jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Arad (Israel)

Arad (hebraisk עֲרָד; arabisk عراض) er en moderne by i Sørdistriktet i Israel, på grensa til ørknene i Judea- og Negev. Byen er den første planlagte byen i Israel og ble grunnlagt i 1962.Byen ligger 25 km vest for Dødehavet og 45 km øst for Beersheba. Det bor 23 300 mennesker i byen, inkludert askenasiske og sefardiske jøder, både sekulære og religiøse, beduiner, svarte hebreere, samt israelere født i Israel og nye immigranter. Byen ble grunnlagt i november 1962 som den siste grunnlagt utviklingsbyen og den første planlagte byen i Israel. Byen er kjent for å være ren, ha tørr luft og fungerer som en stor attraksjon for mennesker med astma fra hele verden.Som den nest-største byen i Israel i areal (embetsområde) finnes det mange store offentlige steder og fasiliteter i Arad, blant annet Tel Arads ruiner, Arad park, en flyplass og Israels første legale rasebane. Den er også velkent for sine årlige musikkfestivaler, som var den mest populære musikkfestivalen i landet frem til 1995, og fremdeles blir holdt årlig.


== Søsterbyer ==
 Burlington, Vermont
 Wilmington, Delaware
 Dinslaken


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Arad, Israel – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Aliyah

For kvinnenavnet, se Aliyah (navn).
Aliyah (hebraisk עלייה, Aliya, «oppstigning») refererer til jødisk innvandring til Israels land (og siden staten ble opprettet i 1948, Staten Israel). Det motsatte fenomenet, jødisk utvandring fra Israel, blir referert til som yerida (utvandring).


== Religiøse, ideologistiske og kulturelle konsepter ==
Aliyah blir betraktet som et viktig konsept i jødisk kultur og et grunnleggende konsept i sionismen, ivaretatt i Loven om tilbakevending, som gir alle jøder rett til å innvandre til og bosette seg i Israel og ved det automatisk oppnå israelsk statsborgerskap. Jøder som gjennomfører aliyah blir kalt for oleh (m. entall), olah (f. entall) eller olim (flertall). Mange religiøse jøder ser på aliyah som tilbakekomsten til Det lovede land som en del av Guds bibelske løfte til etterkommerne av de hebraiske patriarkene Abraham, Isak og Jakob. Aliyah er etter noen tolkninger inkludert som et bud i de 613 bud gitt av Tanakh.
Innen sionismen inkluderer uttrykket aliyah (flertall aliyot) både frivillig innvandring av ideologiske, følelsesmessige eller praktiske grunner og flukt fra jødisk forfølgelse. Størsteparten av jødene som i dag bor i Israel, har røtter i andre land. Mange av disse valgte selv å bosette seg i Israel fremfor andre land, selv om en del også ble tvunget til å forlate sitt opprinnelige hjemland. Israel, som vanligvis blir referert til som et «innvandrerland», er også, i større målestokk, et flyktningland.
I den vanligste tradisjonelle jødiske rekkefølgen av Tanakhs bøker, er det siste ordet i Tanakh (altså det siste ordet i den originale hebraiske versjonen i Andre Krønikebok 36, 23) veya`al, en bydeform med samme røtter som ordet aliyah, og betyr «la ham dra opp [til Israel]».


=== Sionistisk aliyah (Fra 1882) ===
I sionistisk historie er de forskjellige aliyahbølgene, som begynte da biluim ankom Israel fra Russland i 1882, ofte kategorisert etter dato og immigrantenes hjemland.


=== Første aliyah (1882–1903) ===

Mellom 1882 og 1903 innvandret rundt 35 000 jøder til Palestina, som da var en provins i Det osmanske riket. Majoriteten av disse hørte til Hovevei Zion- eller Bilu-bevegelsen, og kom fra det jødiske bosetningsområdet i Tsar-Russland, og en mindre del kom fra Jemen. Mange grunnla jordbrukssamfunn. Blant byene disse innvandrerne opprettet er Petah Tikva (allerede i 1878),  Rishon LeZion, Rosh Pina og Zikhron Ya'aqov. I 1882 etablerte jemenittiske jøder en ny bydel i Jerusalem i Silwan, sørøst for murene av Gamlebyen ved Olivenberget.


