jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
«Semiramis»

SS «Semiramis» er det største seilskipet som har blitt bygd i Stavanger, som en bark som målte 1018 netto registertonn. 
Strømstenens Verft, som lå nordvest for Badedammen, hadde bygd 14 store skip fra 1866 til 1877 under ledelse av skipsbyggmestrene Christian og Rasmus Hærem. SS «Semiramis», som ble bygget av tre, hadde tre master og stor seilføring. Skipet ble sjøsatt i 1876 og var et dyrt prosjekt for det lokale rederiet ledet av Ths. S. Falck i Stavanger. Byggingen kostet 278 000 kroner, som var en stor sum på slutten av 1800-tallet.
På reisen fra Pensacola til Rio de Janeiro forulykket SS «Semiramis» og måtte forlates den 13. oktober 1896 ved hjelp av en lokal skonnert som hentet besetningen på 16 mann og fraktet dem til New York. Skipet ble senere observert drivende og det ble dermed stukket i brann for å fjerne vraket.


== Litteratur ==
Norske seilskuter 2. bind, Fredhøis Forlag A/S, 1933


== Eksterne lenker ==
Skipsverft og reperbaner, Stavanger Arkivert 11. januar 2012 hos Wayback Machine. Besøkt 2013
Bark Semiramis, Sjøhistorie Besøkt 02.07.19
Semi ramis, Digital Museum Besøkt 02.07.19
«Samuel Hansen»

«Samuel Hansen» var en britiskbygd fullrigger av jern, bygget i 1875 i Sunderland, for emigrantfart til Australia, best kjent som «Hesperides» for den britiske sjøhistorien. 
«Hesperides» var et veldig fint fullrigget skip på 1330 registertonn bygget av verftet Messrs Short Brothers på vegne av rederiet Messrs John Patton, jun., og Co. som solgt deres tjenester til myndighetene i sørlige Australia. Den første frakten på emigrantfarten var på 396 passasjerene sammen med en besetning på 47 mann under kaptein Upton.
Fullriggeren ble innkjøpt til Norge av Henr. Hansen, Lillesand fra London i 1904, men hadde ikke vært under norsk flagg i mer enn fire år. Under slep fra Lillesand til Fredrikstad strandet den ved Torbjørnskjær og ble ødelagt nyttårsaften 1908.


== Litteratur ==
Norske seilskuter 2. bind, Fredhøis Forlag A/S, 1933


== Eksterne lenker ==
The sailing of the «Hesperides» in 1875
Taiwansypress

Taiwansypress eller edelsypress, også kalt Formosasypress (Chamaecyparis formosensis, kinesisk 紅檜/红桧 hong gui) er en art av bartrær innenfor dvergsypresslekten i sypressfamilien (Cupressaceae). Den vokser bare på Taiwan i 1 000-2 900 meters høyde. Hele treet er giftig. Den må ikke forveksles med Chamaecyparis taiwanensis, som antakelig er en underart eller variant av japansk solsypress.
Arten blir 55-60 meter høy, og kjennes på den rødbrune, trevlaktige barken og den tykke, massive stammen på inntil 7 meter diameter. Den har flate, vifteaktige bladskudd på 1–3 mm, som sitter parvis og er skjellaktige. Unge skudd har mer nålaktige blader, inntil 4–8 mm lange. De er myke og blågrønne. Frøkonglene modner på 7-8 måneder, og inntil 12 X 8 mm store. De 8-16 skjellene på konglen er parvis satt, og modnes om høsten.
Taiwansypress har inntil 12 mm lange kongler med 8-16 skjell, og skiller seg nesten bare gjennom dette ifra den svært like arten ertesypress (Chamaecyparis pisifera) som har inntil 8 mm lange kongler og bare 6-10 kongleskjell.

