jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Charles Kikonyogo

Charles Nyonyintono Kikonyogo (født 13. september 1935, død 2001) var en ugandisk økonom. Han var sentralbanksjef for Ugandas bank fra mai 1990 til mai 2000. 
Før han ble sentralbanksjef var han visesentralbanksjef fra 1975 til 1979. Han begynte å jobbe hos sentralbanken i 1967. I tillegg til sin rolle i Ugandas bank var han også sentralbanksjef for Botswanas bank fra 1982 til 1986. 
Kikonyogo var han med og styre Ugandas økonomi inn i ønonomisk stabilitet. Han jobbet mye med koordinering mellom sentralbanken og Finansdepartementet, og fikk dreid sentralbanken i retning av en strengere finanspolitikk, som ga en mer stabil økonomi. Han var også med og fikk vedtatt reformer som fjernet valutareguleringene, for å få bukt med ulovlig handel med valuta, samt å fjerne styringen av rentenivået slik at bankene selv kan sette utlåns- og innskuddsrentene.Han startet sin skolegang ved Ndimulaba Primary School i Bukuya i Mubende-distriktet. Videre gikk han på Makerere College School og Kings College Buddo, der han gikk ut i 1956. Etter endt utdanning ved Royal Technical College of East Africa (i dag University of Nairobi), tok han en bachelorgrad ved Brandeis University i Boston. Han har også en mastergrad i statsvitenskap fra Sycrause University. 


== Referanser ==
Sulaiman Kiggundu

Dr. Sulaiman Kiggundu (født rundt 1950, død 21. juni 2008 i Sør-Afrika) var en ugandisk økonom og politiker. 
Kiggundu har en doktorgrad i økonomi fra Boston University. Han var sentralbanksjef for Ugandas bank fra 1986 til 1990. I 1995 etablerte han Greenland Bank, en bank som ble oppløst av sentralbanken i 1998. I forbindelse med uregelmessigheter rundt oppløsingen, der han ikke greide å betale banken $ 370.000 som han skyldte, sonet han i 2002 seks måneders fengsel.Fra 2005 ledet han partiet Forum for demokratisk endring (FDC). 
Han døde av tykktarmskreft på Donald and Gordon Hospital i Sør-Afrika.


== Referanser ==
The Sleeping Prince (skuespill)

The Sleeping Prince er et teaterstykke som hadde premiere på West End i 1953. I hovedrollene spilte Laurence Olivier og Vivien Leigh. Teaterstykket handler om en prins som prøver å forføre en korpike. Manus er skrevet av Terence Rattigan. Den 1. november 1956 hadde det premiere på Broadway med Michael Redgrave og Barbara Bel Geddes i hovedrollene. Produksjonen ble avsluttet 22. desember 1956 etter 60 forestillinger. 
Marilyn Monroes produksjonsselskap, Marilyn Monroe Productions, kjøpte rettighetene til teaterstykket og var med på å produsere filmen Prinsen og korpiken med Monroe og Olivier i hovedrollene. Olivier regisserte også filmen, mens Rattigan skrev manuset. Den 8. desember 1963 hadde en musikalversjon av teaterstykket, The Girl Who Came to Supper, premiere på Broadway. I hovedrollene spilte José Ferrer og Florence Henderson. Produksjonen ble avsluttet 14. mars 1964 etter 112 forestillinger. 


