jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Clastopteridae

Clastopteridae er en gruppe av insekter som danner en familie blant plantesugerne i gruppen skumsikader (Cercopoidea). 


== Utseende ==
Små, tettbygde sikader, de ligner på Machaerotidae men er vanligvis mindre og har aldri tornaktige utvekster på scutellum. Forvingene er mebranøse med en tynn, ytre del.


== Levevis ==
Clastopteridae lever av å suge sevje fra ulike planter, særlig i erteblomstfamilien (Fabaceae). Nymfene omgir seg med et seigt sekret, men dette inneholder få bobler og forekommer ikke i så store mengder som hos Cercopidae og Aphrophoridae. Nymfen er dermed trolig ikke like godt beskyttet mot parasitter som disse gruppenes nymfer.


== Utbredelse ==
Familien har en god del arter i Nord- og Sør-Amerika, og finnes ellers i Afrika og Asia.


== Systematisk inndeling ==
Tradisjonelt bestod overfamilien Cercopoidea av bare én familie (Cercopidae).  Men denne er blitt splittet til flere grupper (familier) og består idag, foruten de «store skumsikadene» (Aphrophoridae), av «små skumsikader» (Cercopidae),  Machaerotidae, den nybeskrevne familien Epipygidae og Clastopteridae. Noen klassifikasjoner (bl.a. Hamilton (2001))
grupperer Machaerotidae som en undergruppe av Clastopteridae.

Vingede insekter (Pterygota)
Nebbmunner (Hemiptera)
underorden Plantesugere (Homoptera) (parafyletisk)
gruppe Sikader (Auchenorrhyncha)
delgruppe Cicadomorpha
overfamilie Skumsikader (Cercopoidea)
familien Clastopteridae
slekten Clastoptera Germar – de fleste av de ca. 80 kjente artene hører til her
slekten Iba Schmidt, 1920 – to arter
Iba bakeri
Iba cuneata


== Kilder ==
Hamilton, K.G.A. (2001) A new family of froghoppers from the American tropics (Hemiptera: Cercopoidea: Epipygidae). Biodiversity 2(3): 15-21. [1]


== Eksterne lenker ==
(en) Clastopteridae i Encyclopedia of Life 
(en) Clastopteridae i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Clastopteridae hos Fossilworks 
(en) Clastopteridae hos ITIS 
(en) Clastopteridae hos NCBI 
(en) Kategori:Clastopteridae – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Clastopteridae – detaljert informasjon på Wikispecies
Vejle Boldklub

Vejle Boldklub er en fotballklubb fra Vejle i Danmark. Klubben ble stiftet i 1891, og spiller sine hjemmekamper på Vejle stadion.
Klubben er en av dansk fotballs mest tradisjonsrike klubber, og spilte sist i 1. divisjon. Deres største rival er AGF, men de senere årene er også AC Horsens en klubb man helst ikke vil tape mot.
Klubbens offisielle supporterklubb er The Crazy Reds. Klubben ble sammenslått med Kolding FC i juni 2011, og dannet deretter klubben Vejle Boldklub Kolding, men dette ble omgjort i juni 2013.


== Spillerstall ==
Oppdatert 5. april 2022.


=== Utlånte spillere ===


== Meritter ==
Danmarksmesterskapet

Vinner (5): 1958, 1971, 1972. 1978, 1984Landspokalturneringen

Vinner (6): 1958, 1959, 1972, 1975, 1977, 1981


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vejle Boldklub – offisiell side
Gene Simmons (album)

Gene Simmons er et studioalbum av Gene Simmons og var et av de fire KISS-soloalbumene som ble utgitt i 1978. 
Albumet ble utgitt 18. september 1978 og nådde 11.-plass på den amerikanske Billboard-albumlisten. Det var den høyeste plasseringen av de fire soloalbumene. Albumet solgte til platinaplate 2. oktober samme år med over 1 million solgte eksemplarer. På albumet lot han bassgitaren hovedsakelig bli håndtert av Neil Jason, mens han selv spilte elektrisk og akustisk gitar. Støttevokalist Katey Sagal spilte senere Peggy Bundy i den suksessfulle TV-serien Våre verste år.


