jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Breimsbygda Idrettslag

Breimsbygda Idrettslag (BBIL) er et fleridrettslag fra Breim i Gloppen kommune i Sogn og Fjordane. Idrettslaget er en sammenslåing av idretten i den todelte dalen Breim, med Breim IL fra Reed, og Indre Breim IL fra Byrkjelo. Sammenslåinga fant sted i 1989. Moderklubbene er mye eldre, og BIL er fra 1911. Klubben har idrettstilbud innen friidrett, volleyball, fotball, håndball, orientering og alpin.


== Historie ==
Bygda Breim var i mange år delt, med et idrettslag i hver av de to bygdesentra, Reed og Byrkjelo. Reed hadde et idrettslag etablert i 1900, ved navn Breim Idrætsforening, men det er uvisst hvor lenge dette laget eksisterte. I 1911 ble Indre Breim Idrettslag (IBIL) etablert for området rundt Byrkjelo. Seks år senere, i 1917 ble Breim Idrettslag skipet i for innbyggerne rundt Reed.
Begge klubbene hadde markante utøvere, og spesielt fra 1970-tallet kom flere utøvere til gode resultater. Fra Indre Breim IL var alpinisten Even Hole den største, men ca. ti NM-titler, og deltakelse i en rekke verdenscuprenn fra siste del av 1970-årene og fremover. Klubben hadde også håndballag som spilte kvalifisering til toppdivisjonen på 1970-tallet, og hadde fem sesonger i andre divisjon. 
I Breim Idrettslag (BIL) var det friidrett som dominerte, med kasteren Greta Sårheim Veien som vant 2 NM-gull, 3 sølv og 2 bronse i spyd i perioden 1973 til 1980, samt bronse i diskos, og mellomdistanseløperen Svein Førde med bronse på 1500 meter i 1978.

I 1981 fikk Byrkjelo stadion kunstdekke (Spurtan), og året etter klarte idrettslaga i samarbeid å starte friidrettsstevnet Byrkjelo Games. I flere år trakk stevnet verdensstjerner til den vesle bygda. Merlene Ottey, Mary Slaney og Steve Cram er blant navnene som deltok. I 1988 ble Hovedmesterskapet i friidrett arrangert her. 
I 1987 slo friidretten i bygda seg sammen i navnet Breimsbygda friidrettslag (Breimsbygda FIL (BBFIL)). Samme året vant Bård Sandal junior-NM på 400 meter hekk, og BBFIL vant gull på 1000 meter stafett i det samme mesterskapet. Året etter kvalifiserte Arne Indrebø seg for junior-VM i friidrett i Canada.
Den vellykkede sammenslåelsen av friiidretten og det tette samarbeidet mellom klubbene i forbindelse med Byrkjelo Games og NM 1988 gjorde at idrettslaga slo sammen all aktivitet under navnet Breimsbygda idrettslag i 1989. Året etter ble Gloppen Friidrettslag etablert som paraplyklubb for hele kommunen.
BBIL har senere fått tildelt NM i friidrett i 1999, 2011 og 2018. 2011 var 100-årsjubileum for Breim IL, den eldste av moderklubbene. Byrkjelo Games ble siste gang arrangert i 1998, og det foreligger ikke planer om å ta opp igjen arrangementet.


== Kjente utøvere ==
Svein Førde, mellomdistanseløper
Even Hole, norsk mester og verdenscupdeltaker i alpin
Arne Indrebø, norsk mester i spydkast
Magnus Kleppe, lengdehopper
Trude Raad, friidrettsutøver
Greta Sårheim Veien, norsk mester i spydkast


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Faksimile fra presentasjon i BT
Øistein Boassen

Øistein Boassen (født 29. februar 1952) er en norsk musiker, komponist, gitarist, lyddesigner, manusforfatter og film- og musikkprodusent.