== Handling ==
I 1911 i England, skal George V bli kronet til konge om noen få dager. I mellomtiden ankommer mange viktige gjester til Buckingham Palace, for å være til stede under kroningen. Flere av de kongelige blir med for å se en forestilling, med Mary Morgan i hovedrollen. Rett etter forestillingen får Prinsregenten Charles møte hele rollebesetningen, som han umiddelbart blir interessert i - og han inviterer Mary til en middag ved palasset. Men når Mary ankommer, føler hun seg skuffet når hun oppdager at Charles er alt for stiv og pompøs for hennes smak. Charles ignorerer Mary store deler av kvelden, på grunn av telefon-samtaler og andre situasjoner.
Men prinsregenten forandrer etter hvert oppførsel og taktikk, noe som fører til at de to kysser. Mary innrømmer at hun kanskje er i ferd med å bli forelsket i Charles. Kvelden avsluttes med at Mary besvimer på grunn av all aktiviteten og for mye alkohol, så Charles plasserer henne på et soverom i palasset. Dagen etter, når Mary våkner, overhører hun en samtale med en gruppe tyskere som planlegger å styrte prinsregenten. Mary møter dronningen, som inviterer henne til å delta på kroningen av George V. Etter seremonien nekter Mary å informere Charles, om planene om å styrte ham. Men Charles oppdager at han allerede har forelsket seg i Mary, og ønsker å bli hos henne.


== Eksterne lenker ==
The Sleeping Prince hos Internet Broadway Database
The Girl Who Came to Supper

The Girl Who Came to Supper er en musikal skrevet av Harry Kurnitz, basert på teaterstykket The Sleeping Prince (1953), skrevet av Terence Rattigan. Sangene er skrevet av Noël Coward. Musikalen handler om en prinsregent som prøver å forføre en korpike. Den hadde premiere på Broadway i 1963, med José Ferrer og Florence Henderson i hovedrollene, og ble avsluttet etter 112 forestillinger.


== Handling ==
Handlingen foregår i London i 1911, i forbindelse med kroningen av Georg V. Den amerikanske korpiken Mary Morgan blir introdusert for den baltiske storhertugen Charles, prinsregent av Carpathia, etter at han ser henne i West End-musikalen The Coconut Girl. Hun blir snart involvert i livene til både hans tenåringssønn, kong Nicholas III, og dronningmoren.


== Sanger ==


== Oppsetninger ==


=== Premiere på Broadway ===
Musikalen hadde premiere i Boston i 1963 og turnerte i USA og Canada. Den fikk blandet mottakelse i byene den var innom. Da president John F. Kennedy ble drept 22. november 1963, ble det bestemt å droppe sangnummeret «Long Live the King (If He Can)». Musikalen hadde premiere på Broadway Theatre på Broadway 8. desember 1963 og ble avsluttet 14. mars 1964, etter 112 forestillinger. Den ble regissert av Joe Layton og produsert av Herman Levin.Opprinnelige rolleinnehavere:

José Ferrer som storhertug Charles, prinsregent av Carpathia
Florence Henderson som Mary Morgan
Irene Browne som dronningmoren
Sean Scully som kong Nicolas III
Tessie O'Shea som Ada Cockle
Roderick Cook som Peter Northbrook
Jack Eddleman som Tony Morelli
Marian Haraldson som Jessie Maynard
Ilona Murai som lady Sunningdale
Carey Nairnes som majordomo


== Priser og nominasjoner ==


=== Premiereversjonen på Broadway ===


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) The Girl Who Came to Supper på Internet Broadway Database
Étoile de Cristal

Étoile de Cristal var en fransk filmpris som ble delt ut fra 1955 til 1975.  Prisen ble grunnlagt på initiativ fra det franske filmakademiet, Académie du Cinéma, og hadde seks forskjellige kategorier. Vinnerne ble bestemt av kritikere og fagpersoner fra ulike felt i den franske filmindustrien. Étoile de Cristal ble erstattet med César-prisen i 1975, som nå er den franske versjonen av Oscar.
Qianjiang

Qianjiang kan være:

Den subprovinsielle by Qianjiang i provinsen Hubei i Folkerepublikken Kina,
Bydistriktet Qianjiang i byprovinsen Chongqing i Kina.
Cymbidium

Cymbidium er en orkidé-slekt bestående av 52 eviggrønne arter i orkidé-familien Orchidaceae. Planteslekten ble først beskrevet av Olof Swartz i 1799. Navnet 'cymbidium' ble først brukt i 1815, og er avledet av det latinske ordet 'cymba' som betyr 'båt'.