=== Andre aliyah (1904–1914) ===


=== Tredje aliyah (1919–1923) ===


== Se også ==
Sionisme


== Litteratur ==
Ben-Gurion, David From Class to Nation: Reflections on the Vocation and Mission of the Labor Movement  (hebraisk),  Am Oved (1976)
Jens Holmboe

Jens Holmboe  er navnet til flere personer:

Jens Holmboe (1752–1804), som organiserte nyryddinga av Målselv og Bardu
Jens Holmboe (1821–1891), embetsmann, stortingsmann og statsråd
Jens Holmboe (1880–1943), botaniker
Jens Stuevold Holmboe (1943–), oversetterDet fins også en svensk lege, Jens Holmboe, i Hudiksvall, f. 1947, sønn av den norsk-svenske lege Arne Holmboe
Sjumerlja

Sjumerlja (russisk: Шумерля, tsjuvasjisk: Çĕмĕрле, Şěměrle) er en by i Republikken Tsjuvasjia i Russland. Den ligger på den nordøstlige bredden av elva Sura, rundt 110 km sørvest for Tsjuvasjias hovedstad Tsjeboksary. Byen har et areal på 13,3 km² og hadde 31 720 innbyggere under folketellingen i 2010.
Sjumerlja ble grunnlagt i 1916 og fikk bystatus i 1937. Byen befinner seg langs jernbanestrekningen Nizjnij Novgorod–Uljanovsk.


== Folketall ==
Merknad: 1959–2010 er data fra folketellinger


== Eksterne lenker ==
(ru) Offisielt nettsted 
(en) Shumerlya – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
FNs delingsplan for Palestina

FNs delingsplan for Palestina ble den 29. november 1947 stemt frem av De forente nasjoner for å avslutte Det britiske palestinamandatet innen 1. august 1948, for å løse Midtøsten-konflikten i Det britiske palestinamandatet. Planen ble formelt benevnt som «FNs hovedforsamlings resolusjon 181». Planen ble godkjent av FNs hovedforsamling med 33 stemmer mot 13, med 10 nøytrale. For å ta høyde for stor innvandring etter jødeforfølgelsene i Europa og holocaust, ble jødene tildelt 56% av Palestina mens araberne fikk 43%, med resten (1% - Jerusalem og omgivelser) som corpus separatum, en internasjonal sone. 
Denne planen ble sett på som urettferdig av palestinerene og ble avvist av dem og av arabiske makter. 
Det førte senere til den første krigen i Palestina i 1948.
Planen ville dele opp Palestinaterritoriet inn i jødiske og arabiske stater, med det store Jerusalem-område, inkludert Betlehem, under internasjonal kontroll.


== Litteratur ==
Odd Karsten Tveit (2018). Gudfaren : Trygve Lie – Generalsekretæren som sviktet FN. Kagge Forlag. s. 123–139. ISBN 9788248922155. 


== Se også ==
Området Palestina
staten Palestina
Kanasj

Kanasj (russisk: Кана́ш) er en by i Republikken Tsjuvasjia i Russland. Den ligger rundt 70 km sør for Tsjeboksary. Innbyggertall: 50 593 (folketelling 2002), 54 585 (folketelling 1989).
Kanasj ble grunnlagt i 1891 som Sjikhrany (russisk: Шихраны), og fikk sitt nåværende navn i 1925. Byen ligger ved et viktig jernbaneknutepunkt.


== Eksterne lenker ==
(ru) Offisielt nettsted 
(en) Kanash – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Канаш – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Liste over fredsavtaler i Midtøsten

Dette er en liste over fredsavtaler i Midtøsten. Den er ikke komplett.