== Sporliste ==
«Radioactive» – (3.51) (Simmons)
«Burning Up with Fever» – (4.22) (Simmons)
«See You Tonite» – (2.28) (Simmons)
«Tunnel of Love» – (3.53) (Simmons)
«True Confessions» – (3.30) (Simmons)
«Living in Sin» – (3.51) (Simmons/Sean Delaney/Howard Marks)
«Always Near You/Nowhere To Hide» – (4.12) (Simmons)
«Man of 1,000 Faces» – (3.17) (Simmons)
«Mr. Make Believe» – (4.02) (Simmons)
«See You in Your Dreams» – (2.49) (Simmons)
«When You Wish upon a Star» – (2.43) (Ned Washington/Lee Hendrie)


== Personell ==
Gene Simmons –  	Elektrisk og akustisk gitar, vokal
Neil Jason –           Bassgitar
Elliot Randall –       Gitar
Allen Schwartzberg –   Trommer
Sean Delaney –         Perkusjon
Ron Frangipane –       Symfoniske arrangementer & dirigent for New York og Los Angeles' filharmoniske orkestre
Eric Troyer –  	Piano og vokal på «Radioactive» & «Living in Sin»
Steve Lacey –          Gitar på «Radioactive»
John Shane Howell –    Klassisk gitar, mellom «Radioactive» & «Burning Up With Fever»
Richard Gerstein –     Piano på «True Confessions» & «Always Near You/Nowhere to Hide»
Joe Perry – 	Gitar på «Radioactive» & «Tunnel of Love»
Bob Seger –  	Støttevokal på «Radioactive» & «Living in Sin»
Rick Nielsen –         Gitar på «See You In Your Dreams»
Jeff 'Skunk' Baxter –  Gitar på «Burning Up With Fever», «See You Tonite», «Tunnel of Love» & «Mr. Make Believe»
Donna Summer –     Støttevokal på «Burning Up With Fever»
Cher –             Telefonstemme på «Living In Sin»
Michael Des Barres – Støttevokal på «See You in Your Dreams»
Ritchie Ranno –         Gitar på «Tunnel of Love»
The Azusa Citrus College Choir – «True Confessions» & «Always Near You/Nowhere to Hide»
Støttevokal  –         Gordon Grody, Diva Gray, Kate Sagal, Franny Eisenberg, Carolyn Ray, Sean Delaney, Janis Ian, Mitch Weissman, Joe Pecorino, Helen Reddy


== Eksterne lenker ==
(en) Gene Simmons på Discogs 
(en) Gene Simmons på MusicBrainz
Willow Creek

Willow Creek kan vise til:


== Steder ==
Willow Creek (California) – en by i delstaten California, USA
Willow Creek (Montana) – en by i delstaten Montana, USA
Willow Creek (Alaska) – en by i delstaten Alaska, USA


== Annet ==
Willow Creek Norge – en kristen organisasjon
Kontinental toy spaniel

Kontinental toy spaniel (FCI #077) er en fransk/belgisk hunderase som eksisterer i kraft av to varianter; papillon (med stående ører) og phalène (med hengende ører). Variantene har felles rasestandard og sorterer i gruppen med selskapshunder. Navnene stammer fra fransk og betyr henholdsvis «sommerfugl» og «nattsommerfugl».


