jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Michel Blavet

Michel Blavet (1700–1768) var en fransk fløytevirtuos og komponist.


== Biografi ==
Selv om Blavet lærte seg å spille svært mange instrumenter, spesialiserte han seg på fløyte (som han holdt til venstre, dvs motsatt av hva dagens fløytister gjør) og fagott. Allerede i ung alder ble han regnet som Frankrikes beste fløytist. Han var berømt både for tonen og for en perfekt intonasjon selv når han spilte i vanskelige tonearter.
23 år gammel fikk Blavet stilling som førstefløytist ved operaen i Paris. I 1732 ble han musikalsk leder hos greven av Clermont, en stilling han hadde til sin død i 1768. Dessuten ble han i 1738 medlem av det kongelige kapell i Versailles, og i 1740 trådte han inn i operaorkesteret i Paris.
Komponister som Johann Joachim Quantz og Georg Philipp Telemann hadde stor aktelse for Blavet. Den ivrige amatørfløytisten kong Fredrik den store av Preussen tilbød Blavet en høythengende stilling ved sitt hoff, men Blavet avslo og Quanz tok jobben etter at lønnstilbudet var blitt betraktelig høynet.


== Verk ==
Blavet skrev mest for tverrfløyte.

seks sonater for to fløyter uten bass op. 1 (1728)
tolv sonater for fløyte og continuo op. 2 (1732)
tredje sonatenbok (1740)
Konsert i a-moll for fløyte og strykere (uten bratsj) (1745, gjenoppdaget i 1954).
fire operaer, hvorav bevart: Le Jaloux Corrigé (1752). Med den var Blavet den første komponist av en fransk komisk opera;
ikke bevart er Blavets i sin samtid berømte kvartetter for fløyte, fiolin, viola da gamba og continuo.Et utvalg av Blavets sonater ble nyutgitt i England allerede i 1908. Flere av Blavets komposisjoner er også gitt ut for blokkfløyte.


== Media ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Michel Blavet – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Michel Blavet på Discogs 
(en) Michel Blavet på MusicBrainz 
(en) Michel Blavet på Spotify 
(en) Michel Blavet på AllMusic 
Biografi og verkliste (tysk)
Michel Blavet på flutehistory.com
(en) Fritt tilgjengelige noter av Michel Blavet i International Music Score Library Project
Husvika

Husvika er ei bygd i Vefsn kommune i Nordland. Den ligger på nordsiden av Halsfjorden, som er en sidefjord av Vefsnfjorden. Stedet har skole, Husvika skole, og postnr. 8883 Husvika. Stedet har tre – fem fastboende, og er et feriested om sommeren. Det var tidligere landhandel på stedet. Det har vært gruvedrift i to perioder, 1896–1913 og 1948–1952, med utvinning av bly og sink. Grytåga kraftverk ligger fire kilometer sørøst for bygda, som også har et smoltanlegg med seks arbeidsplasser og et stort lakseoppdrett. Husvika er endepunkt for Fv 146, som går til Hundåla med fergeforbindelse videre til Mosjøen.
Leif Eriksson (tegner)

Leif Eriksson (født 1942) er en svensk illustratør og ornitolog.
Eriksson har studert kunstfag, linje for grafisk form och illustrasjon og er leder i foreningen Svenska Tecknare.


== Bibliografi ==
Mattis sommarbok 1982
Pingvinen Pings resa 1986
Pingvinen Ping får besök 1987
Mattis fiskebok 1989
Titta 1990
Storfiskaren Matti 1992
Mattis fågelbok 1994
Skatprat 1996
Sov gott igelkott 1997 (medforfatter Ulf Svedberg)
Det luktar gräs 1998 (medforfatter Ulf Svedberg)
Andprat 1999
Ärlans år 2001
Barnens naturbok 2003
Bussiga Bosse och hans vänner 2005


== Priser og utmerkelser ==
Årets Pandabok (barneboksklassen) 1995
Skoger Idrettslag

Skoger Idrettslag (stiftet 15. juni 1919) er et norsk idrettslag, som holder til utenfor Drammen og er mest kjent for seniorfotball i 6. divisjon. De spiller sine hjemmekamper på Skoger stadion, som var en av de siste arenaene med naturgress i Drammen, men i 2019 ble det lagt nytt kunstgress på stadion.
Skoger har tidligere spilt i 3. divisjon, nåværende 2. divisjon, og var den gangen nær ved å rykke opp.


