jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Vinkelfly

Vinkelfly (Enargia paleacea) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Den er vanlig på Sørlandet og Østlandet i Norge.


== Utseende ==
Et middelsstort (vingespenn 38 – 45 mm), kraftig nattfly. Kroppen og forvingen er brungule. Forvingen har to brune tverrlinjer, den innerste er vinklet i midten, den ytterste mer jevnt buet, men med en knekk nær fremkanten. Nyre- og rimgmerkene er tydelige, kantet med brunt, nyremerket har en uregelmessig, gråbrun flekk i den nedre delen. Bakvingen er blekgul til hvit.


== Levevis ==
Vinkeflyet forekommer i ulike slags skog og i hager. Larvene lever på sammenspunne blader av bjørk (Betula spp.) og osp (Populus tremula) om våren. Arten overvintrer som egg. De voksne sommerfuglene flyr i august – september.


== Utbredelse ==
Arten finnes i Europa, unntatt lengst i sør, og videre østover til Japan. I Norge er den vanlig på Sørlandet og Østlandet, mer lokalt forekommende i resten av landet nord til Rana i Nordland.


== Kilder ==
Norges sommerfugler – Vinkelfly [1]
Aarvik, L., Berggren, K. og Hansen, L.O. (2000) Catalogus Lepidopterorum Norvegiae. Lepidopterologisk Arbeidsgruppe/Norsk Institutt for Skogforskning. ISBN 82-995095-1-3
Nettsiden Svenska Fjärilar, med bildegalleri: [2]
Enargia paleacea på UK moths: [3]


== Eksterne lenker ==
(en) vinkelfly i Encyclopedia of Life 
(en) vinkelfly i Global Biodiversity Information Facility 
(no) vinkelfly hos Artsdatabanken 
(sv) vinkelfly hos Dyntaxa 
(en) vinkelfly hos Fauna Europaea 
(en) vinkelfly hos NCBI 
(en) Kategori:Enargia paleacea – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Enargia paleacea – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons
MAC-11

Ingram MAC-11 (Military Armament Corporation Model 11 Advancement 1, eller M11A1) er en amerikansk maskinpistol.
Den ble designet av Gordon Ingram hos Military Armament Corporation (MAC) på 1970-tallet. Våpenet er en kompakt utgave av MAC-10, og er kamret for patroner i kaliber 9 x 17 mm Browning (.380 ACP). Våpenet har teleskopisk sluttstykke.
MAC-11 er den maskinpistolen med minst suksess i MAC-familien. Dette skyldes mest kaliberet, da dette regnes som ganske svakt til å være til nytte.


== Produsenter ==
Military Armament Corporation,
RPB Inc.
Sylvia/Wayne Daniel Inc.
Cobray
Jersey Arms
Leinad
MasterPiece Arms
Vulcan.


== Eksterne lenker ==
MAC-11.NET
Lite løvfly

Lite løvfly (Parastichtis suspecta) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Det er vanlig nord til Nordland i Norge.


== Utseende ==
Et middelsstort (vingespenn 30 – 33 mm), litt spinkelt, gråbrunt nattfly. Forvingen er litt tilspisset og har vanligvis innslag av brunrødt, i alle fall i midtfeltet. Den har to hvite og svarte tverrlinjer som vanligvis er brutt opp i flere deler, nyremerket er tydelig, men ringmerket ofte utydelig. Ellers er vingemønsteret noe "urent" og vanskelig å beskrive. Bakvingen er grå, lysere ved roten.


== Levevis ==
Arten kan finnes over alt det det vokser busker og løvtrær. Larven utvikler seg om våren og lever på sammenspunne skudd og nye blader av bjørk (Betula spp.) og vier (Salix spp.), kanskje også osp. Den overvintrer som egg. De voksne sommerfuglene flyr i august – september.


== Utbredelse ==
Den finnes i hele Europa og videre østover like til Japan. I Norge er den vanlig nord til Rana i Nordland.