== Syrias diplomati og fredsavtaler ==
UNSMIS


== Irakisk-kurdisk diplomati ==
Alger-avtalen (1975)


== Arabisk-israelsk diplomati og fredsavtaler ==
Fredsforslag lagt frem av greve Folke Bernadotte (1947–1948)
Sikkerhetsrådets resolusjon 242  (22. november 1967)
Sikkerhetsrådets resolusjon 338 (22. oktober 1973)
Camp David-avtalen (1978)
Den egyptisk-israelske fredsavtalen (1979)
Madridkonferansen i 1991
Oslo-avtalen (1993)
Interimsavtalen (Oslo II) (1995)
Wye-avtalen (23. oktober, 1998)
Camp David-forhandlingene 2000
Taba-forhandlingene (januar, 2001)
Elon-fredsplan (2002)
Veikartet for fred (30. april 2003)
Genève-avtalen (20. oktober 2003)
Camp David-forhandlingene 2000
Genève-avtalen (20. oktober 2003)


== Den tyrkiske frigjøringskrigen diplomati ==
Alexandropoltraktaten (1920)
Lausannetraktaten (1923)


== Første verdenskrig diplomati ==
Sykes-Picot-avtalen (1916)
Hussein-McMahon-korrespondansen
Paris fredskonferanse, 1919
Freden i Sèvres
Levanger lærerhøgskole

Levanger lærerhøgskole var en høgskole for lærerutdanning på Levanger i Nord-Trøndelag. Skolen ble etablert som Levanger offentlige lærerskole i 1892 og ble i 1994 fusjonert inn i Høgskolen i Nord-Trøndelag.
Skolen var en direkte videreføring av Klæbu seminar, etablert 1839, som i 1892 nedla sin virksomhet i Klæbu og flyttet til Levanger. Den het Levanger lærerskole fra 1967 og Levanger lærerhøgskole fra 1981. 
Fra 1984 tilbød skolen høgskolestudier i andre fag. Først et grunnfag i ledelse og personalarbeid, og fra 1989 også ingeniørutdanning. Som følge av fagutvidelsen endret skolen navn til Høgskolen i Levanger fra 1992 til høgskolereformen i 1994.


== Litteratur ==
Anders Forfang. Klæbu seminar : et lidet mindeskrift : med tillæg om Levanger lærerskole. Trondheim, 1902
Karl Ræder og Ånund Vatne. Frå Levanger lærarskole til 125-års minnet for Klæbu seminar. Levanger, 1966
Levanger lærarskole, Klæbu seminar 150 år. Redigert av Tov Solheim. Levanger, 1989. ISBN 82-991499-1-6
Birger Sivertsen. Klæbu seminar : et intellektuelt arnested på bygda 1839-1892. Tapir forlag, 2001. ISBN 82-519-1693-3


== Eksterne lenker ==
kildenett.no: Høgskolen i Nord-Trøndelag
Tsivilsk

Tsivilsk (russisk: Циви́льск, tsjuvasjisk: Çěрпӳ) er en by i Republikken Tsjuvasjia i Russland. Den ligger ved elva Tsivil, rundt 30 km sørøst for Tsjeboksary. Innbyggertall: 12 967 (folketelling 2002), 10 053 (folketelling 1989).
Tsivilsk blir første gang nevnt i 1584, i et edikt fra regenten Boris Godunov, som lot bygge en festning på stedet, som innen 1590 hadde blitt til en bosetning. Den fikk byrettigheter i 1781.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Tsivilsk – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Carden-Loyd Mk VI