Hele treet er giftig. Arten er sårbar for utryddelse på grunn av hogst for bruk i bygging av templer


== Eksterne lenker ==
(en) Taiwansypress i Encyclopedia of Life 
(en) Taiwansypress i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Taiwansypress hos NCBI 
(en) Taiwansypress hos The International Plant Names Index 
(en) Taiwansypress hos Tropicos 
(en) Kategori:Chamaecyparis formosensis – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Chamaecyparis formosensis – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Chamaecyparis formosensis – detaljert informasjon på Wikispecies
Ertesypress

Ertesypress (Chamaecyparis pisifera, japansk サワラ, sawara) er et bartre innenfor dvergsypresslekten i sypressfamilien (Cupressaceae). Den vokser bare i Japan – på øyene Honshū og Kyūshū i sørlige og midtre områder av landet. Hele treet er giftig.
Arten blir 35–50 meter høy, og kjennes på den rødbrune, trevlaktige barken, grenene som ligger flatt horisontalt, og stammen på inntil 2 meter diameter. Den har flate, vifteaktige bladskudd på 1–2 mm, som sitter parvis og er skjellaktige med ett stomatabånd under. Unge skudd har mer nålaktige blader, inntil 4-8 mm lange. De er myke og blågrønne. De ovale frøkonglene modner på 7–8 måneder, og inntil 8 mm brede. De 6–10 skjellene på konglen er parvis satt, og modnes om høsten. 
Den svært like arten taiwansypress har inntil 12 mm lange kongler med 8–16 skjell, og skiller seg nesten bare gjennom dette i fra ertesypress som har inntil 8 mm lange kongler og bare 6–10 kongleskjell. Videre skiller ertesypressen seg fra den nært beslektede solsypress (Chamaecyparis obtusa) ved at ertesypress har spissede ender på skjellbladene, mens solsypress har avrundede skjellblader uten spiss.
Hele treet er giftig. Arten er sårbar for utryddelse på grunn av hogst for bruk i bygging av templer og møbler i Japan. Trevirket lukter svakt av sitron, og motstår forråtnelse godt. Det finnes mange kultivarer, så sikker identifisering av arten er ikke alltid lett.


== Litteratur ==
A. Mitchell (1977). Trær i skog og hage. Oversatt av I. Gjærevoll. Tiden. s. 66–68. ISBN 82-10-01282-7. 
«Chamaecyparis pisifera». The Gymnosperm Database. Besøkt 30. april 2018. 


== Eksterne lenker ==

(en) Ertesypress i Encyclopedia of Life 
(en) Ertesypress i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Ertesypress hos Artsdatabanken 
(sv) Ertesypress hos Dyntaxa 
(en) Ertesypress hos ITIS 
(en) Ertesypress hos NCBI 
(en) Ertesypress hos The International Plant Names Index 
(en) Ertesypress hos Tropicos 
(en) Kategori:Chamaecyparis pisifera – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Chamaecyparis pisifera – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Chamaecyparis pisifera – detaljert informasjon på Wikispecies
Store Blåmann

Store Blåmann (nordsamisk: Goardilčohkka) er det høyeste fjellet på øya Kvaløya i Tromsø kommune i Troms og Finnmark. Fjellet har en høyde på 1 044 meter over havet og er en populær destinasjon for klatrere.
Geologisk, består Store Blåmann av granitt som er datert til å være 1700 millioner. 
Fjellet har gitt navn til Idrettslaget Blåmann som ble stiftet på Kvaløya i 1959. 


== Friluftsliv ==
Fjellet er et mål for fjellklatring, og klatreruten Atlantis i nordveggen på fjellet er en av rutene til toppen av fjellet.


=== Atlantis klatrerute ===

Atlantis er en klatrerute i nordveggen på Store Blåmann. Ruten ble førstebesteget av Sjur Nesheim, Håvard Nesheim og Frode Guldal i juni 1980. Førstebestigerne klatret ruten teknisk, men ruten ble i 1990 friklatret av Per Hustad og Johan Nilsson.


== Idrett ==
Løpekonkurransen Tromsø Skyrace startet i 2015 med et løp fra havnivå til toppen av Store Blåmann, en "vertikal kilometer". Vinner det første året var Stian Hovind-Angermund med 35:20 og Emelie Forsberg med 43:41.