== Kilder ==
Norges sommerfugler – Lite løvfly [1]
Aarvik, L., Berggren, K. og Hansen, L.O. (2000) Catalogus Lepidopterorum Norvegiae. Lepidopterologisk Arbeidsgruppe/Norsk Institutt for Skogforskning. ISBN 82-995095-1-3
Nettsiden Svenska Fjärilar, med bildegalleri: [2]
Parastichtis suspecta på UK moths: [3]


== Eksterne lenker ==
(en) lite løvfly i Encyclopedia of Life 
(en) lite løvfly i Global Biodiversity Information Facility 
(no) lite løvfly hos Artsdatabanken 
(sv) lite løvfly hos Dyntaxa 
(en) lite løvfly hos Fauna Europaea 
(en) lite løvfly hos ITIS 
(en) lite løvfly hos NCBI 
(en) Kategori:Parastichtis suspecta – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons
Republikken Kongos kvinnelandslag i fotball

Republikken Kongos kvinnelandslag i fotball representerer Republikken Kongo (fra nå av omtralt som Kongo, Den demokratiske republikken Kongo blir omtalt som Kongo (Dem. Rep.)) i internasjonal fotball. 
Kongo meldte seg på til det første Afrikamesterskapet i 1991, men meldte seg av før turneringen begynte. Deretter var Kongo borte fra mesterskap fram til 2004-turneringen, der de slo ut Ekvatorial-Guinea, men tapte for Kamerun i kvalifiseringen. I kvalifiseringen til Afrikamesterskapet i 2006 knuste de Togo over to kamper, men møtte ikke opp i andre kvalifiseringsrunde mot Ghana.
Først i mesterskapet i 2008 kvalifiserte Kongo seg gjennom å slå Kongo (Dem. Rep.) i siste kvalifiseringsrunde. Kongo havnet deretter i gruppe med Ekvatorial-Guinea, Kamerun og Mali. En i utgangspunktet overkommelig oppgave viste seg å være verre etter at Ekvatorial-Guinea var langt bedre enn forventet. Kongo tapte mot dem og også knepent mot Kamerun. De slo imidlertid Mali, og kom pent fra det med tre poeng, som matematisk holdt til en sjetteplass. 
Tross den gode prestasjonen i 2008 har forbundet valgt å ikke melde på lag til Afrikamesterskapet 2010. Dermed kan laget heller ikke kvalifisere seg for VM i Tyskland 2011.
Liste over vinnere av Guldbaggen i kategorien Beste manuskript

Liste over vinnere av Guldbaggen i kategorien Beste manuskript
(Øvrige nominerte listes opp for årene fra 1991)

2008. John Ajvide Lindqvist (Låt den rätte komma in)
Niklas Rådström, Agneta Ulfsäter-Troell og Jan Troell (Maria Larssons evige øyeblikk)
Ruben Östlund og Erik Hemmendorff (De ofrivilliga)
2007. Roy Andersson (Du levande)
Johan Kling (Darling)
Kjell Sundstedt (Den nya människan)
2006. Ylva Gustavsson og Hans Renhäll (Förortsungar)
Jesper Ganslandt og Fredrik Wenzel (Farväl Falkenberg)
Anders Nilsson og Joakim Hansson (När mörkret faller)
2005. Lena Einhorn (Ninas resa)
Björn Runge  (Mun mot mun)
Josef Fares (Zozo)
2004. Maria Blom (Masjävlar)
Tomas Alfredson, Robert Gustafsson, Jonas Inde, Andres Lokko, Martin Luuk, Johan Rheborg og Henrik Schyffert (Fyra nyanser av brunt)
Kay Pollak, Carin Pollak og Margaretha Pollak (Så som i himmelen)
2003. Björn Runge (Om jag vänder mig om)
Jonas Frykberg  (Detaljer)
Hans Gunnarsson og Mikael Håfström (Ondskan)
2002. Lukas Moodysson (Lilja 4-ever)
Peter Birro  (Bäst i Sverige!)
Sara Heldt (Grabben i graven bredvid)
2001. Hans Gunnarsson og Mikael Håfström (Leva livet)
Jan Troell og Jacques Werup (Så vit som en snö)
Bille August (En sang for Martin)
2000. Roy Andersson  (Sånger från andra våningen)
Peter Birro og Lukas Moodysson (Det nya landet) (TV)
Lukas Moodysson (Tillsammans)
1999. Ulf Stark  (Tsatsiki, morsan och polisen)
Fredrik Lindström (Vuxna människor)
Malin Lind Lagerlöf (Vägen ut)
1998. Lukas Moodysson  (Fucking Åmål)
Anders Grönros (Glasblåsarns barn)
Klas Östergren og Lisa Ohlin (Veranda för en tenor)
1997. Annika Thor  (Sanning eller konsekvens)
Hannes Holm og Måns Herngren (Adam & Eva)
Hans Renhäll (Tic Tac)
1996. Per Olov Enquist  (Hamsun)
Björn Carlström og Kjell Sundvall (Jägarna)
Harald Hamrell, Sara Heldt og Mats Wahl (Vinterviken)
1995. Jonas Gardell  (Pensionat Oskar)
Måns Herngren og Hannes Holm (En på miljonen)
Stig Larsson og Kristian Petri (Sommaren)
1994. Peter Dalle og Rolf Börjlind (Yrrol)
Richard Hobert (Händerna)
Ulf Stark (Sixten)
1993. Jonas Cornell og Daniel Alfredson (Mannen på balkongen)
Niklas Rådström (Tala! Det är så mörkt)
Åke Sandgren (Kådisbellan)
1992. Ingmar Bergman (Den gode viljan)
Colin Nutley (Änglagård)
Magnus Nilsson og Kjell-Åke Andersson (Min store tjukke far)
1991. Clas Lindberg (Underjordens hemlighet)
Per Olov Enquist (Il Capitano)
Marianne Goldman (Freud flyttar hemifrån...)
1990. Kjell Grede  (God aften, herr Wallenberg)
1989. Åke Sandgren og Stig Larsson (Miraklet i Valby)
1988. Bengt Danneborn og Lennart Persson (Det är långt till New York)