== Historikk ==
I 2008-sesongen rykket Skoger opp i 6. divisjon og endte på en sisteplass. De beholdt plassen etter at et lag trakk seg og spilte i 6. divisjon i Buskerud Fotballkrets i 2009-sesongen. Da endte Skoger på 6. plass. De så lenge ut til å kunne henge med i toppen, før høstsesongen som var preget av mye fravær og skader. Foran 2010-sesongen inngikk Skoger en samarbeidsavtale med IL Sparta/Bragerøen. Dette resulterte i gode resultater for Skoger, som havnet på en 4. plass i serien.
I 2014 stilte Skoger IL med nytt seniorlag i 7. divisjon. Laget kom med det eksisterende navnet Stordammen FK, og valgte å spille under Skoger Idrettslag, imidlertid i egne farger – mørkeblå trøyer og svarte shortser og strømper. Det nye laget klarte serie- og kretsmesterskap på første forsøk, og har siden den gang spilt i 6. divisjon. Deres beste plassering i denne æraen er 4. plass, ved to anledninger (2015 og 2019).
Fra og med 2020-sesongen stiller laget igjen som Skoger IL, i grønne drakter og hvite shortser og strømper, og de vil for første gang stille to lag i seriesystemet. I tillegg til A-laget i 6. divisjon har de denne sesongen B-lag i 7. divisjon.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Werner Mattle

Werner Mattle (født 6. november 1949 i Oberriet) er en tidligere sveitsisk alpinist. Han oppnådde størst suksess i storslalåm.
Mattle debuterte i verdenscupen i januar 1972, der han gikk til topps i sitt første storslalåmrenn i Adelboden. Deretter ble han tatt ut til OL 1972 i Sapporo. Der tok han bronse i storslalåm (gullet gikk til italieneren Gustav Thöni). Etter denne sesongen trakk han seg tilbake fra internasjonale konkurranser. Han kjørte sitt tredje og siste verdenscuprenn i januar 1975, igjen i Adelboden. Denne gangen kom han på tredjeplass.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Werner Mattle – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Werner Mattle – Olympedia 
(en) Werner Mattle – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Werner Mattle – FIS (alpint) 
(en) Werner Mattle – ski-db.com
Going for the One

Going for the One er det åttende studioalbumet fra det engelske progressiv rock-bandet Yes, utgitt sommeren 1977. Etter et lengre opphold fra bandet grunnet solo-prosjekter, presenterte bandet et friskt og moderne album. Rick Wakeman kom tilbake til bandet etter at Patrick Moraz forlot Yes høsten 1976. Moraz var med på et tidlig stadium av låtskrivingen og innspillingen, men er ikke kreditert for sin innsats, annet enn en spesiell takk på innercoveret.
Albumet kom på 8.-plass på Billboard 200 i USA, på 1.-plass på UK Albums Chart i Storbritannia og på 7.-plass på VG-lista topp 40 i Norge.