== Undergrunnsbandet Boastein ==
Boassen er kanskje mest kjent for sin rolle som låtskriver, gitarist og andre instrumenter i undergrunnsbandet Boastein som han startet sammen med sangeren Are Storstein i 1970. Boastein kom med to egenproduserte plater, Jeg har min egen luke i 1977, og oppfølgeren Urgata/Hurgata tre år etter. På konserter benyttet de to flere andre musikere, blant annet Jørgen Åge Sømod, Thomas Fearnley og Thomas Fyen. En tid var også poeten Eric Scobie var med. Egenproduserte plater var noe helt nytt i Norge den gang og de to platene fikk samlestatus grunnet det lave opplaget. Førsteopplaget av Jeg har min egen luke ble presset i 450 eksemplarer, men solgte kun 399, ettersom de ikke hadde omslag til flere. Hvert omslag var nummerert. Det kom riktignok ytterligere et opplag på 500 eksemplarer. Andre utgivelse ble utgitt i 800 eksemplarer.


== Lyddesigner ==
På 1970-tallet var Boassen med i bandet Pontus som også besto av Peter Lodwick på piano, Jan Borring på bass og Keith Bleasby på trommer. Gruppen Pontus holdt konserter og laget musikk til to spillefilmer, Oss (1974) og Angst (1975). I årene 1976–1981 var han frilansmusiker ved Den Norske Opera og Centralteatret. På 1980-tallet, fra 1982 til 1991, jobbet han frilans som lyddesigner og filmmikser for Norsk Film. I samme periode, fra rundt 1986 og fram til rundt 1992, arbeidet han som lydtekniker og musikkprodusent i Jan Erik Kongshaugs Rainbow Studio.
Boassen har skrevet ballettmusikk for ballettkompaniet Dance Design, dansegruppen Hexakin og Hammerfest Ballettverksted (i dag kalt Stellaris Dansteater), og han har holdt en rekke kurs i lyddesign og filmmusikk ved blant annet Den norske filmskolen, Høgskulen i Volda og på universitetene.
I 1991 startet Boassen SoundFactory, hvor han idag er aktiv som kreativ leder.


== Utgivelser ==
Plateutgivelser:

Boastein: Jeg har min egen luke (Vilde Vinge, 1977)
Boastein: Urgata Hurgata (Vilde Vinge, 1980)
Blodige strenger: God jul i Kabul (1981)
Boastein & Henning Dahl: Oslo dada intro/Cacao banana (1983)
Blackout (album) (Filmmusikk, 1986)Spillefilmer:
Boassen har bidratt med lyd og/eller musikk til blant annet følgende filmer

Blackout (1986)
Mama Tumaini (1988)
Den hvite viking (1991)
De Syv Dødssyndene (1998)
Le Regard (2004)
Import – Eksport (2005)
Vinterland (2006)
Titanics ti liv (2007)
No Network (2008)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Hjemmeside
Marius Christiansen

Marius Christiansen (født 15. september 1981) er en norsk filmkomponist, låtskriver, musikkprodusent og multiinstrumentalist fra Kristiansand. Han har komponert musikken til spillefilmen Sønner, TV-serien Ran, novellefilmen Himmelen bak huset og til TV-komedien Schmokk, som hadde premiere på NRK1 19. september 2011. Seriens tittellåt Hold Me synges av Silje Kåfjord, som hadde den med på sitt debutalbum som Marius Christiansen produserte. Han har også jobbet med Marte Wulff og Kjetil Grande.


== Biografi ==
Christiansen skrev musikk til TV-serien Ran som ble vist på norsk TV i 2005. I 2011 skrev han musikk til kortfilmen Himmelen bak huset, som vant hovedprisen under Chicago International Childrens’ Film Festival samme året. Videre lagde han musikken til NRK-serien Schmokk som gikk på norsk fjernsyn i 2011 og samarbeidet med statskanalen fortsatte med dramaserien Hjem som har premiere høsten 2012.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Marius Christiansen på imdb
Marius Christiansen på myspace
Malaja Koksjaga

Malaja Koksjaga (russisk: Малая Кокша́га, marisk: Изи Какшан – Izi Kakšan) er ei elv i republikken Mari El i Russland. Den er ei venstre sideelv til Volga. Elva er 194 kilometer lang, og har et nedbørfelt på 5 160 km².Elva begynner i de nordlige delene av republikken, og renner gjennom hovedstaden Josjkar-Ola, og munner ut i Kujbysjev-reservoaret i Volga ved Koksjajsk. Malaja Koksjaga får mesteparten av vannføringen fra snøsmelting. Elva er frosset over fra november til april. Elveløpet er buktende med mange meandere og kroksjøer.