== Opprinnelse og alder ==

Papillon og phalène er, med unntak av ørenes holdning, samme hund. Typen har lenge vært populær i Europa og har vært kjent i Frankrike og Belgia siden 1500-tallet. Man kan tenke seg at den opprinnelig stammer fra Øst-Asia og at den kom til Europa via Italia og Spania, og derifra videre til Frankrike og Belgia. 
Kontinental toy spaniel var opprinnelig kjent som epagneul nain, som betyr dvergspaniel. De er avbildet en rekke ganger fra 1500-tallet og fremover, blant annet av de verdenskjente kunstnerne van Dyck og Rubens. Marie Antoinette ble sagt å ha båret på en lignende hund da hun møtte til giljotinen, men dette er neppe mer enn et lite troverdig sagn.
Det var ført mot slutten av 1800-tallet at typen med stående ører (papillon) ble populær. Før den tid var det mer vanlig at typen hadde hengeører. I dag er det imidlertid mest vanlig med stående ører.
Papillon ble anerkjent første gang av AKC i 1935, samtidig som Papillon Club of America ble dannet. I USA og England blir papillon og phalène fortsatt bedømt sammen, men FCI har siden 1967 skilt dem som separate hunderaser.


== Beskrivelse ==
Kontinental toy spaniel er en liten, lett rektangulær dvergspaniel med fluffy, langhåret pels og enten stående eller hengende ører. Papillon er varianten med stående ører, som gir denne hunden et sommerfugl-lignende uttrykk. Phalène er varianten med hengende ører. 
Typen eksisterer også i to størrelsesvarianter; tekopp og toy. Tekoppvarianten blir typisk 1,5-2,5 kg tung, og det er liten eller ingen vektforskjell mellom kjønnene. Toyvarianten blir typisk 2,5-5 kg tung (hanner: 2,5-4,5 kg, tisper 2,5-5 kg). Tispene blir altså gjerne litt tyngre enn hannene. Skulderhøyden er typisk 20-28 cm, avhengig av variant.


== Bruksområde ==
Kontinental toy spaniel er en typisk familiehund, selv om den også har en rekke andre egenskaper. Typens kvikke bevegelser gjør den blant annet godt egnet innen agility.


== Lynne og væremåte ==
Papillon og phalène er livlige og lekne hunder, men likevel robuste med lette, elegante og kjappe bevegelser. Typen passer for de fleste, men proporsjonene tatt i betraktning bør de ikke være et førstevalgt for familier med småbarn. Typen er ganske aktiv og trenger både regelmessig mosjon og psykiske utfordringer for å trives maksimalt. Den bør heller ikke være et førstevalg om den må tilbringe mye tid alene. Størrelsen gjør den imidlertid godt egnet til såvel mindre leiligheter som større eneboliger.
Pelsen bør stelles daglig, men den er ikke spesielt krevende. Ørene bør ettersees regelmessig.


== Eksterne lenker ==
(en) Papillon dog – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Papillon dog – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Norsk Papillon og Phalène Klubb
Hen kirke (Eidsberg)

Hen kirke var en middelalderkirke, antakelig en liten stavkirke, som skal ha stått på gården Melleby i Eidsberg i Indre Østfold, ca. seks kilometer sørvest for Eidsberg kirke. Kirken gikk ut av bruk omkring år 1400, mest sannsynlig på grunn av svartedauden. Godset ble da lagt til Eidsberg kirke.
Ifølge J.N. Wilses Eidsberg-beskrivelse fra 1790-årene, var grunnsteinene lenge synlig, men steinene ble etter hvert fjernet og brukt til tomtestein på gården Søndre Hen, som ligger like i nærheten. En av steinene ble først brukt som hjørnestein under et fjøs, men den ble senere murt inn i grunnmuren og er derfor ikke lenger synlig. Denne steinen skal ifølge eieren av gården ha et innhugget kors ca. tre tommer høyt, med skrå korsarm og sirkulært markerte ender. Dette korset er sannsynligvis et steinhoggermerke.
I dag er det ikke lenger mulig å se noen rester av kirketomta, slik som ved Tenor kirkeruin. En minnestøtte er satt opp i området der man mener at kirken skal ha stått.
22. august 2010 ble det avholdt gudstjeneste ved minnesteinen, med pilegrimsferd fra Eidsberg kirke.