== Bakgrunn ==
På høsten 1976 møttes Yes i Sveits for å skrive låter og spille inn et nytt album. Etter kort tid fikk Patrick Moraz beskjed om at hans tjenester ikke var ønsket mere, og Rick Wakeman ble kontaktet for å medvirke på albumet som studiomusiker. 
Ikke lenge etter at Wakeman var på plass, ble han av Chris Squire bedt om å komme tilbake til bandet som fulltids-medlem, noe Wakeman takket ja til fordi han likte musikken. Senere den kvelden satt Wakeman og leste den siste utgaven av musikkavisen Sounds, der han kunne lese at han var tilbake i Yes. Han syntes dette var vel kjapt levert, og spurte manager Brian Lane om dette. Wakeman hadde jo sagt ja kun få timer før. «Kvalifisert gjetting. Av og til er det slik en manager må jobbe», var svaret fra Lane.
Musikken på dette albumet mere direkte rock-inspirert enn noen av de tidligere albumene, og tittellåten «Going for the One» og «Parallels» kan nesten klassifiseres som rene rockelåter. Her er også to rene ballader, «Turn of the Century» og singelhiten «Wondrous Stories». Stavingen av «Wondrous» er tilsiktet og ingen skrivefeil av «Wonderous». Albumet avslutter med «Awaken», som er regnet som Yes' siste episke komposisjon. Dette er en komposisjon som av Jon Anderson blir nevnt som hans favoritt-låt av Yes.
Dette er også det første av to albumomslag som er laget av Hipgnosis, som er mest kjent for sine platecovere for Pink Floyd.


== Sporliste ==


=== Bonusspor på ny-utgivelse fra 2003 ===


== Personell ==
Jon Anderson: vokal, perkusjon og harpe
Chris Squire: bass og vokal
Steve Howe: elektrisk og akustisk gitar, Portugisisk 12-strengers gitar, pedal steelgitar, vokal
Rick Wakeman: piano, Hammondorgel, Polymoog og Minimoog synthesizere, kirkeorgel
Alan White: trommer, perkusjon


== Ny-utgivelser ==
1988 – Atlantic – CD
1994 – Atlantic – CD (Remaster)
2001 – Japansk Limited Edition
2003 – Rhino – LP & CD (Remaster med bonusspor)


== Referanser ==


== Kilder ==
Going for the One, CD notater på innercover av Tim Jones, 2003
Allmusic.com
Top Pop Albums 1955-2001, Joel Whitburn, 2002


== Eksterne lenker ==
(en) Going for the One på Discogs 
(en) Going for the One på MusicBrainz 
(en) Going for the One på AllMusic
Stikk i strid

Stikk i strid, med undertittelen Ein biografi om Einar Førde, er en prisbelønt biografi om politikeren Einar Førde (1943–2004), mangeårig nestleder og parlamentarisk leder for Arbeiderpartiet og senere sjef for NRK. Boka er skrevet av journalisten Frank Rossavik, og utkom i 2007 på Spartacus forlag med støtte fra Fritt Ord og Det faglitterære fond.
Rossavik (født 1965) kjente verken Førde personlig, eller hadde noen gang selv intervjuet ham. Boka er derfor i sin helhet basert på et omfattende arbeid med åpne historiske kilder, samt ikke minst intervjuer med til sammen 134 muntlige kilder (tallet er hentet fra bokas forord). Disse intervjuobjektene omfatter både kjente og mindre kjente personer fra Einar Førdes nære omgivelser i familien, oppvekstmiljøet i Høyanger, Eidsvoll landsgymnas, Universitetet i Oslo, Arbeiderbladet, idrettsklubben Tjalve, DNA, AUF, LO, Stortinget, NRK og media for øvrig (pluss noen til), og er navngitt i en gruppevis oversikt bakerst i boka. Kildene som sentrale opplysninger i hvert av bokas 21 kapitler bygger på er også ordnet etter kapittel og listet opp i et eget vedlegg. Fotnoter er for lesbarhetens skyld ikke benyttet.


== Ideolog eller pragmatiker? ==
En sentral tese i boka er at i motsetning til det etablerte bildet av Einar Førde som Det norske arbeiderpartis ledende ideolog gjennom mange år, er det snarere slik at Førde var DNAs ledende pragmatiker. I ettertid kan det ved nærmere ettersyn se ut til å være godt belegg for å hevde at Førde var en nokså konsekvent tilhenger av og pådriver for at Arbeiderpartiet måtte tilpasse seg samfunnsutviklingen, dersom partiet over tid skulle ha håp om å kunne forsvare sin ledende posisjon i det norske politiske landskapet. Dette måtte nødvendigvis innebære at partiet måtte være innstilt på å gi slipp på en del tradisjonelle politiske oppfatninger og la være å tviholde på «sosialistiske dogmer».