== Eksterne lenker ==
IMdb
Svenska Filminstitutet
Kinnvika

Kinnvika er en vik på nordsiden av Murchisonfjorden på Storsteinhalvøya, som ligger i Gustav V Land på Svalbards nest største øy Nordaustlandet. Kinnvika ligger i Nordaust-Svalbard naturreservat.
Sysselmannen foreslo 14. januar 2009 å frede forskningsstasjonen i Kinnvika fra 1957, som ble satt opp i forbindelse med det internasjonale polaråret 1957-58. Forskningsstasjonen eies av den norske stat og består av ti bygninger. Forslaget ble sent ut på høring og 29. juni 2009 kunngjorde Riksantikvaren at Kinnvika er fredet. Fredningen omfatter alle de ti bygningene med eksteriør, interiør og fast innredning. Løst inventar som har tilknytning til den opprinnelige virksomheten inngår i fredningen. Utendørs installasjoner, objekter, gjenstander og andre spor som har tilknytning til virksomheten i 1957-59 er også fredet, likeså et område omkring forskningsstasjonen. Formålet er å bevare Kinnvika som eksempel på en arktisk forskningsstasjon fra polaråret 1957-58. Fredningen skal ivareta de kulturhistoriske og vitenskapelige verdiene knyttet til anlegget som helhet, samt de arkitektoniske og opplevelsesmessige verdiene knyttet til bebyggelsen og dens virkning i landskapet. Fredningen innebærer at anlegget skal bevares uten vesentlige endringer, men det åpnes for rehabilitering av hovedbygningen.
Kinnvika har fått sitt navn etter Kinneviken, en vik i den sørlige delen av den svenske innsjøen Vänern i Västergötland.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Kinnvika Stadnamn i norske polarområde, Norsk polarinstitutt
Wulf Isebrand

Wulf Isebrand var en bonde og hærfører fra Ditmarsken i det nåværende Schleswig-Holstein i Tyskland. Han ledet Ditmarskens bondehær, da den selvstyrte bonderepublikken ble angrepet av Kongeriket Danmark og Hertugdømmet Holstein i februar 1500. Wulf Isebrand ledet ditmarskerne til en overraskende seier i slaget ved Hemmingstedt, hvor de jaget en dobbelt så stor hær av leiesoldater og adelsmenn, anført av kong Hans av Danmark, Norge og Sverige og hertug Frederik av Holstein, på flukt. Seieren gjorde Isebrand til folkehelt i Ditmarsken. Han er første gang nevnt i skriftlige kilder fra Heide fra 1499, i forbindelse med en disputt mellom Ditmarsken og Hamburg. Ifølge krønikeskriveren Neocorus skal Wulf Isebrand ha dødd i 1506.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Slaget ved Hemmingstedt (engelsk)
Det juridiske fakultet ved Universitetet i Beograd

Det juridiske fakultet ved Universitetet i Beograd (serbisk Правни факултет Универзитета у Београду) er Serbies eldste, største og mest tradisjonsrike institusjon som tilbyr undervisning i og driver forskning innen rettsvitenskap. Det juridiske fakultet er opprettet samtidig med universitetet i 1808.
Fakultetet har ca. 8000 studenter med studierett, og ca. 115 ansatte. Fagtilbudet består av et femårig integrert masterstudium og et treårig PhD-studium.