== Se også ==
Liste over skandinaviske fjell med størst primærfaktor


== Fotnoter ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
The Kvaløya Archives
«Store Blåmann - 1044moh». peakbook.org.
«Ragna» (1892)

«Ragna» var en norskbygd stålbark fra 1892 fra Fevig Jernskibsbyggeri ved Grimstad på Sørlandet. Den ble konstruert av skipsbyggeren Randulf Hansen, som hadde opparbeidet seg ekspertise på bygging av skip i jern og stål i utlandet.  
«Ragna» var et elegant seilskip med tre master og reist poopdekk akterut. Hun fikk et rykte som et «velbyggede og velseilende fartøy». Randulf Hansen hadde også bygd noen av de vakreste seilskipene som er bygd i Norge, for eksempel «Skomvær», som ble en levende legende.
Chr. Møller i Oslo kontraherte «Ragna», som målte 1 072 tonn brutto i 1892. Den ble senere overtatt av P. Holter Sørensen, Oslo i 1907, og i 1908 av John P. Pedersen & Søn, Oslo. I 1922 ble stålbarken solgt til Paris, Frankrike.

Brutto tonnasje: 1 072 tonn


== Litteratur ==
Norske seilskuter 2. bind, Fredhøis Forlag, 1933


== Eksterne lenker ==
(en) «Ragna» – Den internasjonale sjøfartsorganisasjonen
Solsypress

Solsypress (Chamaecyparis obtusa, japansk 檜 eller 桧 – hinoki) er et bartre innenfor dvergsypresslekten i sypressfamilien (Cupressaceae). Den vokser bare i det sentrale Japan på øyen Honshū. Treet er giftig.
Den har en 40 meter høy, mulig underart eller variant i 1 300–2 800 meters høyde på Taiwan – Chamaecyparis taiwanensis – som kalles «Taiwan Cypress» (臺灣扁柏, eller forenklet 台湾扁柏 tái wān biǎn bǎi) og dermed lett kan forveksles med virkelig taiwansypress (Chamaecyparis formosiensis), som den også likner på. Forskjellen er at Chamaecyparis formosensis  mangler tydelige hvite stomatabånd under skjellbladene, som snarere er grønne på begge sider. Chamaecyparis taiwanensis har hvite stomatabånd, og forøvrig spisse ender på de grønne skjellbladene – ikke runde bladender slik solsypress har. Taiwanske forskere har en tendens til å anse C. taiwanensis som en egen art.


== Karaktertrekk ==
Solsypress blir 20–35 meter høy, og kjennes på den rødbrune, trevlaktige barken, grenene som ligger flatt horisontalt, stammen er inntil 1 meter diameter. Den har flate, vifteaktige bladskudd på 2–4 mm, som sitter parvis og er skjellaktige med ett stomatabånd under. Den nært beslektede ertesypress (Chamaecyparis pisifera) ved at ertesypress har mindre kongler, og spissede ender på skjellbladene, mens solsypress har avrundede skjellblader uten spiss.
Unge skudd har mer nålaktige blader, inntil 8 mm lange. De ovale frøkonglene modner og blir 7–12 mm brede. De åtte til tolv skjellene på konglen er parvis satt, og modnes om høsten. Den svært like arten  taiwansypress på Taiwan har mindre kongler med bare seks til ti mindre skjell. 
Hele treet er giftig. Arten er sårbar for utryddelse på grunn av hogst for bruk i bygging av templer, bordtennis-racketblad og møbler i Japan. Osakaslottet er i stor grad bygd med denne arten, likeså templene Horyu-ji og Ise-jingū. Trevirket er lyst rosabrunt og lukter svakt av sitron, og motstår forråtnelse godt. Det finnes mange kultivarer, så sikker identifisering av arten er ikke alltid lett.