 .. var Einar Førde eigentleg ein ideolog i det heile teke? [..] Rettast er det nok å seia at Einar Førde var Aps sjefpragmatikar. I ei tid der Arbeiderpartiet blei utfordra på det sterkaste, nasjonalt og internasjonalt, av høgrebølgja, og dessutan av allmenne politiske og strukturelle endringar, tok han på seg å vera kaospilot, få partiet med på ei nyorientering han og resten av leiinga meinte var nødvendig.


== Mottakelsen av boka ==
Boka ble i all hovedsak godt mottatt av anmelderne, og ble tildelt Brageprisen i 2007, det året den kom ut. 


== Litteratur ==
Frank Rossavik: Stikk i Strid. Ein biografi om Einar Førde. Spartacus, 2007. ISBN 9788243004078
Tormato

Tormato er det niende studioalbumet fra det engelske progressiv rock-bandet Yes, utgitt i september 1978. I motsetning til forgjengeren Going for the One, fikk ikke dette albumet noen god mottakelse av hverken kritikere eller publikum. Albumet solgte godt, men man var misfornøyd med den minimalistiske og til tider spinkle produksjonen og miksingen. Til tross for dette er det flere låter som regnes som «klassisk» Yes her, blant andre «On the Silent Wings of Freedom» og «Onward». 
Albumet kom på 10.-plass på Billboard 200 i USA, på 8.-plass på UK Albums Chart i Storbritannia og på 9.-plass på VG-lista topp 40 i Norge.


== Bakgrunn ==
Albumet ble skrevet og innspilt i en periode der alle i bandet var usikre på hvilken musikalsk retning bandet skulle ta. Dette var under den store punk-revolusjonen, og band som var symboler på «de etablerte», blant andre Yes, Genesis og Led Zeppelin, ble kalt «dinosaurer».
Dette er det andre og siste albumet der Hipgnosis laget coveret. Albumet skulle opprinnelig hete Yes Tor etter en geologisk formasjon i det sørlige England, men ble endret av Hipgnosis da Rick Wakeman kastet en tomat på deres utkast til platecover. Utkastet, med tomat-sølet på, ble det ferdige platecoveret!
Etter dette albumet forsøkte Yes å spille inn et nytt album i 1979, som i etterkant er blitt kalt «Golden Age-innspillingene»/«Paris-innspillingene», men ga til slutt opp. Rick Wakeman og Jon Anderson forlot bandet, mens Chris Squire, Steve Howe og Alan White ville fortsette som trio, men muligens under et nytt navn. 


== Sporliste ==
«Future Times/Rejoice» – 6:46
«Future Times» (Jon Anderson/Chris Squire/Steve Howe/Rick Wakeman/Alan White)
«Rejoice» (Jon Anderson)
«Don't Kill the Whale» (Jon Anderson/Chris Squire) – 3:56
«Madrigal» (Jon Anderson/Rick Wakeman) – 2:25
Strykearrangement av Andrew Pryce Jackman etter en original-idé av Rick Wakeman
«Release, Release» (Jon Anderson/Alan White/Chris Squire) – 5:44
«Arriving UFO» (Jon Anderson/Steve Howe/Rick Wakeman) – 6:07
«Circus of Heaven» (Jon Anderson) – 4:31
Barnestemme ved Jon Andersons sønn, Damion
«Onward» (Chris Squire) – 4:05
Arrangement og orkestrering av Andrew Pryce Jackman
«On the Silent Wings of Freedom» (Jon Anderson/Chris Squire) – 7:47