Carden-Loyd Mk VI var en britisk lett stridsvogn («tankette»).
I 1920-årene fikk man i Frankrike og Storbritannia en endring i hvordan man så for seg stridsvognens utforming og rolle på slagmarken. I stedet for store stridsvogner med store mannskaper så man for seg små tallrike en- eller tomanns stridsvogner som skulle fungere som et slags mobilt infanteri utstyrt med mitraljøser. Serien med lette stridsvogner produsert av Carden-Loyd var et av resultatene av denne tilnærmingen til utforming og taktikk.
Mk VI bygget videre på tidligere design utviklet av Carden-Loyd og ble produsert fra 1928 av Vickers-Armstrongs som da hadde kjøpt opp Carden Loyd. Mk VI var utstyrt med en mitraljøse som også kunne fjernes fra kjøretøyet og monteres på en egen trefot, og representerer et skille mellom idéen om små lette en- og tomanns stridsvogner og overgangen til idéen om et transportkjøretøy for våpen som ble videreutviklet i form av for eksempel Universal Carrier.

Carden-Loyd Mk VI ble eksportert til flere land. Den ble også produsert under lisens i en rekke land og mange senere stridsvogner basert på Mk VI ble utviklet, blant annet de italienske Carro Veloce 29 og Carro Veloce 33, de polske TK.1 og TK.3 og den sovjetiske T-27.


== Kilder ==
Peter Chamberlain og Chris Ellis (2002). Tanks of the World 1915-1945. London: Cassell & Co. s. 78. ISBN 0-304-36141-0. 
Ian V. Hogg (2000). Allied Armour of World War Two. Ramsbury: The Crowood Press Ltd. s. 8-10. ISBN 1-86126-325-2.
Jadrin

Jadrin (russisk: Я́дрин, tsjuvasjisk: Етěрне) er en by i Republikken Tsjuvasjia i Russland. Den ligger på høyre bredd av elva Sura, rundt 70 km sørvest for Tsjeboksary. Innbyggertall: 10 573 (folketelling 2002).
Den ble grunnlagt i 1590 som en befestet bosetning. Den fikk innvilget bystatus i 1781.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Yadrin – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Visible Noise

Visible Noise er et britisk plateselskap. Blant gruppene til selskapet er Lostprophets, Bring Me the Horizon og Bullet for My Valentine.


== Eksterne lenker ==
Artikkelen har ingen egenskaper for offisielle lenker i Wikidata
Alatyr (by)

Alatyr (russisk: Ала́тырь, tsjuvasjisk: Улатăр) er en by i Republikken Tsjuvasjia i Russland. Den ligger ved samløpet mellom elvene Sura og Alatyr, rundt 150 km sørvest for Tsjeboksary. Innbyggertall: 43 161 (folketelling 2002).
Den ble grunnlagt i 1552 som en befestet utpost. Bystatus ble innvilget i 1780. Alatyrs betydning vokste kraftig etter byggingen av jernbanen Moskva—Rjazan—Kazan i 1894.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(ru) Offisielt nettsted 
(en) Alatyr – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Medium Tank Mk III

Medium Tank Mk III var en britisk stridsvogn nær beslektet med Medium Tank A6-serien produsert av Vickers-Armstrongs. Bare tre prototyper ble bygget av denne stridsvognen før den ble kansellert.
Mk III hadde ett hovedtårn med en 3 punds kanon og en 7,62 mm mitraljøse montert koaksialt med denne. Foran hovetårnet hadde den to mindre tårn med en 7,62 mm mitraljøse hver.
Dimona

Dimona (דִּימוֹנָה, arabisk ديمونة) er en israelsk by i Negevørkenen, 36 kilometer sør for Beersheba og 35 kilometer vest for Dødehavet over Aravakløften i Sørdistriktet. Byens navn stammer fra en bibelsk by, nevnt i Josva 15, 21–22. 


== Historie ==


=== Byen blir grunnlagt ===
Lokalstyret Dimona var en av utviklingsbyene som ble grunnlagt i 1950-åra under lederskap av Israels første statsminister, David Ben-Gurion. Dimona ble grunnlagt i 1953 og bosatt i 1955, for det meste av immigranter fra Nord-Afrika, som også konstruerte byens hus. Dimonas emblem (som et lokalstyre) ble vedtatt 2. mars 1961 og dukket første gang opp på frimerker 24. mars 1965.
Da det israelske nukleærprogrammet startet senere samme tiår, ble Negev Nuclear Research Center lagt i nærheten av byen fordi den på grunn av ørkenen var isolert, samtidig som det var mulig å bo der.