== Referanser ==
Boastein

Boastein Byron Cigarette Army, men oftest kun kalt Boastein, var et norsk undergrunnsband som ble stiftet påsken 1970 av Are Storstein og Øistein Boassen. Gruppa utga to plater hvor Storstein sang og hvor Boassen spilte alle instrumenter, hovedsakelig gitar og tangentinstrumenter. På konserter ble det benyttet andre musikere, blant annet Jørgen Åge Sømod (gitar), 
Thomas Fearley (bass), og Thomas Fyen (trommer). En tid var også poeten Eric Scobie med.
Boastein debuterte på St. Hanshaugen i 1971 under festivalen All Makt Til Fantasien, og høstet berettiget oppmerksomhet i dagspressen, ikke minst takket være Are Storsteins spektakulære sceneopptreden. I Arbeiderbladet (i dag Dagsavisen) ble gruppa beskrevet i en artikkel på to sider, Sigaretthæren – et sammensatt band.
Boastein var det første bandet i Norge som utfordret den eksisterende plateindustrien ved å utgi musikken selv på egen plateselskap. Egenproduserte plater var noe helt nytt i Norge den gang og de to platene fikk samlestatus grunnet det lave opplaget. Førsteopplaget av Jeg har min egen luke (1977) ble presset i 450 eksemplarer, men solgte kun 399, ettersom de ikke hadde omslag til flere. Hvert omslag var nummerert. Det kom riktignok ytterligere et opplag på 500 eksemplarer. Andre utgivelse, Urgata Hurgata (1980), ble utgitt i 800 eksemplarer. Begge platene ble gitt ut på CD i 2021.
Albumet fikk en relativt laber mottagelse. «Jeg blir her i en uke – Jeg har min egen luke - det rimer på kuruke, det rimet må jeg bruke» ironiserte Sigbjørn Nedland i NRK.
Om Boastein med sitt enkle lyd-på-lyd-teknikk ikke var nyskapende i internasjonal sammenheng, representerte de noe nytt i Norge. «Humoristisk norsk rock» skrev Gateavisa i en stort oppslått artikkel.
På Jeg har min egen luke skimtes noe av potensialet til låtskriver-paret Boassen (musikk) og Storstein (tekster). På oppfølgeren Urgata Hurgata (1980) er langt mer finpusset, også lydmessig. «Den brune skuta» og «Kabul», er begge låter som etterhvert har blitt en vesentlig del av norsk rock-historie.
Are Storstein ble tatt av tsunamien og døde i Khao Lak Thailand andre juledag 2004.
Øistein Boassen lager fortsatt musikk til film og reklame, og driver et lite selskap som heter Soundfactory.


== Utgivelser ==
Jeg har min egen luke (1977)
Urgata Hurgata (1979)


== Eksterne lenker ==
(en) Boastein på Discogs 
(en) Boastein på MusicBrainz
Trollfjordslaget

Trollfjordslaget var en hendelse 6. mars 1890, der robåtfiskerne gikk til aksjon mot dampbåtene som forsøkte å stenge dem ute fra fisket i deler av Trollfjorden. Dette var på mange måter en kulminasjon av de konfliktene som allerede hadde foregått mellom større, dampdrevne notbåter og det tradisjonelle fiskeriet fra mindre, åpne båter. 
Rederen og handelsmannen Ole J. Kaarbø hadde organisert fiske med not fra dampbåter, og stengte dermed ute fiskere med konvensjonelle redskaper fra den innerste delen av fjorden, der det var svært mye torsk. Fiskerne mente utestengelsen brøt med allemannsretten, og etter et håndgemeng fikk fiskerne brutt opp sperringen.