=== Bonusspor på ny-utgivelse fra 2004 ===


== Personell ==
Jon Anderson: vokal, perkusjon
Chris Squire: bass, piano (på «Don't Kill the Whale»), bass-pedal og vokal
Steve Howe: elektrisk og akustisk gitar, mandolin, vokal
Rick Wakeman: piano, Hammondorgel, Polymoog og Minimoog, synthesizere, Birotron
Alan White: trommer, perkusjon, vokal


== Ny-utgivelser ==
1991 – Atlantic – CD
1994 – Atlantic – CD (Remaster)
2001 – Japansk Limited Edition
2004 – Rhino – LP & CD (Remaster med bonusspor)


== Referanser ==


== Kilder ==
Tormato, CD notater på innercover av Tim Jones, 2004
Allmusic.com Arkivert 11. februar 2010 hos Wayback Machine.
Top Pop Albums 1955-2001, Joel Whitburn, 2002
Yes-diskografisiden Yescography


== Eksterne lenker ==
(en) Tormato på Discogs 
(en) Tormato på MusicBrainz 
(en) Tormato på Spotify 
(en) Tormato på AllMusic
Yesshows

Yesshows er det andre konsertalbumet fra det engelske progressiv rock-bandet Yes, utgitt i desember 1980. Albumet ble utgitt kort tid etter utgivelsen av studioalbumet Drama, og består av innspillinger fra fire forskjellige konserter i perioden 1976–1978. Utgivelsen ble overvåket og godkjent av bassist Chris Squire.  
I likhet med det forrige konsertalbumet til bandet, Yessongs, begynner dette albumet med overtyren fra Igor Stravinskijs «Ildfugl-suite». Låten «Ritual (Nous Sommes Du Soleil)» ble på den originale dobbelt-LP'en delt i to, og på CD-versjonen har del en og del to av «Ritual» fremdeles sitt eget spornummer.
Albumet kom på 43.-plass på Billboard 200 i USA, 22.-plass på UK Albums Chart i Storbritannia, og på 32.-plass på VG-lista topp 40 i Norge


== Sporliste ==


=== CD 1 ===
«Parallels» (Chris Squire) – 7:07
innspilt i Ahoy-Halle, Rotterdam, 24. november 1977
«Time and a Word» (Jon Anderson/David Foster) – 4:06
innspilt i Empire Pool, Wembley i London, 27. oktober 1978
«Going for the One» (Jon Anderson) – 5:22
innspilt i Festhalle, Frankfurt am Main, 18. november 1977
«The Gates of Delirium» (Jon Anderson/Chris Squire/Steve Howe/Alan White/Patrick Moraz) – 22:40
innspilt i Cobo Hall, Detroit, 17. august 1976


=== CD 2 ===
«Don't Kill the Whale» (Jon Anderson/Chris Squire) – 6:50
innspilt i Empire Pool, Wembley i London, 28. oktober 1978
«Ritual (Nous Sommes Du Soleil)» (Del 1) (Jon Anderson/Chris Squire/Steve Howe/Rick Wakeman/Alan White) – 11:48
innspilt i Cobo Hall, Detroit, 17. august 1976
«Ritual (Nous Sommes Du Soleil)» (Del 2) (Jon Anderson/Chris Squire/Steve Howe/Rick Wakeman/Alan White) – 17:07
innspilt i Cobo Hall, Detroit, 17. august 1976
«Wondrous Stories» (Jon Anderson) – 3:54
innspilt i Ahoy-Halle, Rotterdam. 24. november 1977


== Personell ==
Jon Anderson: vokal
Chris Squire: bass, vokal, lydmiksing
Steve Howe: gitarer, vokal
Patrick Moraz:  keyboard (på CD 1 spor 4 og på CD 2 spor 2 og 3)
Rick Wakeman: keyboard (alle andre spor)
Alan White: trommer, vokal


== Ny-utgivelser ==
1987 – Atlantic – CD
1994 – Atlantic – CD (Remaster)
2001 – Atlantic - HDCD-utgave
2009 – Warner Bros. Japan (Remaster med bonusspor)