== Litteratur ==
A. Mitchell (1977). Trær i skog og hage. Oversatt av I. Gjærevoll. Tiden. s. 63–66. ISBN 82-10-01282-7. 
«Chamaecyparis obtusa». The Gymnosperm Database. Besøkt 30. april 2018. 
A. Farjon (2013). «Chamaecyparis obtusa». The IUCN Red List of Threatened Species. doi:10.2305/IUCN.UK.2013-1.RLTS.T42212A2962056.en. 


== Eksterne lenker ==

(en) Solsypress i Encyclopedia of Life 
(en) Solsypress i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Solsypress hos Artsdatabanken 
(sv) Solsypress hos Dyntaxa 
(en) Solsypress hos ITIS 
(en) Solsypress hos NCBI 
(en) Solsypress hos The International Plant Names Index 
(en) Solsypress hos Tropicos 
(en) Kategori:Chamaecyparis obtusa – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Chamaecyparis obtusa – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Chamaecyparis obtusa – detaljert informasjon på Wikispecies
«Ragna» (1878)

Fullriggeren «Ragna» var bygget i Drammen i 1878 av Jørgensen & Knudsen skipsverft som verftets siste og største skip. Den målte 1111,24 tonn brutto med en lengde på 184 fot og hadde tre master som en fullrigger.
Den var eide først av J.C Gullichsen i 1878 til 1882, deretter av Ole Jørgensen i 1882-1891 sammen med rederiet «Laget ved Risør», siden O. Caspersen 1891-1892. «Ragna» var solgt til J.W. Prebensen i 1892. Alle rederier som eide skipet kom fra det samme stedet, Risør.
«Ragna» var benyttet til transport mellom England og Australia samt til oljetransport fra USA blant annet fram til 1898. Den 31. januar 1898 strandet «Ragna» utenfor Bahia, Savannah, Georgia i USA og gikk tapt.

Brutto tonnasje: 1111,24 tonn
Netto tonnasje: 1.071 tonn


== Skipsførere ==
1878-81 E. Lund
1881-88 Simon Jacob Engelhart Jørgensen
1888-91 Michael Sivertsen (fungerte mens Jørgensen konstruerte og førte livbåten Storm King på sin jordomseiling)
1891-94 Simon Jacob Engelhart Jørgensen
1894-98 J. Olsen


== Eksterne lenker ==
«Fullrigger Ragna». Lillesand sjømannsforening. Besøkt 26. januar 2019.
Atlantersypress

Atlantersypress (Chamaecyparis thyoides) er en art av bartrær innenfor dvergsypresslekten i sypressfamilien (Cupressaceae). Lokalt kalles den «Atlantic White Cypress» eller «Atlantic Whitecedar». Hele treet er giftig. Den vokser opptil 460 moh. i det østlige USA langs kysten av Atlanterhavet, fra Maine i nord via Florida til delstaten Mississippi.

Arten blir 20-35 meter høy, men bare 15 meter i parker i Europa – og kjennes på en fjæraktige utstående grener og en langsgående trevlete, gråbrun og fibrøs bark. Den har flate, vifteaktige og grønne til blågrønne bladskudd, som er skjellaktige og 2-4 mm lange. Nålene er eggeformede og tilspisset og ligger inntil kvisten. Unge blader inntil 12 mnd gamle har nåleform.
Frøkonglene går fra purpurgrønt til brunt gjennom sesongen, de modner på 5-7 måneder. De er ca. 5-9 mm lange, og har 6-10 skjell med hver sin torn på. Hannblomsten er brun eller purpurbrun, inntil 3 X 2 mm stor.
Det er to varianter som av og til anses som distinkte arter:
Chamaecyparis thyoides ssp. thyoides – «Atlantic White Cypress». Atlanterhavskysten fra Maine til Georgia. Blader og kongler skinnende blågrønne, blader flate, kongler 4-7 mm store. 
Chamaecyparis thyoides ssp. henryae – «Gulf White Cypress». Mexicogulfen, Florida, Mississippi. Blader og kongler alltid grønne, blader med midtribb, kongler 6-9 mm store. truet av utryddelse. 
Atlantersypress vokser på våte steder nær kysten. Den danner som regel rene bestander, men av og til kan den finnes sammen med andre trær som sumpsypress, weymouthfuru og andre furuarter, Nyssa biflora, Magnolia virginiana, Persea borbonia, rødlønn, sumptre, gulbjørk, gråbjørk, canadahemlokk og Gordonia lasianthus. I undervegetasjonen finnes konvallbusk, Vaccinium corymbosum, Lyonia lucida og andre busker.