== Berømte alumni ==
Vuk Drašković, utenriksminister i Serbia og Montenegro
Milovan Đilas, fremtrendende politiker i Den sosialistiske føderale republikken Jugoslavia
Kiro Gligorov, første demokratiske president av republikken Makedonia
Vojislav Koštunica, idligere statsminister i Serbia
Slobodan Milošević, serbisk president og president for forbundsrepublikken Jugoslavia
Ivan Stambolić, leder av Jugoslavias kommunistparti og Serbias president
Danilo Türk, president i Slovenia
Filip Vujanović, president i Montenegro


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Faculty of Law, University of Belgrade – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Sveits under Sommer-OL 1912

Sveits under Sommer-OL 1912. Én sportsutøver fra Sveits deltok i friidrett under Sommer-OL 1912 i Stockholm. Sveits vant ikke noen medalje.


== Medaljer ==
Böhmen under Sommer-OL 1912

Böhmen under Sommer-OL 1912. 39 sportsutøvere fra Böhmen, alle menn, deltok i seks sporter under Sommer-OL 1912 i Stockholm. Böhmen vant ikke noen medalje. OL-troppen besto av elleve friidrettsutøvere, tretten fektere, åtte tennisspillere, fem syklister, en roer og en turner.


== Medaljer ==


== Eksterne lenker ==
Resultater og profilside Arkivert 7. november 2012 hos Wayback Machine. på sports-reference.com
Chile under Sommer-OL 1912

Chile under Sommer-OL 1912. Fjorten sportsutøvere fra Chile, alle menn, deltok i fire sporter under Sommer-OL 1912 i Stockholm. Chile vant ikke noen medalje. OL-troppen besto av seks friidrettsutøvere, fire syklister, to ryttere og to skyttere.


== Medaljer ==


== Eksterne lenker ==
OL-resultater på Sports-reference.com Arkivert 23. desember 2008 hos Wayback Machine.
Luxembourg under Sommer-OL 1912

Luxembourg under Sommer-OL 1912. Tjueen sportsutøvere fra Luxembourg, alle menn, deltok i to sporter, friidrett og turn under Sommer-OL 1912 i Stockholm. Det var andre gangen Luxembourg var med i et sommer-OL, de vant ikke noen medalje. OL-troppen besto av nitten turnere og to friidrettsutøvere.


== Medaljer ==


== Kilder ==
Luxembourg under Sommer-OL 1912: Resultater og profilside Arkivert 4. mars 2009 hos Wayback Machine. på sports-reference.com
Den moldaviske sosialistiske sovjetrepublikk

Den moldaviske sosialistiske sovjetrepublikk (moldovsk (rumensk): Република Советикэ Сочиалистэ Молдовеняскэ eller Republica Sovietică Socialistă Moldovenească; russisk: Молда́вская Сове́тская Социалисти́ческая Респу́блика Moldavskaya Sovetskaya Sotsialisticheskaya Respublika), ofte forkortet moldavisk SSR eller MSSR var en av de femten autonome republikkene som utgjorde Sovjetunionen.  Republikken ble dannet 2. august 1940 ved en sammenslåing av Den moldaviske autonome sosialistiske sovjetrepublikk øst for elva Prut og hoveddelen av Bessarabia. Bessarbia var tidligere en del av Romania som var blitt tildelt Sovjetunionen ved Molotov–Ribbentrop-paktens hemmelige tilleggsprotokoll. 23. juni 1990 ble navnet offisielt endret til Sovjetsosialistrepublikken Moldova. Landet fikk selvstendighet 27. august 1991 og ble hetende Republikken Moldova.


== Referanser ==
Etiopia–Adal-krigen

Etiopia–Adal-krigen var en militær konflikt mellom det kristne Keiserriket Etiopia og det muslimske Adal-sultanatet som varte fra 1529 til 1543. Imamen Ahmad ibn Ibrihim al-Ghazi (kjent som Gurey på somali og Gragn/Graññ på amharisk, som begge betyr den venstrehendte) klarte nesten å utslette det eldgamle etiopiske riket og å konvertere dets undersåtter til islam. Intervensjonen til den europeiske Cristóvão da Gama, sønnen til den berømte Vasco da Gama, bidro til å forhindre dette. Begge landene ble riktignok utmattet av krigen, noe som førte til oromoenes folkevandring nordover, til deres nåværende hjemland nord og vest for Addis Abeba. Mange historikere regner denne konflikten som grunnen til fiendtligheten mellom Somalia og Etiopia. Enkelte mener også at denne konflikten beviste gjennom bruken av skytevåpen på begge sider, som musketter, kanoner og arkebuser, disse våpnenes betydning i forhold til tradisjonelle våpen. 