== Referanser ==


== Kilder ==
Allmusic.com
Top Pop Albums 1955-2001, Joel Whitburn, 2002


== Eksterne lenker ==
(en) Yesshows på Discogs 
(en) Yesshows på MusicBrainz 
(en) Yesshows på Spotify 
(en) Yesshows på AllMusic
Yesterdays

Yesterdays er det første samlealbumet fra det engelske progressiv rock-bandet Yes, utgitt i februar 1975. Albumet ble utgitt i en periode da det var stille rundt bandet grunnet solo-prosjekter, og består hovedsakelig av låter fra de to første albumene Yes og Time and a Word. I tillegg er låten «America», skrevet av Paul Simon, og B-siden «Dear Father» fra singelen «Sweetness» med her. Bortsett fra «America», der Steve Howe og Rick Wakeman spiller, er det den originale besetningen som medvirker.
Dette var det siste albumet Roger Dean laget platecoveret til før albumet Drama fra 1980. 


== Sporliste ==
«America» (Paul Simon) (fra albumet The New Age of Atlantic, 1972) – 10:30
«Looking Around» (Jon Anderson/Chris Squire) (fra Yes, 1969) – 4:00
«Time and a Word» (Jon Anderson/David Foster) (fra Time and a Word, 1970) – 4:32
«Sweet Dreams» (Jon Anderson/David Foster) (fra Time and a Word, 1970) – 3:50
«Then» (Jon Anderson) (fra Time and a Word, 1970) – 5:45
«Survival» (Jon Anderson) (fra Yes, 1969) – 6:20
«Astral Traveller» (Jon Anderson) (fra Time and a Word, 1970) – 5:53
«Dear Father» (Jon Anderson/Chris Squire) (B-siden til singelen «Sweetness», 1970) – 4:21


== Personell ==
Jon Anderson – vokal
Chris Squire – bass, vokal
Peter Banks – gitar (på spor 2, 3, 4, 5, 6, 7 og 8)
Steve Howe – gitar (på spor 1)
Tony Kaye – keyboard (på spor 2, 3, 4, 5, 6, 7 og 8)
Rick Wakeman – keyboard (på spor 1)
Bill Bruford – trommer, keyboard (på spor 1 (ukreditert))


== Kilder ==
Allmusic.com Arkivert 11. februar 2010 hos Wayback Machine.
Top Pop Albums 1955-2001, Joel Whitburn, 2002


== Eksterne lenker ==
(en) Yesterdays på MusicBrainz
Classic Yes

Classic Yes er det andre samlealbumet fra det engelske progressiv rock-bandet Yes, utgitt i november 1981 på et tidspunkt da bandet var oppløst. Albumet regnes for å være en utmerket «inngangsport» til Yes' musikk-verden. Albumet ble i 2003 tatt ut av sirkulasjon.


== Sporliste ==
«Heart of the Sunrise» (Jon Anderson/Chris Squire/Bill Bruford) – 10:35
«Wondrous Stories» (Jon Anderson) – 3:50
«Yours Is No Disgrace» (Jon Anderson/Chris Squire/Steve Howe/Tony Kaye/Bill Bruford) – 9:41
«Starship Trooper» – 9:25
«Life Seeker» (Jon Anderson)
«Disillusion» (Chris Squire)
«Würm» (Steve Howe)
«Long Distance Runaround» (Jon Anderson) – 3:30
«The Fish (Schindleria Praematurus)» (Chris Squire) – 2:37
«And You And I» (Jon Anderson, temaer av Bill Bruford/Steve Howe/Chris Squire) – 10:05
I. «Cord of Life»
II. «Eclipse»
III. «The Preacher the Teacher»
IV. «Apocalypse»
«Roundabout» (Jon Anderson/Steve Howe) – 7:53
«I've Seen All Good People» – 7:29
«Your Move»(Jon Anderson)
«All Good People» (Chris Squire)