=== Dimona i dag ===
På tross av en nedgang i befolkningstall i 1980-årene, begynte byens befolkning å øke i begynnelsen av den russiske immigrasjonen i 1990-årene. I dag er Dimona den tredje største byen i Negev, med en befolkning på 33 900. Omtrent en tredjedel av byens befolkning er sysselsatt i industrien (kjemiske anlegg ved Dødehavet, som Dødehavsfabrikken, høyteknologi og klesbutikker), og en annen tredjedel i servicesektoren. På grunn av ny teknologi har mange arbeidere blitt overflødige de siste årene, hvilket gjør at arbeidsløsheten er på 10 %. 4. februar 2008 ble en israelsk kvinne drept og 38 andre skadet av en palestinsk selvmordsbomber i et terrorangrep.


== Befolkning ==

Dimona er hjemmet til det svarte hebraiske samfunnet, som blir styrt av grunnleggeren og den spirituelle lederen Ben Ammi Ben-Israel. Det bor omtrent 2000 svarte hebreere i Dimona, med kontakter i Arad, Mitzpe Ramon og Tiberiasområdene. Deres offisielle status i Israel var en omdiskutert sak i mange år, men i mai 1990 ble problemet løst ved utstedelsen av først B/1-visum, og et år senere, utstedelse av midlertidig residens. Status ble utvidet til august 2003, da Israels innenriksdepartement godkjente permanent opphold.


== Transport ==
I begynnelsen av 1950-årene ble en jernbanelinje anlagt fra nord til sør. Jernbanen bandt Beersheba og Dimona sammen med Sentral- og Nord-Israel.


== Søsterbyer ==
 Andernach, Rheinland-Pfalz, Tyskland (1975)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Dimona – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Richard Wicklund-Hansen

Richard Wicklund-Hansen (født 4. mars 1934 i Vestvågøy, død 12. august 2017 i Oslo) var grunnlegger og eier av Wicklund-Hansen International AS, som han dannet den 14. november 1990. Han hadde alle rettigheter for Personal Assessment Test (PAT) utenfor USA. Han var en aktiv debattant i media rundt temaer som ansettelser og personlighetstester. 
Wicklund-Hansen var utdannet siviløkonom fra Handelshøyskolen BI i Oslo. Han var en veteran innen norsk sjakk og en aktiv deltager i turneringer i inn- og utland. Han innehadde mange lederverv innenfor sjakklubber i inn- og utland. I 1998 var han arrangøransvarlig for NM i sjakk i Oslo.
Richard Wicklund-Hansen var sønn av Richard Hansen, som i mange år var kontorsjef i firmaet J.M. Johansen i Stamsund.


== Litteratur ==
Richard Wicklund-Hansen: Rekrutteringsmanualen, 2007. ISBN 9788271460457


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Richard Wicklund-Hansen – chessgames.com
Landsverk L-120

Landsverk L-120 var den første stridsvogn anskaffet av det norske forsvaret. Den var anskaffet på prøve fra det svenske verkstedet AB Landsverk i Landskrona i Skåne. Forsvaret overtok chassiset til en prøvemodell som først var levert til det svenske forsvar. Denne eneste norske stridsvogn før den andre verdenskrig ble utstyrt med norskprodusert tårn og panser og deltok i flere øvelser ved dragonregimentene gjennom de siste førkrigsårene. Den befant seg i en garasje på Gardermoen 9. april 1940 og ble stående igjen der da Akershus Dragonregiment nr. 1 mobiliserte. Neste dag ble den tysk krigsbytte, og dens videre skjebne er ukjent.