== Litteratur ==
Wilse, Jacob Nicolaj (1791). Topographisk beskrivelse af Edsberg præstegjeld. 
Christie, Sigrid og Håkon: Hen, forsvunnet kirke i «Norges kirker»
Rudie, Gunnar (1966). Bygdebok for Eidsberg, Bygdehistorien 1537-1800. Eidsberg bygdebok-komité. 
Thoresen, Herman (1913). Eidsberg Herred, bidrag til en bygds beskrivelse. Kristiania: Olaf Norlis forlag.
Arsenij Golovko

Arsenij Grigorjevitsj Golovko (russisk: Арсений Григорьевич Головко) (født 10. junijul./ 23. juni 1906greg. i Prokhladnyj, død 17. mai 1962 i Moskva) var en sovjetisk admiral. Under andre verdenskrig var han sjef for den sovjetiske Nordflåten og spilte der en rolle i det frigjøringen av Finnmark 1944–45.Golovko gikk inn i den sovjetiske flåten i 1925. I 1928 avsluttet han sjøoffisersskolen i Leningrad og ble deretter beordret til ulike poster i flåten. I 1937 og 1938 deltok han på republikansk side i den spanske borgerkrigen. Etter å ha vendt tilbake til Sovjetunionen begynte Golovko på sjøkrigsskolen. Golovko ble i juli 1940 sjef for Nordflåten, en post han besatte til august 1946.Etter andre verdenskrig fikk Golovko nye oppgaver. Fra 1947 til 1952 tjenestegjorde han i marinestaben. Han var sjef for den den fjerde flåten  i Østersjøen fra 1952 til 1956. Fra januar til november 1956 var han sjef for Østersjøflåten. Deretter var Golovko til 1962 første nestøverstkommanderende for den sovjetiske flåten.Golovko ble hedret med en rekke ordener og utmerkelser for sitt virke. Han ble tildelt Leninordenen fire ganger. Han fikk også Den røde fanes orden fire ganger, to av dem sammen med Usjakovordenen. Golovkov ble også tildelt Den røde stjernes orden og Nakhimovordenen. Golovko ble i 1946 tildelt storkors av St. Olavs Orden «for fortjeneste i samband med felttoget i Nord-Norge 1945».


== Referanser ==
Anskar Fredhjem

Anskar Maryath Fredhjem (født 27. august 1893 i Dypvåg, død 10. mars 1980) var en norsk kaptein i handelsflåten. Han er kjent for å ha vært skipsfører på MS «Hird» under evakueringen av Frankrike i mai 1940. Fredhjem ble tildelt Krigskorset, Norges høyeste utmerkelse.
Fredhjem reiste til sjøs som 14-åring i 1908, og tok styrmannseksamen i 1915. I 1918 avla han skipsførereksamen i Kristiansand og fra 1930 førte han motortankeren «Peik» på 9 400 brt.Ved Tysklands angrep på Norge 9. april 1940 befant kaptein Fredhjem seg undervegs med MS «Hird» fra Norfolk i Storbritannia til Malmö med kull. Da Sverige stengte sine havner søkte Fredhjem i stedet havn i Greenock i Skottland, der det ble klart at kullasten i stedet var solgt for lossing i Dunkerque, dit MS «Hird» ankom 8. mai. Etter å ha losset kullasten fikk kaptein Fredhjem problemer med å forlate Dunkerque. Havnen ble bombet av tyske fly og MS «Hird» ble påført store skader.
Kaptein Fredhjem fikk fra franske myndigheter ved admiral François Darlan, som da var sjef i Dunkerque, ordre om å ta om bord franske og britiske soldater og forlot Dunkerque 28. mai med Cherbourg som mål. Skipet hadde da 2 000 franske og 1 495 britiske soldater om bord, i tillegg til enkelte tyske krigsfanger og sivile. MS «Hird» var det siste skipet som forlot Dunkerque under evakueringen. Fredhjem måtte navigere gjennom minefeltene og var i tillegg utsatt for tyske miner sluppet fra fly. Flere av skipene foran MS «Hird» ble sprengt. En britisk destroyer ble torpedert av en tysk ubåt like ved MS «Hird».
Fredhjem ga ordre til stopp med fare for eget skip og passasjerer og tok om bord overlevende. Skipet ble så av britene beordret til Weymouth der de hardest skadede ble tatt i land, før  MS «Hird» ble beordret videre til Frankrike. Skipet krysset igjen Den engelske kanal og ble loset gjennom minesperrene utenfor Cherbourg av en eskortetråler. Kaptein Fredhjem førte 30. mai MS «Hird» i havn i Cherbourg, der de evakuerte soldatene kunne gå i land. Kaptein Fredhjem førte deretter skipet over Den engelske kanal til Cardiff.