== Besetning ==
Jon Anderson: vokal
Chris Squire: bass, vokal
Steve Howe: gitarer, vokal
Tony Kaye: keyboard (på spor 3 og 4)
Rick Wakeman: keyboard (alle øvrige spor)
Alan White: trommer, vokal (på spor 2, 8, og 9)
Bill Bruford: trommer, vokal (alle øvrige spor)


== Kilder ==
Allmusic.com
Top Pop Albums 1955-2001, Joel Whitburn, 2002


== Eksterne lenker ==
(en) Classic Yes på Discogs 
(en) Classic Yes på MusicBrainz
Vedder

Vedder kan vise til:

Vedder (krigsskip) – en type krigsskip fra midten av 1800-tallet
Eddie Vedder – vokalist i rockebandet Pearl Jam
Engelsk vedder – en kaninrase
90125

90125 er det ellevte studioalbumet fra det engelske progressiv rock-bandet Yes, utgitt i november 1983. Dette er det første albumet fra bandet siden oppløsningen i 1980, og det første der multi-instrumentalisten Trevor Rabin medvirker. Jon Anderson er tilbake, og Tony Kaye er også tilbake for første gang siden albumet The Yes Album i 1971. 
Albumet kom på 5.-plass på Billboard 200 i USA, 16.-plass på UK Albums Chart i Storbritannia og på 8.-plass på VG-lista topp 40 i Norge.


== Bakgrunn ==
Albumet representerer et markant brudd med den tidligere progressive musikken, og består hovedsakelig av rock og pop-basert musikk. Tittelen 90125 henspiller på albumets katalognummer hos plateselskapet.
Tidlig i 1983 het bandet ikke Yes, men Cinema, og besto av Trevor Rabin, Chris Squire og Alan White. Først senere i prosessen fikk man med seg de tidligere band-medlemmene Jon Anderson og Tony Kaye, og da de var på plass skiftet bandet navn fra Cinema til Yes. Band-navnet som måtte vike «minnes» på instrumentalen «Cinema», som også vant en Grammy i 1983 i klassen Årets Rock Instrumental.
Tidligere vokalist i Yes, Trevor Horn, ble opprinnelig spurt om han ønsket å fortsette som bandets vokalist men takket nei. Han takket derimot ja til å produsere albumet, som inneholder bandets største kommersielle hit, «Owner of a Lonely Heart».


== Sporliste ==


=== Bonusspor på ny-utgivelse fra 2004 ===


== Personell ==
Jon Anderson: vokal
Chris Squire: bass, vokal
Trevor Rabin: gitarer, keyboard, vokal
Tony Kaye: keyboard
Alan White: trommer, perkusjon, vokal
Trevor Horn: støttevokal (ukreditert)


== Ny-utgivelser ==
2004 – Rhino CD (Remaster med bonus-spor)


== Referanser ==


== Kilder ==
90125, CD notater på innercover av Brian Ives, 2004.
Allmusic.com
Top Pop Albums 1955-2001, Joel Whitburn, 2002
Album Rock Tracks 1981-1995, Joel Whitburn 1996


== Eksterne lenker ==
(en) 90125 på Discogs 
(en) 90125 på MusicBrainz 
(en) 90125 på Spotify 
(en) 90125 på AllMusic
Liberia (Costa Rica)

Liberia er en by og hovedstad i provinsen Guanacaste i Costa Rica. Den er bostedet til de fleste av innbyggerne i kantonen Liberia. Selve bydistriktet hadde 53 382 innbyggere i 2011. Kantonens areal er på 1436,47 km².
Liberia befinner seg på Nicoyahalvøya, 215 kilometer nordvest fra landets hovedstad San José.
Den blir ofte kalt «Den hvite byen», fordi gatene tidligere var lagd av et hvitaktig materiale. Den ble grunnlagt under navnet Guanacaste i 1769. I 1836 fikk den bystatus. Byen endra navn til Liberia i 1854, og het i en kort periode Moracia.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Liberia, Costa Rica – kategori av bilder, video eller lyd på Commons