== Utløsende årsak ==
Kvelden i forveien (5. mars) hadde representanter for småbåtfiskerne bedt dampbåtene hjelpe til med å brekke opp isen som Trollfjorden var belagt med slik at fiskerne kunne komme til dagen etter. Dampbåtene gjorde dette, men i stedet for å åpne opp for fiskerne, stengte de den innerste delen av fjorden med not. De forlangte så betaling fra fiskerne for at de skulle slippe dem inn. Dette ville ikke fiskerne akseptere og det kom etterhvert til håndgemeng mellom småbåtfiskerne og dampbåtmannskapene. Blant annet ble fiskerne spylt med skoldhett vann fra dampkjelene ombord i notbåtene. 


== Ettervirkninger ==
Slaget i Trollfjorden ble i ettertid viden kjent og engasjerte store deler av kystbefolkningen. Også Stortinget tok etterhvert affære og fremskyndet arbeidet med en ny Lofotlov.
I mars 1891 vedtok Stortinget endringer i Lofotloven som bl.a. forbød bruk av not under lofotfiske.
Johan Bojer skildret slaget i romanen Den siste viking.
Den som trolig skrev først om Trollfjordslaget i norske media, var journalist Sivert Digernes (f.1866 i Ørsta, d. 1900 i Kristiania). Våren 1890 var han i Lofoten som utsendt medarbeider fra Verdens Gang og i to artikler i avisen, 9. mars 1890 og 17.mars 1890, skrev han en utførlig beretning om ”Sjøslaget i Troldfjorden”. Artiklene kan leses på Det digitale Nasjonalbiblioteket (www.nb.no) der Verdens Gang er tilgjengelig i digital form for året 1890 m.fl. En kan merke seg at Digernes avsluttet den siste artikkelen med en innsiktsfull vurdering av årsakene til konflikten og han pekte på at det var behov for en bedre lovgiving omkring Lofotfisket. Kanskje hadde artikkelen en viss innvirking når Stortinget faktisk framskyndet arbeidet med en ny Lofotlov (se ovenfor).


== Kilder ==
«Trollfjordslaget» Arkivert 3. april 2018 hos Wayback Machine., fra Nordland fylkeskommunes fylkesleksikon


== Eksterne lenker ==
Tid & rom: 1890 – Trollfjordslaget
Velomobil

Velomobil er et kjøretøy med hjul som drives fremover av et menneske. Oftest refereres det til overbygde liggesykler.


== Eksterne lenker ==
César Cielo

César Augusto Cielo Filho (født 10. januar 1987 i Santa Bárbara d'Oeste, São Paulo) er en brasiliansk svømmer som har spesialisert seg på de korteste fridistansene. 16. august 2008 vant Cielo gull på 50 m fri under OL i Beijing, og tok dermed Brasils første OL-gull i svømming noensinne.
Cielo studerer ved Auburn University i Auburn, Alabama, der han konkurrerer for laget «Auburn Tigers». I hjemlandet svømmer han for «Esporte Clube Pinheiros».


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) César Cielo – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) César Cielo – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
(de) César Cielo – Munzinger Sportsarchiv 
(en) César Cielo – Olympics.com 
(en) César Cielo – Olympic.org 
(en) César Cielo – Olympedia 
(en) César Cielo – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(pt) César Cielo – Brasils olympiske komité 
(en) César Cielo – FINA 
(en) César Cielo – swimrankings.net 
Utøverprofil Arkivert 27. august 2011 hos Wayback Machine. på auburntigers.cstv.com
Lassi Karonen