== Utbredelse ==
Cymbidium forekommer i tropisk og subtropisk Asia (blant annet i det nordlige India, Kina, Japan, Malaysia, Filippinene og Borneo) og i Nord-Australia. De storblomstrede variantene, som man får de storblomstrede hybridene fra, har sine voksesteder i høyden.


== Karakteristika ==
Cymbidium-plantene er sympodiale, det vil si at de vokser sidelengs. De kan bli 60 cm høye, med klaseformet blomsterstand på opptil 90 cm. Blomsterstanden vokser fra bunnen av den nyeste pseudobulben. Hver blomst kan ha en diameter på mellom 5 cm og 10 cm, alt etter hvilken art det dreier seg om. De blomstrer om vinteren, og hver plante kan ha opptil femten eller flere blomster. Denne planteslekten har et fantastisk fargespekter, med arter som blomstrer i hvitt, grønt, gul-grønt, kremhvitt, gult, brunt, rosa, rødt, orange og sort (og kronbladene kan også ha innslag av andre farger), men ikke blått. En blomst kan vare i rundt ti uker. De har en voksaktig konsistens. Det avrundede begerbladet og kronbladet er omtrent like store.
Det finnes også arter som dufter, særlig gjelder dette de kinesiske artene. De duftende artene har blitt dyrket i tusenvis av år, særlig i Kina. Cymbidium-orkideer ble populære i Europa i viktoriatiden. En av grunnene til deres popularitet er at de klarer seg i forholdsvis lave temperaturer (helt ned til 7˚ C).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Cymbidium i Encyclopedia of Life 
(en) Cymbidium i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Cymbidium hos Fossilworks 
(en) Cymbidium hos ITIS 
(en) Cymbidium hos NCBI 
(en) Cymbidium hos The International Plant Names Index 
(en) Cymbidium hos Tropicos 
(en) Kategori:Cymbidium – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Cymbidium – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Cymbidium – detaljert informasjon på Wikispecies
Ståle Stein Berg

Ståle Stein Berg (født 14. august 1971 i Hovet i Hol kommune) er en norsk dramatiker og den første i Norge som har tatt en doktorgrad i kunstnerisk utviklingsarbeid med vekt på film.
Berg flyttet til Bergen i 1992 for å studere filosofi, men avbrøt studiene året etter for å avtjene sivil tjenesteplikt ved Film og TV-akademiet i Oslo.
Han ble tatt opp som student på det første kullet for manusforfattere ved Den norske filmskolen på Lillehammer i 1997, og ble uteksaminert i desember 2000. På skolen skrev han filmmanusene Himmelstormaren og Hormoner og andre demoner som elevarbeider, den siste var sluttarbeidet.
Berg ble senere tatt opp som stipendiat på filmskolen med fagområdet film og dramaturgi, noe som munnet ut i doktorgraden i mai 2009.
Under Kosmorama 2006 vant han sammen med Sara Johnsen Kanonprisen for beste manus med Vinterkyss. De to ble også nominert til Amandaprisen 2005 i klassen beste filmmanuskript for filmen.Ståle Stein Berg sitter i styret i Norske Dramatikeres Forbund.


== Arbeider ==
2000: Himmelstormaren
2001: Hormoner og andre demoner
2003: Jonny Vang
2005: Vinterkyss (med Sara Johnsen)
2007: Størst av alt (medforfatter TV-serie)
2012: To liv (medforfatter spillefilm)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Profil fra 2003 hos filmprodusenten Maipo
Ståle Stein Berg hos Norske Dramatikeres Forbund
(en) Ståle Stein Berg på Internet Movie Database 
(sv) Ståle Stein Berg i Svensk Filmdatabas 
(fr) Ståle Stein Berg på Allociné 
(en) Ståle Stein Berg på AllMovie 
(en) Ståle Stein Berg hos The Movie Database
Christianshavns torv (København)