Hele treet er giftig, men noen ganger spiser eldre individer av larven av løvskognonne bladverket. Arten har flere kultivarer, så sikker identifikasjon kan være krevende.


== Litteratur ==
A. Mitchell (1977). Trær i skog og hage. Oversatt av I. Gjærevoll. Tiden. s. 68. ISBN 82-10-01282-7. 
«Chamaecyparis thyoides». The Gymnosperm Database. Besøkt 17. mai 2017. 
«Chamaecyparis thyoides». Flora of North America. Besøkt 17. mai 2017. 
S. Little og P.W. Garrett. «Atlantic White-Cedar». Silvics of North America. Besøkt 17. mai 2017. 


== Eksterne lenker ==
(en) Hvit sypress i Encyclopedia of Life 
(en) Hvit sypress i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Hvit sypress hos ITIS 
(en) Hvit sypress hos NCBI 
(en) Hvit sypress hos The International Plant Names Index 
(en) Hvit sypress hos Tropicos 
(en) Kategori:Chamaecyparis thyoides – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Chamaecyparis thyoides – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Chamaecyparis thyoides – detaljert informasjon på Wikispecies
Trani

Trani (lat. Turenum), er en syditaliensk havneby i regionen Puglia, provinsen Barletta-Andria-Trani og har 53.499 innbygger (31. mai 2005). Fram til slutten av 2007 var byen en del av provinsen Bari.


== Samferdsel ==
Byen har en jernbanestasjon med regelmessig forbindelser til Bari og Foggia. Mellom Trani og Napoli er det bussforbindelse, da den eneste jernbaneforbindelsen går over Benevent og Caserta. Det er også bussforbindelse til Andria.


== Historie ==
Korstogene på 1100- og 1200-tallet var Tranis storhetstid da byen sammen med Bari var mye brukt som transitthavn for korsfarere og kjøpmenn.
Fra 2008 er Trani en av tre hovedsteder i den nye provinsen Barletta-Andria-Trani.


== Severdigheter ==

Castello Svevo, bygd av Fredrik II
klosteret Colonna
katedralen San Nicola Pellegrino
kirken Ognissanti
Torre Dell'Orologio (klokketårn i gamlebyen)
Chiesa di Scolanova (kirke i en tidligere synagoge)
seks milepæler på Via Traiana
Villa Communale (bypark)
Chiesa di San Domenico (kirke i byparken)
Chiesa del Carmine (kirke i havnebassenget)
gamlebyen
dagsutflukter til Andria og Castel del Monte.Byen er medlem av Cittaslow, en slow-bevegelse som ble grunnlagt i Italia i 1999 for å øke livskvaliteten i byer.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Karl Baedeker Unteritalien. 15. Auflage, Leipzig 1911, 237 f.
Wolfgang Stürner: Friedrich II., 2 Bde., Darmstadt 2000 (ND 2003).
Hotz, Walter: Pfalzen und Burgen der Stauferzeit. Darmstadt / Wissenschaftliche Buchgesellschaft 1981. Tafel 188
Durliat, Marcel: Romanische Kunst. Freiburg-Basel-Wien 1983, Farbtafel 26
Legler, Rolf: Apulien. Köln [1987] 3. Auflage 1989, S. 141, 284


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Trani – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Trani – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Traniweb
Trani.biz
Handel i Trani
GAU-12 Equalizer