== Utmerkelser ==
Fredhjem ble i statsråd 12. desember 1941 tildelt Krigskorset for evakueringen og redningen av allierte soldater. Innstillingen om tildeling omtaler også at Fredhjem hindret at MS «Hird» falt i fiendens hender. Den omtaler også en erklæring fra 19 britiske offiserer der det framføres anerkjennelse for Fredhjems handlinger, hans «dyktige sjømannskap, personlige mot og pliktfølelse».
Fredhjem ble også tildelt Haakon VIIs Frihetskors.


== Referanser ==
Vejle stadion

Vejle Stadion er et fotballstadion i Vejle, Danmark. Det er hjemmebanen til Vejle Boldklub.


== Historie ==
I mer enn 20 år har der vært mange planer for et nytt anlegg i byen. Det har vært planer om renovering av det gamle stadionet, eller et nytt stadion et helt annet sted i byen. 
Kapasiteter fra 10 000 til 17 000 ble nevnt. I 2004 ble det endelig besluttet å bygge et nytt stadion ved siden av det gamle i Nørreskoven, og etter en del forsinkelser kunne arbeidet endelig gå i gang på slutten av 2006.
Stadionanlegget har en total kapasitet på 10 400, fordelt på 4 tribuner og to hjørner. Det er 7500 sitteplasser fordelt på de 4 tribunene. Vejle Stadion er et moderne stadion som oppfyller alle krav fra UEFA med hensyn til avvikling av kamper i UEFAs regi. Eneste hindringen er belysningen, som kun leverer 1000 lux. 
Det nye stadionet ble et stort løft med hensyn til fasiliteter. Det er bygget moderne VIP-fasiliteter, klubblokaler og to store kontortårn på de to nordlige endene. 
Det gamle anlegget består, og blir hjemmebane for andre lag i klubben.  
Vejle Kommune kjøpte rettighetene til stadionnavnet, som frem til 2010 kommer til å hete Vejle Stadion.
Den første kampen på det nye stadionet ble en kamp mot FC Midtjylland 9. mars 2008, hvor VB tapte 2-1.
Tilskuerrekorden ble satt den 14. september 2008 i en kamp mot Brøndby IF, med 10 092 tilskuere.
Khokh Nuur

Khokh Nuur («den blå innsjøen») er en saltsjø som ligger i provinsen (aimagen) Dornod i det nordøstlige Mongolia. Innsjøen ligger bare 560 meter over havet, noe som gjør sjøen til landets laveste punkt.


== Referanser ==
Khövsgölsjøen

Khövsgölsjøen (mongolsk: Хөвсгөл нуур), også kjent som Khövsgölhavet (Хөвсгөл далай), er Mongolias nest største innsjø (2760 km²) og samtidig den nest største ferskvannssjøen i Asia. Innsjøen er beliggende i provinsen Khövsgöl aimag nordvest i landet, ikke langt fra grensen til Russland. Den ligger 1645 meter over havet, er 136 kilometer lang og 262 meter dyp på sitt dypeste. Den inneholder omtrent 70 % av Mongolias ferskvann og 0,4 % av jordens samlede ferskvannsressurser. Byen Hatgal ligger ved innsjøens sørlige bredde. Innsjøen er dannet av tektoniske krefter og er med en alder på 2–5 millioner år blant de eldste innsjøene på jorda.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Lake Khövsgöl – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Xiang