Christianshavns torv er en sentral firkantet plass i bydelen Christianshavn i København. Den skjæres gjennom av hovedgaten Torvegade. Christianshavn metrostasjon har nedganger på plassen.
Den islandske «bøsseskytte» (dvs artillerist) Jon Olafsson forteller i sine erindringer at da han første gang kom til København i 1615, fantes ikke Knippelsbro. Skulle man fra byen over til Amager, måtte man ta fergen som gikk fra fergebroen for enden af Store Færgestræde. Vel fremme ved Amager la båten til kai ved Kivnæs, der Christianshavn Torv ble anlagt få år senere. Navnet Kivnæs skyldtes all kivingen blant fergepassasjerene som kjempet om å få plass om bord.Torget er tegnet inn i Johan Semps planlegging av den befestede bydelen i 1617 for Christian IV, og plassert på det høyeste punktet på øyen Refshalen. Plassen fungerte som grønnsakstorg i årene 1868-88, opprinnelig reservert for amagerbøndene, men det kom også gartnere fra andre steder.Torget ble hetende Børnehustorvet da Børnehuset ble flyttet dit fra 1662 og rasphuset fra 1739–42 av Philip de Lange (fra 1790 kalt Tugt-, Rasp- og Forbedringshuset) og senere Christianshavns Straffeanstalt eller Kvindefængslet (oppført 1864–65 av N.S. Nebelong) på østsiden av plassen. Fengselet ble revet i 1928 og i 1930 avløst av Lagkagehuset (= Bløtkakehuset) tegnet av Edvard Thomsen.
På torget står granittskulpturen, Grønlandsmonumentet, utført av Svend Rathsack (1885-1941).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Gravearbeid rundt 1928
Filmopptak fra 1935
Alf Bøe

Alf Bøe (født 8. september 1927 i Bergen, død 8. juni 2010 i Oslo) var en norsk kunsthistoriker og museumsmann.Etter gymnaset seilte Bøe en tid til sjøs. Han studerte deretter kunsthistorie ved Universitetet i Oslo der han i 1954.
Bøe var fra 1976 til 1995 direktør for Oslo kommunes kunstsamlinger og spilte en sentral rolle i etableringen av ved Munchmuseet i Oslo. Han er kjent for sine evner til å få samlet inn penger fra norsk og utenlandsk næringsliv til kunstmuseale formål. Blant hans største innsatser i så henseende er at han fikk det japanske konsernet Idemitsu Kosan til å donere 57 millioner til Munch-museet. Bøe har en betydelig produksjon av kunsthistoriske publikasjoner bak seg.
Bøe ble i 1992 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden «for fortjeneste av norske museer.» I 1999 ble han tildelt Norsk Forms Hederspris.
Han var sønn av arkeologen Johannes Bøe (1891–1971) og  Dagny Godager (1896–1982).


== Bibliografi (utvalg) ==
Geir Grung: arkitekten og hans verk, med forord av Jørn Utzon, Oslo: Arkitekturforlaget, 2001
med Inger Helene N. Stemshaug: Tias Eckhoff: en pionér i norsk industridesign, Oslo: Kunstindustrimuseet i Oslo, 1998
Nora Gulbrandsen på Porsgrund, Oslo: Huitfeldt, 1994
Edvard Munch, Oslo: Aschehoug, 1992 (oversatt til flere språk)
Samliv med fortiden: 50 anmeldelser av norske bygningsmiljøer, Oslo: Gyldendal, 1976
Norsk/Norwegian industrial design, Kunstindustrimuseet i Oslo, Oslo: Tanum, 1963
med Thale Riisøen: Om filigran: Teknikk, historikk, filigran i norsk eie, Vestlandske kunstindustrimuseum og Kunstindustrimuseet i Oslo, Oslo: Universitetsforlaget, 1959
From Gothic revival to functional form. A study in Victorian theories of design,Oslo: Universitetsforlaget, 1957