== «Rikstanken» eller «Kongstanken» ==
Som første tiltak for å utstyre kavaleriet med moderne panservåpen bestilte forsvaret i 1936 et stridsvognchassis fra Landsverk (senere Kockums) i Landskrona. Det ble først levert i juli 1937, og var ett av to chassiser som var produsert for det svenske forsvaret tidligere i 1937, men ble kjøpt tilbake for levering til Norge. Dette var ikke lenger aktuelt for svenskene, som i mellomtiden hadde bestilt et større antall stridsvogner av typen Stridsvagn L-60 fra Landsverk AB. Prisen ble redusert fra 50 000 til 30 000 svenske kroner fordi stridsvognen ble levert uten panser og pansertårn. Forsvaret ville ikke spandere panserstål på dette prøveeksemplaret, så det ble utstyrt med alminnelige stålplater og et hjemmeprodusert tårn. Det ble bevæpnet med et 8 mm Colt M/29 maskingevær.
Vittige tunger ga denne eneste norske stridsvognen kallenavnene «Kongstanken» eller «Rikstanken». 
Den ble  første gang brukt under en feltmanøver på Jæren i 1938. Ifølge et øyenvitne ble øvelsen den rene forferdelsen på grunn av primitivt materiell, «bortsett fra manøverens eneste skrekk, den gamle tank som ristet, gikk og stod, alt etter som den fant for godt.» Motoren viste seg upålitelig og ga stridsvognen en toppfart på bare 25 km/t. Bremsene var også dårlige, noe som førte til at vognen kolliderte med et tre under en øvelse i Trøndelag. Den var for øvrig med under alle større militære øvelser i 1938–39.
Da dragonregiment nr. 1 på Gardermoen dro ut i krig etter mobilisering om morgenen 10. april 1940, ble stridsvognen etterlatt i garasjen. Samme dag ble Gardermoen inntatt av tyskerne, som dermed erobret stridsvognen. Dette krigsbyttet var et populært fotomotiv for de tyske soldatene i mai 1940. Siden forsvant Norges første stridsvogn sporløst og endte kanskje som skrapmetall til tysk krigsindustri.


== Noter ==
References


== Litteratur ==
Jensen, Åke F. (1995): Kavaleriet i Norge 1200–1994: Utvikling og innsats gjennom 800 år. Elanders forlag, Oslo. ISBN 82-90545-43-6
Kristiansen, Tom: (2008): Tysk trussel mot Norge? Forsvarsledelse, trusselvurderinger og militære tiltak før 1940. Fagbokforlaget, Oslo. ISBN 978-82-450-0674-2
Christoffersen, Ole (2011): Stridsvognsjubileum. Norske reserveoffiserers forbund  (NROF)
http://www.nrof.no/images/Marketing/Om%20oss/.../Stridsvognjubileum.docx
Landskronakultur: Stridsvagn L-120. http://www2.landskrona.se/kultur/landsverk/militart/stridsvagnar/l120.html
Kvernesodden

Kværnesodden er Rendalens største fotballbane. Den har plass til ca. 100 personer og er hjemme banen til Rendalen IL, som spiller i 5. divisjon.
Loven om tilbakevending

Loven om tilbakevending (hebraisk: חוק השבות, ḥok ha-shvūt; engelsk: Law of Return) er en israelsk lov, opprinnelig fra 1950, da minnene etter andre verdenskrig og holocaust fortsatt var friske, som gir alle som er jøder, av jødisk avstamning, og deres ektefeller retten til å immigrere til Israel og få statsborgerskap.