== Bakgrunn ==
Da imam Ahmad fikk kontrollen over Adal-sultanatet fikk han også stammene i Somalia og afarene med seg i sin sak om å starte en jihad mot keiser Dawit II av Etiopia i 1527. Han fikk også støtte fra flere etiopiske jøder og kristne som var imot Dawits styre.


== Krigens gang ==
I 1529 beseiret imam Ahmad en større etiopisk hær i slaget ved Shimbra Kure. Seieren ble dyr, men styrket muslimenes moral, og beviste at de kunne stå imot den større etiopiske hæren. 
I 1531 førte flere seiere under imam Ahmad til at tilhengerne hans fikk overtaket i krigen. Den første var slaget ved Antukyah, hvor kanonild ved begynnelsen av slaget skapte panikk hos de etiopiske soldatene. Den andre kom 28. oktober i slaget ved Amba Sel, hvor imamens tropper beseiret og splitta den etiopiske hæren, og fikk tak i deler av de etiopiske regaliene. 
Disse seierne gjorde at muslimene kunne trenge inn på de etiopiske høylandene, hvor de ødela mange kirker, inkludert Atronsa Maryam, hvor levningene etter flere etiopiske keisere var. Landet ble plyndra av Ahmads styrker, som ødela flere kristne monumenter, og undertrykte de ikke-muslimske amharaene og tigrayene. 
Dawit II døde i 1540 og hans etterfølger ble tatt til fange av muslimene. Keiserinnen kunne ikke gjøre noe, siden hun var beleiret i hovedstaden. I 1543 klarte etiopiske geriljaer å beseire muslimene med hjelp av den portugisiske marinen, som sendte 400 musketerer ledet av Cristóvão da Gama for å hjelpe etiopierne. Til tross for at da Gama ble fanget og senere drept etter slaget ved Wolfa, ble Ahmad drept i 1543 i slaget ved Wayna Daga med hjelp av de av portugiserne som hadde overlevd. 
Mohammed Hassan har hevdet at siden deltakerne i konflikten betydelig svekket hverandre, fikk oromoene en sjanse til å utvandre til landa sør for Den blå Nil øst til Harar og bosette seg der.
Ahmad ibn Ibrihim al-Ghazi

Ahmad ibn Ibrihim al-Ghazi (Erobreren; Axmed Ibraahim Garaad på somali; ca. 1506–1543), også kjent som Gurey på somali og Grang eller Graññ på amharisk; den venstrehendte, var en somalisk imam og general for Adal-sultanatet som invaderte Etiopia og beseiret flere etiopiske keisere. Med en hær som for det meste bestod av somaliere, startet han en erobring, en muslimsk jihad, som brakte tre fjerdedeler av Etiopia under det muslimske Adal fra 1529 til 1543. 
Etter flere store seiere mot Etiopia, ble han til slutt drept av portugisere under slaget ved Wayna Daga. I dag regner mange somaliere han som en nasjonalhelt, til tross for at en "somalinasjonalitet" ikke fantes på Ahmads tid og at somalierne som kjempet under ham gikk til krig som muslimer. I Etiopia huskes han for de store ødeleggelsene han påførte landet.


== Referanser ==
Erik Rinde

Erik Rinde (født 17. mars 1919, død 28. mai 1994) var en av de sentrale personer i opprettelsen av og driften av Institutt for samfunnsforskning (ISF) i 1950. Han var styreformann ved instituttet 1950–74 og en periode på 1980-tallet. Han var også direktør ved instituttet og styreformann for Institutt for fredsforskning (PRIO) i perioden 1966–79. Erik Rinde spilte også en helt sentral rolle i grunnleggelsen av PRIO, som i de første årene (1959–66) var organisert som en avdeling på ISF.
Erik Rinde studerte sosiologi ved London School of Economics før andre verdenskrig, og ble cand.jur. ved Universitetet i Oslo i 1943. Etter krigen var han en del av kretsen rundt Arne Næss, sammen med bl.a. Vilhelm Aubert og Stein Rokkan.
I 1976 ble Erik Rinde æresdoktor ved Det samfunnsvitenskapelige fakultet, Universitetet i Oslo. Han er også tildelt St. Olavs Orden.
Erik Rinde var sønn av forretningsmannen Sigurd Rinde, og økonomiske bidrag fra familien Rinde til ISF og PRIO var viktige i de første årene for begge disse uavhengige forskningsinstituttene.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Stein Rokkan; Vilhelm Aubert & Tor Bjørklund (1994): Erik Rinde og Institutt for samfunnsforskning. Rapport 1994:13. Oslo: Institutt for samfunnsforskning.
Sigurd Rinde