Per Lassi Karonen (født 17. mars 1976 i Djura) er en svensk roer. 
Karonen har flere ganger blitt svensk mester i singelsculler, sist i 2007. Karonen har også sammen med sin trener Per «Pliggen» Andersson vunnet flere SM-titler i dobbeltsculler.
Karonen har hatt framgang i verdenscupen i roing i klassen singelsculler og har også flere framskutte plasseringer i verdensmesterskapet. Ved siste VM i München var Karonens sjetteplass ikke bare hans hittil beste VM-plassering, men innebar også kvalifisering til OL 2008 i Beijing, der han nådde finalen på 2000 meter.
Lassi Karonen ror for Leksandsklubben Brudpiga RK. Karonen bor i Uppsala og gjennom samarbeidet med Uppsala akademiska roddarsällskap trener han så lenge det er isfritt til daglig på Fyrisån. 
Karonens mor er svensk og far finsk.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Lassi Karonen – Olympics.com 
(en) Lassi Karonen – Olympic.org 
(en) Lassi Karonen – Olympedia 
(en) Lassi Karonen – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(sv) Lassi Karonen – Sveriges olympiske komité 
(en) Lassi Karonen – FISA 
(sv) SOK
Lisbeth Trickett

Lisbeth «Libby» Constance Trickett (tidigere Lenton) (født 28. januar 1985 i Townsville i Queensland i Australia) er en australsk svømmer som konkurrerer i stilene fri og butterfly. Hun har tilhørt verdenseliten siden 2003.


== Olympiske meritter ==
Trickett deltok i sommer-OL 2004 i Aten der hun vant gull på damenes stafett på 100 m fri sammen med Alice Mills, Petria Thomas og Jodie Henry. Dessuten vant hun bronse på 50 m fristil. I sommer-OL 2008 i Beijing vant hun gull på 100 m butterfly og bronse på damenes stafett på 100 m fri.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Lisbeth Trickett – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Lisbeth Trickett – Olympics.com 
(en) Lisbeth Trickett – Olympic.org 
(en) Lisbeth Trickett – Olympedia 
(en) Lisbeth Trickett – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Lisbeth Trickett – Australian Olympic Committee 
(en) Lisbeth Trickett – Sport Australia Hall of Fame 
(en) Lisbeth Trickett – Commonwealth Games Federation 
(en) Lisbeth Trickett – FINA 
(en) Lisbeth Trickett – Swimming Hall of Fame
George Boole

George Boole (født 2. november 1815 i Lincoln i England, død 8. desember 1864 i Ballintemple i County Cork i Irland) var en engelsk matematiker og filosof. Han er kjent som skaperen av Boolsk algebra, grunnlaget for datamaskinbasert aritmetikk.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
George Boole fikk aldri noen formell akademisk utdannelse. I 16-årsalderen begynte han som lærerassistent ved en skole i Doncaster. I 1835, da han var 20 år gammel, startet han en egen skole og begynte å studere matematikk på egen hånd. Han leste blant annet verk av Laplace og Lagrange. 


=== Matematiker ===
George Boole første matematiske publikasjon var en artikkel i tidsskriftet Cambridge Mathematical Journal med tittelen «Theory of Analytical Transformations».  
Han kom dermed i kontakt med Duncan Gregory, som da var redaktør for dette nyoppstartede tidsskriftet. Dette skulle få stor betydning for Boole. Gregory forsøkte å få ham til å begynne akademiske studier ved Cambridge, men Boole var avhengig av lærerinntekten, og hadde ingen mulighet til å begynne å studere. Han begynte imidlertid å publisere artikler i Cambridge Mathematical Journal, og Gregory fikk ham til å interessere seg for algebra.
1849 tiltrådte han en stilling som Professor of Mathematics ved Queen's College i Cork. Han ble værende ved Queen's College resten av livet. Totalt skrev Boole ca. 20 artikler i Cambridge Mathematical Journal og omtrent like mange i andre matematiske og filosofiske tidsskrifter. I 1859 publiserte han Treatise on Differential Equations og året deretter Treatise on the Calculus of Finite Differences.
I 1854 publiserte han An investigation into the Laws of Thought, on Which are founded the Matematical Theories of Logic and Probabilities. I denne artikkelen behandlet Boole logikk på en ny måte, ved å redusere logikken til enkel algebra. Logiske setninger kunne nå beskrives med symbolsk notasjon og manipuleres ifølge regler som på en måte som lignet på normal matematikk. Dette var starten på det vi i dag kaller boolsk algebra.
I 1855 giftet han seg med Mary Everest, datteren til Sir George Everest, som verdens høyeste fjell er oppkalt etter. 
Selv om Booles førte et forholdsvis enkelt liv og aldri oppnådde noen akademiske eller yrkesmessige posisjoner som tilsvarte hans bidrag til matematikken, fikk han høy grad av anerkjennelse og flere utmerkelser for sitt arbeid. For en artikkel om «a general method in analysis» publisert i 1844 i Philosophical Transactions fikk han en medalje fra the Royal Society.
Han døde av lungebetennelse i 1864, 49 år gammel. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
http://www-groups.dcs.st-and.ac.uk/~history/Mathematicians/Boole.html
Roger Parsons artikkel om Boole
Elizabeth Harwood

