Haglebuslaget

Haglebuslaget var en trefning 26. april 1945 mellom norske milorgstyrker fra basen Elg og tyske politisoldater av tysk og norsk herkomst. Trefningen fant sted ved Haglebuvannet i Eggedal.
Lokale hjemmestyrker deltok i et befalskurs ved Haglebu da en tysk patrulje gikk opp fra Eggedal for å lete etter våpenlagre de hadde fått tips om under en razzia. I sørenden av Haglebuvannet delte den tyske styrken seg slik at de kunne gå opp på begge sider av vannet.
På vestsiden, ved Grantangen, ble tyskerne møtt av maskingeværild fra hjemmestyrkene. Etterhvert ble de også møtt av ild på østsiden av vannet. Trefningen varte i fire timer til begge parter trakk seg ut. De norske styrkene ble deretter oppløst og mannskapene sendt hjem. Dagen etter brente tyskerne ned hytter i området, men sparte Eggedalsbygda.
I etterkant ble det rapportert om syv falne Milorg-jegere, seks under selve ildstriden, og en underveis til sykehus. To ble meldt såret. Norsk side rapporterte også om opp til 29 falne tyske soldater og "like mange sårede". De mente at trefningen beviste at hjemmestyrkene på dette tidspunktet hadde en betydelig slagkraft, og at de kunne organisere og gjennomføre store aksjoner.


== Omdiskuterte tapstall ==
Det er i hovedsak tre forskjellige tall som er fra samme tidsrom. Tallene 25 falne og to sårede kommer fra avlyttede telefonsamtaler mellom tyskere og politi i Oslo og Kongsberg. Telefonsamtalene har skjedd i perioden 24. april til 29. april 1945, og det blir i dem blant annet snakket om «Haglebuslaget». Det er spesielt en samtale 27. april kl 09.40 med Fehmer og Blettner, hvor disse tallene nevnes. Det var 25 soldater som ble sagt å komme fra Skijegerbataljonen og to fra Hirden. Senere i perioden blir det brukt tallet 30 i andre telefonsamtaler. Utskrift av disse ble funnet blant løytnant Odd Ellesens saker. Lokale i området brukte tallet 29 falne tyskere.I Bygdehistorie for Nore og Uvdal og til 50-årsjubileet for trefningen la lokalhistoriker Kåre Olav Solhjell fra Gol fram dokumentasjon på at det bare var syv falne og syv sårede på tysk side. I en reportasje i ukebladet Vi Menn i juni 2008 sto en av nordmennene som kjempet på tysk side fram og fortalte om trefningen. Han bekreftet at tyskerne mistet syv soldater, og han navnga alle sammen (se under). I reportasjen bekrefter også sønnen til mannen som hentet de falne tyske soldatene ned fra fjellet, at syv falne tyskuniformerte soldater var riktig antall. Solhjell mener hjemmestyrkene hadde ordre om å unngå unødige konfrontasjoner mot tyske styrker, fordi det akkurat da pågikk forhandlinger mellom Wehrmacht og de allierte om tysk kapitulasjon i Norge. Han mener hjemmestyrkene derfor hadde handlet mot ordre.
I boken "De som falt" forteller en gjenlevende Milorg-soldat at det var troppsjefen, løytnant Peter Fredrik Holst som var oppsatt på at de skulle kjempe mot den tyske styrken. En annen hevder de ikke hadde noe valg, valgte de å trekke seg ut, ville de miste store våpenlagre.
Helt fram til de senere år har det blitt dekket over at hjemmestyrkene begikk en krigsforbrytelse ved å henrette en krigsfange i uniform. Den norske Waffen SS-soldaten Tom Henry Zakariassen (21) fra Grimstad ble skutt etter at han hadde overgitt seg eller blitt tatt til fange. Zakariassen skal ha blitt henrettet av løytnant Peter Fredrik Holst. Holst ble aldri tiltalt eller dømt for den angivelige krigsforbrytelsen.


== Falne, norsk side ==

Bjarne Edvard Klemmetsen (37), Drammen
Knut Dorenfeldt Aubert (24), Skoger
Kåre Ole Emanuel Berntsen (26), Konnerud
Knut Flaaum (31), Mjøndalen
Harald Holth (31), Mjøndalen
Johnny Robert Thorvaldsen (26), Svelvik
Øyvind Normann Jørgensen (30), Drammen
To såret


== Falne, tysk side ==
Anders Juel Bang (20), Kongsberg
Halvor Hole Moxnes (25), Trondheim
Josef Horner (25), Salzburg, Østerrike
Rudolf Kastner (28), Tyskland
Franz Büchsel (25), Kamnitz, Tyskland
Erich Grunert (24), Dresden, Tyskland
Tom Henry Zakariassen (21), Grimstad (feilaktig blitt kalt Gunnar), likvidert
Syv såret


== Referanser ==

Solhjell, Kåre Olav; Bygdehistorie for Nore og Uvdal, 1994.
Brugrand, Odd Helge; Sannheten om slaget ved Haglebu, Vi Menn, juni 2008.
Veum, Eirik/Brenden, Geir; De som falt, 2009.


== Eksterne lenker ==
Lokalhistoriewiki: Haglebuslaget