== Referanser ==
Niels Heidenreich

Niels Heidenreich (født 8. juni 1761 i Foulum, død 7. august 1844) var en dansk gullsmed og kjent som den personen som stjal og smeltet om Gullhornene i 1802.Heidenreichs oppvekst skal ikke ha vært god. Han bosatte seg i København og slo inn på en kriminell løpebane. Han ble dømt til døden for falskmynteri i 1788, men dommen ble senere omgjort til livsvarig tukthus. Som tukthusfange arbeidet han for Det kongelige kunstkammer og laget et sett falske nøkler som han tok med seg da han ble løslatt i 1798.Den 4. mai 1802 brøt han seg inn i Det kongelige kunstkammer ved Christiansborg ved hjelp av nøklene og stjal de to gullhornene. Han smeltet dem om hjemme i Larsbjørnsstræde og brukte gullet til å fremstille smykker, skospenner og nipspagoder, for en stor del oppblandet med messing. Kjøperne av «guldhornsgull» leverte gullet tilbake og det ble smeltet om på Den Kongelige Mønt. Dermed forsvant sporene etter Gullhornene for alltid. En liten rest av gullhornsgullet er muligens bevart i et par øreringer som i dag finnes på museet i Ringe på Fyn og i Nationalmuseet.Heidenreich ble anholdt i 1803 og tilsto tyveriet. Den 10. juni samme år ble han dømt og satt i tukthus. Han ble løslatt i 1840.


== Referanser ==


== Kilder ==
Erich Christian Werlauff: Erindringer om Guldhornstyveriet den 4de Mai 1802, Thieles Bogtrykkeri, København 1858, 48 s. – Fotografisk reproduksjon, Wormianum, Aarhus 1970
Nicolay Heinrich Knudtzon

Nicolay «Nic» Heinrich Knudtzon (født 19. mars 1922 i Oslo, død 7. februar 2013) var en norsk sivilingeniør.


== Liv og virke ==
Knudtzon var utdannet sivilingeniør i elektro fra Norges tekniske høgskole (NTH) og utmerket seg allerede ved avgangseksamen. Diplomoppgaven, utført ved Forsvarets forskningsinstitutts (FFI) avdeling i Bergen under Helmer Dahls veiledning, omhandlet en teoretisk sammenligning av et frekvensmodulert og et pulsmodulert transmisjonssystem. Dette var radikalt nytt for sin tid. Knutdzon fikk sin eksamen i 1947 med innstilling – innberetning til kongen.Knudtzon ble tilsatt ved FFI fra 1947, fortsatt ved FFIs avdeling i Bergen og i årene 1948 til 1949 var han utsendt som gjesteforsker ved Massachusetts Institute of Technology i USA der transistoren nettopp var oppfunnet. Her fikk han det privilegium å møte flere av elektronikkutviklingens grunnleggere som Shockley, Shannon og Nyquist. I 1955 ble han oppfordret til å søke seg til SHAPE Technical Center i Haag der han ble sjef for telekommunikasjonsdivisjonen. Her avla han sin doktorgrad ved Det tekniske universitetet i Delft i Nederland i 1957 basert på arbeider som var påbegynt i tiden ved FFI.1. april 1967 ble han tilsatt som forskningssjef i Telegrafverket for det som skulle bli Televerkets forskningsinstitutt (TF). Knudtzon var gjennom 25 år (1967–1992) leder for TF, som han selv etablerte og der han var forskningsdirektør.Nic Knudtzon ble i 1993 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden «for fortjeneste av teknisk forskning».


== Bibliografi ==
Theoretical Comparison of Fluctuation Noise Characteristics for Various Modulation Methods with Special View to Multi-Channel System Planning. S-Gravenhage 1957. Uitgeverij Excelsior.
Professor, Dr. Ludvig Daaes erindringer og opptegnelser om sin samtid. Oslo 2003. Novus Forlag. ISBN 82-7099-361-1
Daniel Thraps erindringer om Handelsmænd i Bergen på 1800-tallet. Oslo 2012: Novus Forlag. ISBN 978-82-7099-712-1.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Collett, Jon Peter & Lossius, Bjørn Ole Helsing: Visjon, forskning, virkelighet - Televerkets Forskingsinstiutt 25 år, Televerket forskningsinstitutt 1993, ISBN 82-423-0268-5


== Eksterne lenker ==
Nic. Knudtzon: Statistical Communication Theory 1948 – 1949, Telektronik 1.2002
James Gordon Bennett jr.