Elizabeth Harwood (født 27. mai 1938 i Barton Seagrave i Kettering, død 22. juni 1990 i Ingatestone) var en britisk operasangerinne (lyrisk sopran).
Harwood studerte ved det daværende Royal Manchester College of Music. Blant hennes første roller var Micaela i Carmen og andre gutt i Tryllefløyten, før hun i 1963 fikk sitt definitive gjennombrudd som grevinne Adele i Rossinis Le comte Ory.
Harwood fikk Kathleen Ferrier Award i 1960, og vant Verdi-konkurransen i Busseto i Italia i 1965. På 1970-tallet arbeidet hun med Herbert von Karajan under den årlige musikkfestivalen i Salzburg, og sang blant annet i Die Entführung aus dem Serail, Così fan tutte og Figaros bryllup. 
Det gikk nedover med helsen til Harwood fra slutten av syttitallet. Hennes siste offentlige opptreden var ved Bath-festivalen i 1989, før hun døde av kreft året etter. Harwood var gift og fikk én sønn.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Elizabeth Harwood på Internet Movie Database 
(en) Elizabeth Harwood på Discogs 
(en) Elizabeth Harwood på MusicBrainz 
(en) Elizabeth Harwood på AllMusic 
(en) Biografi
(en) Nekrolog i New York Times
Glenn T. Seaborg

Glenn Theodore Seaborg (født 19. april 1912 i Ishpeming, Michigan, død 25. februar 1999 i Lafayette, Contra Costa County, California) var en amerikansk kjemiker og kjernefysiker.


== Liv og virke ==
Seaborg, som var av svensk opprinnelse, studerte kjemi ved UCLA (University of California in Los Angeles) og ved Berkeley. I 1946 ble han professor i kjemi ved Berkely-universitetet og egnet seg hovedsakelig til undersøkelser av egenskapene til ulike grunnstoffer. Han oppdaget mer enn 100 ulike isotoper og greide i samarbeid med andre forskere å isolere og identifisere de såkalte transurane grunnstoffene, nemlig grunnstoff nr. 94 plutonium, 95 americium, 96 curium, 97 berkelium, 98 californium, 99 einsteinium, 100 fermium, 101 mendelevium og 102 nobelium.
Sammen med fysikeren Edwin M. McMillan ble Seaborg i 1951 tildelt nobelprisen i kjemi for oppdagelser angående de transurane grunnstoffenes kjemi.


== Seaborgium ==
I 1997 ble grunnstoff 106 gitt navnet seaborgium til ære for ham.