GAU-12/U Equalizer er en gatlingkanon fra amerikanske General Electric.  Den har fem løp og er i kaliber 25 mm.  Den er i bruk i USA, Storbritannia og flere andre Nato-land på fly og kjøretøyer.
Den femløps gatlingkanonen ble utviklet sent på 1970-tallet, basert på mekanismen til GAU-8 Avenger, men kamret for en ny standard Nato 25 mm.  GAU-12/U drives av en 11 kW elektrisk motor, men kan ved utvendig montering drives pneumatisk.  Vanlig ildtakt er 3 600 skudd i minuttet, med en maksimal ildtakt på 4 200 skudd i minuttet.
GAU-12/U bruker vanligvis PGU-20/U panserbrytende/brannstiftende (API) eller PGU-22/PGU-25 spreng/brannstiftende (HEI) ammunisjon.  Kaliberet er kraftigere enn den eldre M61 Vulcan, og mer effektiv enn den gamle 30 mm ADEN-kanonen den erstatter.


== Eksterne lenker ==
Fabrikantens side om GAU-12/U  og F-35 JSF sitt våpensystem
FAS.org: GAU-12 Equalizer
Globalsecurity.com: GAU-12
Storegut (andre betydninger)

Storegut kan vise til:

Storegut – et fjell i Luster kommune i Sogn og Fjordane og Vang kommune i Oppland
MF «Storegut» – en jernbaneferge på Rjukanbanen
Storegut (diktsamling) – en diktsamling av Aasmund Olavsson Vinje


== Se også ==
Storegutprisen
Bukfett

Bukfett er fettvev som er lokalisert i bukhulen, i motsetning til subkutant fett (underhudsfett). Subkutant fett utgjør mesteparten av kroppens fettlager.
Öngüter

Öngütene, eller Öngüdene, var en tyrkisk stamme kjent fra Mongolia omkring Djenghis Khans (1162–1227) tid. Mange av dem var assyriske kristne. De holdt til i et område nord for og langsetter Den kinesiske mur, i den nordlige del av Ordos og områder nordøstenfor. De var et bufferfolk for Jin-dynastiet nord for provinsen Shanxi.Öngüthøvdingen Alakush tegin avslørte naimanenes planer om et angrep på Djenghis Khan i 1205, og gikk i allianse med mongolene. Da Djenghis Khan invaderte Jin-dynastiet i 1211, hadde han Alakush' støtte. Djenghis Khan gav så sin datter Alaqai beki til Alakushs sønn. 
Alakush ble imidlertid drept av motstandere blant sine egne. Djenghis slo ned opprøret, og tok familien under sitt vern. Djenghis Khans datter Alaqai regjerte så over öngütene for flere mindreårige prinser, inntil regjeringstiden til Guyuk Khan (1246–48).
Mange fremtredende mongoler etter Djenghis Khans levetid var av öngütisk avstamning. Blant dem var den reisende munk og diplomat Rabban Sauma (1220–1294). 
Öngütene var gode støttespillere for Kublai khan. Öngütherskeren Korgiz (Georg) giftet seg med Kublais to barnebarn, og kjempet mot Kaidu, hvis protesjé Duwa tok ham til fange og drepte ham senere, i 1298.
En god del öngüter skal ha konvertert til katolisismen under innflytelse av den italienske misjonæren/erkebiskopen Johannes av Montecorvino (1246–1328).


== Referanser ==


== Litteratur ==
Tjalling H. F. Halbertsma: Early Christian Remains of Inner Mongolia, Leiden: Brill, 2008
Phillips, J. R. S. (1998). The Medieval Expansion of Europe (second edition utg.). Oxford University Press. ISBN 0198207409. CS1-vedlikehold: Ekstra tekst (link)
Jean-Paul Roux: Histoire de l'Empire Mongol, Fayard, ISBN 2213031649
Kremerata Baltica

Kremerata Baltica et kammerorkester som består av unge musikere fra de baltiske landene (Estland, Latvia, Litauen). Det ble grunnlagt av Gidon Kremer i 1997. 
Kremerata Baltica har spilt inn en rekke CD-er. I 2002 vant en av deres innspillinger, After Mozart, Grammy Award i kategorien Classical Music: Best Small Ensemble Performance.