James Gordon Bennett jr. (født 10. mai 1841, død 14. mai 1918) var en amerikansk avisutgiver. Han er idag kanskje mest husket for å ha finansiert flere av Henry Morton Stanleys ekspedisjoner i Afrika.
Bennett ble hovedsakelig utdannet i Frankrike, et land han beholdt nære bånd til hele livet. Faren, James Gordon Bennett sr., hadde startet avisen New York Herald i 1835, i 1866 overtok sønnen ledelsen. Avisen ble verdensberømt da den finansierte og dekket Stanleys ekspedisjon for å finne David Livingstone i 1869.
I tillegg til avisarbeidet var Bennett interessert i en rekke ting, som seiling, polo og bilrace. I 1877 flyttet han til Paris, der han startet Parisutgaven av New York Herald, The Paris Herald, som ble forløperen til International Herald Tribune. Han støttet George W. DeLongs forsøk på å nå nordpolen via Beringstredet, det endte med at DeLong og 19 av hans menn sultet ihjel – noe som kun økte avisens opplag.
Han døde i Beaulieu-sur-Mer, Alpes-Maritimes, Frankrike, og er begravet på Cimetière de Passy. Den nærliggende Stade de Roland Garros, der French Open går hvert år, ligger på Avenue Gordon Bennett. Etter hans død ble Herald fusjonert med erkekonkurrenten New-York Tribune.


== Referanser ==
Kristian M. Walentin

Kristian M. Walentin (født 19. september 1926) er en norsk ingeniør og næringslivsleder.Walentin er utdannet skipsingeniør fra Norges tekniske høgskole der han avla avgangseksamen i 1954. Han arbeidet en tid som forsker ved Skipsteknisk Forskningsinstitutt.
 Deretter var han prosjektingeniør ved Stal Refrigeration AB i Norrköping før han ble leder for gassavdelingen ved AS Moss Verft & Dokk.  Walentin var direktør for Kværner Engineering AS fra selskapet ble startet i 1966. Han satt som selskapets leder til han gikk av med pensjon i 1990. I perioden Walentin ledet selskapet utviklet det seg fra fire til over 1000 ansatte, mye på grunn av selskapets engasjement i oljesektoren. Etter at han sluttet i Kværner Engineering arbeidet han som konsulent i Storvik & Co. i Kirkenes og særlig med leveranser til Statens strålevern.
Walentin ble i 1993 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden «for fortjeneste av norsk petroleumsteknologi.»


== Referanser ==
Kjell Frønsdal

Kjell Frønsdal (født 23. april 1947 i Bergen) er lagdommer i  Gulating lagmannsrett fra 2000. Han var børsdirektør ved Oslo Børs fra 1995 til 1999 da han måtte gå av da han og styret ikke klarte å gjenoppbygge tilliten til Oslo Børs.  Blant ankepunktene var at ledelsen ikke maktet å gripe fatt i påstander om kursmanipulering og innsidehandel. Kjell Frønsdal har også vært Riksadvokatfullmektig og Statsadvokat. Fra januar 2009 er han leder i Klagenemnda for høyere utdanning.