== Priser og utmerkelser (utvalg) ==
1957 – Perkinmedaljen
1951 – Nobelprisen i kjemi
1947 – ACS Award in pure chemistry


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Nobelprisen i  kjemi 1951 hos Nobelprize.org
(en) Glenn T. Seaborg hos Nobelprize.org i forbindelse med tildelingen av Nobelprisen i kjemi 1951
Silke Renk

Silke Renk (født 30. juni 1967 i Erfurt, DDR) er en tidligere spydkaster fra Tyskland. Hun representerte DDR under OL 1988 i Seoul, hvor hun kom på femteplass, og under EM 1990, hvor hun ble nummer fire.
Hun opplevde sitt høydepunkt i karrieren da hun vant OL-gullet under OL 1992 i Barcelona. Renk vant med et kast på 68,34 foran Natalja Sjikolenko og landsvenninnen Karen Forkel.
Året etter ble hun nummer seks under VM 1993, hun trakk seg fra EM 1994 pga. en kneskade, og nådde aldri en internasjonal finale igjen, selv om hun stilte opp både under VM 1995 og under OL 1996.
Hennes personlige rekord var på 71,00 meter med den gamle spydtypen, og den ble oppnådd i 1988 under et stevne i Rostock. Dette plasserer henne på en tredjeplass blant tyske spydkastere, kun bak Petra Felke (som holdt verdensrekorden) og Antje Kempe.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Silke Renk – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Silke Renk – Olympics.com 
(en) Silke Renk – Olympic.org 
(en) Silke Renk – Olympedia 
(en) Silke Renk – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Silke Renk – World Athletics 
(en) Silke Renk – Track and Field Statistics
Aleksandr Koltsjak

Aleksandr Vasiljevitsj Koltsjak (russisk: Александр Васильевич Колчак, født 4. novemberjul./ 16. november 1874greg., død 7. februar 1920) var en polarutforsker og russisk admiral som gjorde seg mest kjent for sin rolle i den russiske borgerkrigen. Etter å ha kjempet i den japansk-russiske krig og den første verdenskrig etablerte Koltsjak en antikommunistisk regjering i Sibir - senere den provisoriske helrussiske regjering - og ble anerkjent som den «øverstkommanderende for de russiske land- og sjøstyrker» av de andre lederne i den hvite armé fra 1918 til 1920.  Hans regjering var basert i Omsk, sørvest i Sibir.
I ett og ett halvt år var Koltsjak det internasjonalt anerkjente russiske statsoverhode. Han forsøkte å beseire bolsjevikene gjennom et diktatur, men hans regjering viste seg å være svak og lite effektiv. For eksempel mistet hans regjering oversikten over de keiserlige gullreservene, og mye av det forsvant. Han mislykkes også å forene de mange, men splittede, antibolsjevikstyrker. Han nektet også å vurdere selvstendighet eller selvstyre for etniske minoriteter, og nektet å samarbeide med den ikkebolsjevikiske venstresiden, samt var han sterkt avhengig av støtte fra utlandet. Mens hans hvite styrker kollapset ble han forrådt og fanget av selvstendige enheter, som videre ga han til lokale bolsjeviker. I deres fangenskap ble han henrettet.


== Biografi ==
Koltsjak ble født i St. Petersburg, og ble utdannet til en karriere i marinen, i likhet med sin far. Han deltok i den russisk-japanske krig i 1904-05. Han spilte også en rolle i første verdenskrig, og ble viseadmiral i august 1916. De revolusjonen kom i 1917, mistet Koltsjak tittelen, og flyktet til USA.


=== Den russiske borgerkrig ===
I denne krigen var Aleksandr Koltsjak en av de fremste lederne for de hvite. Han oppholdt seg lenge i Omsk, før han endte sitt liv i Irkutsk i 1920. I dag står en statue av ham der.


== Referanser ==
VM i turn 1922

Det åttende verdensmesterskapet i turn ble arrangert i perioden 11. til 12. august 1922, i Ljubljana, Jugoslavia (i dagens Slovenia).


== Resulter ==


=== Herrer ===


==== Lagkonkurranse ====


==== Individuell mangekamp ====


==== Bøylehest ====


==== Ringer ====


==== Skranke ====


==== Svingstang ====


== Medaljeoversikt ==


== Referanser ==