== Eksterne lenker ==
(lv) Offisielt nettsted
Kris Allen

Kristopher «Kris» Neil Allen (født 21. juni 1985 i Jacksonville i Arkansas), er en amerikansk sanger fra Conway i Arkansas og vinner av åttende sesong (2009) av TV-serien American Idol.I 2007 gav han ut debutalbumet Brand New Shoes. I 2009 kom det selvtitulerte oppfølgeralbumet Kris Allen. Albumet solgte 80 000 kopier i USA den første uken, 118 000 mindre enn albumet For Your Entertainment til Adam Lambert, som Allen slo i finalen i American Idol.


== Diskografi ==
2007: Brand New Shoes
2009: Kris Allen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Kris Allen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Kris Allen – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Kris Allen på Internet Movie Database 
(en) Kris Allen på Discogs 
(en) Kris Allen på MusicBrainz 
(en) Kris Allen på Spotify 
(en) Kris Allen på Songkick 
(en) Kris Allen på Last.fm 
(en) Kris Allen på Genius — sangtekster 
(en) Kris Allen på AllMusic 
Artikkelen har ingen egenskaper for sosiale medier i Wikidata
Kirsten Hove Tveito

Kirsten Marie Hove Tveito (født 31. juli 1944) er norsk psykolog og kriminalforfatter.Hun er født og oppvokst i Ålesund og er utdannet ved Universitetet i Oslo. Hun er bosatt i Oppegård i Nordre Follo, og har fra 1986-2008 jobbet som psykologspesialist ved voksenpsykiatrisk avdeling på Folloklinikken i Ski. Tidligere har hun blant annet vært skolepsykolog i Oslo.Sammen med Ellen K. Dahl har hun skrevet kriminalromanen Under isen, som utkom på Piratforlaget i 2008.


== Bibliografi ==
2008: Under isen - ISBN 9788281431508


== Referanser ==
Merkiter

Merkitene var et asiatisk steppefolk med et tildels mongolsk ledersjikt, og som spilte en stor rolle på  Djenghis Khans tid. De levde av jakt og fiske. Fra den tid er tre klaner av dette folkeslaget kjent:

Chakhat, under Khagatai Darmala Khan
Uduyit, under Toghtoga Bei Khan
Uwa, under Dayir Usun KhanDeres område var ved det lavere løp av elven Selenga/Senga, sør for Bajkalsjøen. Som naboer hadde de folkene keraitene, naimanene og iskit-sakha-folket. 
Merkitene talte et burjatisk, en mongolsk dialekt. Men deres sjamaner benyttet for sin trolldomskunst iskit-sakha, en gammeltyrkisk dialekt. 
Folket skal ifølge legenden ha underkastet seg mongolene under Kabul Khan, altså en gang mellom 1130 og 1151. 
I blant annet Mongolenes hemmelige historie dukker merkitene av og til opp. Det ser ut som om den røvede merkiter og fyrstebrud Hoelun var mor til Djenghis Khan, og videre til at det var grunnen til at man senere røvet også merkiten Bortai til å bli Djenghis' hustru. Deres sønn Dzjosjy (den fremmede) kan muligens egentlig ha vært sønn av en merkiterfyrste, selv om Djenghis Khan tok ham til seg så som sin egen førstefødte. 
Deler av folket ble i 1205 opptatt blant mongolene, mens ledelsesskiktet flyktet til  Turkestan, der de i  1217 ble fanget og drept.
En etterfølger av Djenghis Khan ved navn Orda Khan (død 1280) og første hersker av Orda-horden (Ordas Khanat eller Den hvite horde) behersket store deler av Sibir frem til Irtysj. Etterhvert døde folkeslagsnavnet merkitene ut i den folkenes smeltedigel som denne regionen var.