== Eksterne lenker ==
www.e24.no Brøt egne regler
Guldhornene (dikt)

Guldhornene er et av Adam Oehlenschlägers mest berømte dikt. Det omhandler det danske nasjonalklenodiet Guldhornene, to drikkehorn av gull fra romersk jernalder funnet sør i Jylland i 1639 og 1734. Diktet ble skrevet våren 1802, kort etter at gullhornene ble stjålet og smeltet om. Guldhornene er  romantikkens innføring i Danmark og dens vesentligste dikt.
Oehlenschläger hadde vært på en forelesning med N.F.S. Grundtvigs fetter, den tysk-norske filosofen Henrik Steffens. De spaserte etterpå i 16 timer og snakket om romantikken. Oehlenschläger gikk hjem til sitt losji i Vestergade – rett ved der de stjålne gullhornene i hemmelighet samtidig ble smeltet om  – og skrev diktet Guldhornene etter frokost påfølgende dag. Diktet ble utgitt i 1802 i samlingen Digte, 1803.

Men I see kun Guldets Lue,
Ikke det ærværdigt Høie;
Sætte dem som Pragt til Skue
For et mat nysgierrigt Øie.
Himlen sortner, Storme brage;
Visse Time! du er kommen.
Hvad de gav, de tog tilbage.
Evig bortsvandt Helligdommen.


== Eksterne lenker ==
Diktet Guldhornene
Øyvind Riseng

Helge Øivind Olav Riseng, også skrevet Øyvind (født 11. juli 1932, død 10. september 2006) var en norsk diplomat.Riseng var utdannet jurist og ble cand.jur. i 1958. I 1960 gikk han inn i utenrikstjenesten. I løpet av den første tiden i sin diplomatiske karriere var han stasjonert ved generalkonsulatet i New York og ambassaden i London. I 1979 ble han byråsjef og i 1983 underdirektør. Fra 1989 var han norsk generalkonsul i Rotterdam og i årene 1994 til 1996 ambassadør til Filippinene.I 1991 ble Riseng utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden.


== Referanser ==
Manny Pacquiao

Emmanuel Dapidran Pacquiao (uttales /ˈpækjaʊ/, /pa'kjaw/ på cebuano og tagalog; født 17. desember 1978 i Kibawe i provinsen Bukidnon), kjent som Manny Pacquiao, er en tidligere filippinsk profesjonell bokser. Han er tidligere WBC verdensmester i lettvekt, WBC superfjærvekt, IBF superbantamvekt og WBC fluevekt.
Han har også hatt titler i Ring Magazine for fjærvekt og superfjærvekt.
Han ble den første bokseren til å vinne syv verdensmestertitler i syv ulike vektklasser. Han vant også WBCs diamantbelte. Han er også første bokser til å vinne linealmesterskapet i fire ulike vektklasser.
I september 2021 kunngjorde Manny Pacquiao sitt kandidatur til presidentvalget i 2022 og kunngjorde hans pensjonisttilværelse.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Manny Pacquiao – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Manny Pacquiao på Internet Movie Database 
(en) Manny Pacquiao hos The Movie Database 
(de) Manny Pacquiao – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Manny Pacquiao – Olympedia 
(en) Manny Pacquiao – BoxRec 
(en) Manny Pacquiao på Twitter 
(en) Manny Pacquiao på Facebook 
Manny Pacquiao på Instagram
Sven Arild Andersen

Sven Arild Andersen (født 24. januar 1944 i Askim) var børsdirektør ved Oslo Børs fra 2000 til han gikk av med pensjon i 2005. I 2006 ble han valgt til ny styreleder i det farmasøytiske selskapet Clavis Pharma. Han arbeidet i Norsk Hydro fra 1974 til 2000, der han innehadde flere stillinger. I sin periode i Norsk Hydro hadde han en rekke styreverv både i Norge og i utlandet, hvorav flere i børsnoterte selskaper. Sven Arild Andersen ble  utdannet siviløkonom på Norges Handelshøyskole i Bergen i 1969 der han blant annet var studiekamerat med tidligere børsdirektør Kjell Frønsdal. Han har også Advanced Management Program fra Harvard Business School. 


== Kilder ==
www.vg.no Sven Arild Andersen ny børsdirektør
Styreleder i Clavis Pharma
Børsdirektør Sven Arild Andersen slutter ved årsskiftet