – Transfermarkt 
(no) Pål Stensholt – Norges Fotballforbund