== Loven ==
Den 5. juli 1950 vedtok Knesset, Israels parlament, punkt 5710-1950 Loven om tilbakevendig. Etterfølgende lovgivning om innvandringssaker kom med nasjonalitetsloven av 1952. Disse to lovgivningen kombinerer religion, historie, nasjonalisme og demokrati, på en unik måte for Israel. Tilsammen gir lovgivningen spesielle rettigheter til jøder med det mål å forenkle innvandring til jødenes nedarvede hjemland.
Loven om tilbakevendig erklærer at Israel ikke bare utgjør et hjem for innbyggere i staten, men også til alle medlemmer av det jødiske folk overalt – om de så lever i fattigdom og frykt for forfølgelse eller i velstand og trygghet.
Loven gir rett til tilbakevending til de født jøder (ved å ha en jødisk mor eller bestemor), de av jødisk ætt (ved å ha en jødisk far eller bestefar) og de som konverterer til jødedommen (ortodoks, reform, eller konservative trosretninger – ikke sekulære – selv om reforme og konservative konverteringer må finne sted utenfor staten, i likhet med sivile ekteskap)


=== Mening ===
Tilbakevendingsloven ga rettslig grunnlag for en av sionistbevegelsens målsetninger – å skaffe en løsning til det jødiske folks problem ved gjenopprettingen av et hjem for det jødiske folk i Eretz Yisrael, Israels land. I tilbakevendingsloven setter Staten Israel sionistbevegelsens «bekjennelse» i praksis, som lovet i Israels selvstendighetserklæring og anerkjent av Folkeforbundet i 1922, når det ble pålagt Storbritannia å etablere et jødisk nasjonalhjem, og av FN i FNs delingsplan for Palestina av 1947, som lå til grunne for etableringen av Israel som en uavhengig jødisk stat.


=== En religiøs og kulturell visjon ===
Jødisk innvandring til Eretz Israel (Israels land) ble ikke bare sett på som en oppfyllelse av en religiøs kulturell visjon, men ble skildret som det eneste levedyktige valget for jøder som søkte tilflukt fra antisemittisk forfølgelse. Mens andre stater hadde nektet masseinnvandring av jødiske flyktninger arbeidet sionisttilhengerne i Palestina med en påtakelig politisk virkelighet ut fra lengselen etter et jødisk hjemland, og fremsatte det som et presserende middel for en fortsatt overlevelse.


== Lignende lover i andre land ==
Det er enkelte andre land som også har lover som gir personer av bestemt avstamning rett til statsborgerskap. Tyskland har hatt en slik lov, som gir tyskkulturelle en slik rett, siden 1909. Også Irland, Hellas og Storbritannia har lignende lover.


== Referanser ==

(engelsk) Law of Return 5710-1950 – Israels utenriksdepartement
Zoé kirken

Zoé kirken [sic] er en lokal menighet på Sellebakk, i Fredrikstad grunnlagt i 1992. Menigheten er registrert som et eget trossamfunn, men har kontakter med andre menigheter, både i Norge og i utlandet. Menigheten er en del av pinsebevegelsen. I begynnelsen ble møtene holdt i leide lokaler, men i juni 2002 ble den nye kirken innviet.ZoéKirken driver gjenbruksbutikk i Sellebakk sentrum.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Hjemmesider
Guillaume Gille

Guillaume Gille (født 12. juli 1976 i Valence) er en fransk håndballtrener og tidligere håndballspiller, fra 2020 landslagssjef for Frankrike. Fra 2016 til 2020 var han assistenten til Didier Dinart på det franske herrelandslaget.Gille er ridder av Æreslegionen.


== Karriere ==


=== Klubb ===
Han spilte som bakspiller på det tyske laget Hamburg 2002–2012. Han har en yngre bror, Bertrand, som også var profesjonell håndballspiller, og som han spilte sammen med både på klubblag og på landslaget.


=== Landslag ===
Gille debuterte på det franske landslaget 26. november 1996. Han spilte på laget som vant VM 2001, EM 2006, OL 2008, VM 2009, EM 2010 og OL 2012. Han har dessuten bronsemedaljer fra VM 2003, VM 2005 og EM 2008.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Guillaume Gille – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Guillaume Gille – Olympedia 
(en) Guillaume Gille – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(fr) Guillaume Gille – Frankrikes olympiske komité 
(en) Guillaume Gille – Det europeiske håndballforbundet (EHF) 
(fr) Guillaume Gille – Handzone