Sigurd Rinde (født 1889, død 1972) var en norsk forretningsmann og industrileder. Han bygget opp et industrikonsern innen treforedlingsindustri (Norsk Elektrokemisk A/S). Overskudd fra driften av ulike bedrifter i konsernet bidro til etablering og drift av to norske forskningsinstitutter: Institutt for samfunnsforskning og Institutt for fredsforskning (PRIO).
Sigurd Rinde var sønn av venstrepolitikeren Peder Rinde, og far til Institutt for samfunnsforsknings mangeårige styreleder og direktør, Erik Rinde.


== Litteratur ==
Stein Rokkan; Vilhelm Aubert & Tor Bjørklund (1994): Erik Rinde og Institutt for samfunnsforskning. Rapport 1994:13. Oslo: Institutt for samfunnsforskning.
Fylkesvei 7450

Fylkesvei 7450 går mellom Følvika og Sandvika i Gildeskål kommune. Veien er 6,7 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 478.


== Kommuner og knutepunkter ==

 Gildeskål
Fv7438Fylkesvei 7438 Følvika
Kommunal vei fra Sandvika til Alsvik og Reinskårneset (2,2 km)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart

(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger Fv7450
(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger
Yuan Shao

Yuan Shao (kinesisk: 袁绍 (forenkla);  袁紹 (tradisjonell); pinyin: Yuán Shào; høflighetsnavn: Benchu (本初); født ca. 154 i Luoyang i dagens Henan i Kina, død 28. juni 202) var en mektig kinesisk krigsherre på slutten av Han-dynastiet og de tre rikers tid. Han hadde sin maktbase i det gamle Jizhou.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Yuan Shao nedstammet fra adelsfamilien Yuan, hvis medlemmer siden det første århundre e.Kr. hadde innehatt høyere embeder i det keiserlige byråkrati.


=== Hærfører ===

I 180-årene ble han kommandant for en enhet i den keiserlige garde, og i 188 ble han en av de åtte viktigste offiserer i general He Jins hær.
Han kontrollerte de nordlige territoriene av oldtidens Kina under den massive borgerkrigen mot slutten av Han og begynnelsen av de tre rikers tid. Yuan var også den eldre broren til Yuan Shu, en krigsherre som kontrollerte området rundt Huai He, selv om de to ikke hadde noe godt forhold til hverandre. 
Heeter keiser Lings død i året 189 ble Yuan Shao en av forbundsfellene til general He Jin i borgerkrigen som brøt ut. Etter at He Jin ble myrdet den 22. september 189 stormete Yuan Shao det keiserlige palass og massakrerte ca. 2.000 hoffolk tilhørende motfraksjonen. Yuan Shao var til denne tid blitt en de mektigste krigsherrene, og han ledet en allianse av krigsherrer mot den tyranniske Dong Zhuo, som holdt keiser Xian som gissel i Luoyang, i 190 og 191], men de mislyktes på grunn av motsetninger seg imellom. 
I 200 startet han et felttog mot den rivaliserende krigsherren Cao Cao, men han ble knust i slaget ved Guandu. Selv om Cao Cao først var sjanseløs mot Yuan Shaos tårn, hvorfra hans bueskyttere sendte haglestrømmer av piler over Wei-styrkene, klarte Cao Cao å fremskaffe seg artilleri i løpet av natten, og slik knude befestningene og nedkjempe Yuan Shaos styrker. Deretter kom Yuan på defensiven mot Cao Cao, og gjenvant aldri initiativet. I 201 fulgte nok et nederlag i slaget ved Cangting (i det som i dag er Yanggu fylke i Shandong).
Året etter, i 202, døde an av sykdom i Ye. 
Yuans Shaos ubesluttsomhet og hans manglende vilje til å lytte til sine rådgiveres råd er vanligvis regnet som grunnen til at han ble beseiret til tross for hans mektige familiebakgrunn og geografiske fordeler.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Rafe de Crespigny: A biographical dictionary of Later Han to the Three Kingdoms (23–220 AD). Brill, 2007. s. 1009. ISBN 978-90-04-15605-0.