Xiang (kinesisk: 湘語; pinyin: Xiāng yǔ), også kalt hunanesisk, er en variant av det kinesiske språk. Språket er oppkalt etter elven Xiang og er utbredt særlig i provinsen Hunan. 
Xiang tales av over 36 millioner mennesker i Kina, særlig i det sentrale og sørvestre Hunan, i de fire fylkene Quánzhōu (全州), Guànyáng (灌陽), Zīyuán (資源) og Xīngān (興安) nord i regionen Guangxi, og dessuten i mindre deler av Guangdong. Xiang-området omgis av mandarintalende områder i nord, vest og sør, Hakka i sør, og av Gàn i østre Hunan og i Jiangxi. Xiāng er også i kontakt med språkene Tujia og Miao i vest.
Man kan dele inn xiang etter kriteriet gammel og ny, der den gamle (i sør) har stått seg bedre mot påvirkning fra mandarin. Gammel xiang er av stor interesse for språkforskere ettersom det i likhet med wu-dialekten har bevart den gamle tredelte distinksjonen mellom obstruenter. 
Det finnes dessuten tre dialektgrupper innen xiang:

Chángyì-subgruppen (長益片) i 32 byer/byfylker og fylker, blant annet i Changsha
Lóushào-subgruppen (婁邵片) i 21 byer/byfylker og fylker i Hunan og Guangxi
Jíxù-subgruppen (吉漵片) i åtte byer/byfylker og fylkerXiang var det språket som Mao Zedong vokste opp med.


== Litteratur ==
Bào, hòuxīng & Chén, huī. (2005). "Xiāngyǔ de fēnqū" (The divisions of Xiang languages). Fāngyán: 261-270. (鮑厚星, 陳暉. 2005. "湘語的分區".方言: 261-270)
Norman, Jerry. [1988] (2002). Chinese. Cambridge, England: CUP ISBN 0-521-29653-6
Wu, Yunji. (2005). A Synchronic and diachronic study of the grammar of the Chinese Xiang dialects. Berlin, New York: Mouton de Gruyter. ISBN 3-11-018366-8
Yuán, jiāhuá (1989). Hànyǔ fāngyán gàiyào [An introduction to Chinese dialects]. Beijing, China: Wénzì gǎigé chūbǎnshè. (袁家驊. 1989. 漢語方言概要. 北京:文字改革出版社.)
VIA Rail

VIA Rail Canada (også kjent som VIA Rail og VIA, uttalt /ˈviə/), er det statlige jernbaneselskapet som opererer persontog i Canada. Selskapet ble opprettet i 1978 og overtok persontogene fra Canadian National Railway (CN) og Canadian Pacific Railway (CP). Størsteparten av de 14,000 kilometerne selskapet operer, eies av disse to selskapene, først og fremst CN, men VIA eier selv 140 km i Ontario. Selskapet har fire millioner reisende i året.
Størsteparten av avgangene er i "Korridoren", det tett befolkede beltet mellom Windsor og Québec, som inkluderer halve Canadas befolkning og millionbyene Toronto, Montréal og Ottawa. Andre ruter inkluderer Canadian, som kjører mer en 4,000 km fra Toronto til Vancouver, og Ocean mellom Montréal og Halifax (Nova Scotia)Halifax. Andre ruter betjener fjerntliggende områder av Québec, Ontario og Manitoba. VIA kjører i åtte provinser; alle unntatt Prince Edward Island og Newfoundland og Labrador. Selskapet gjennomgikk store rutekutt i 1981 og i 1991, og opererer kun en fjerdedel av det den gjorde da selskapet ble stiftet. Selskapet har hovedsete i Montréal.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(fr) Offisielt nettsted 
(en) Offisiell blogg 
(fr) Offisiell blogg 
(en) Via Rail – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Via Rail – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
End of the World (sang)

«The End of the World» er en amerikansk popsang med melodi av Arthur Kent og tekst av Sylvia Dee, som ble gjort kjent av Skeeter Davis.  Dee skrev også teksten til «Too Young» med Nat King Cole.
Singlen med Skeeter Davis ble utgitt av RCA Records i desember 1962. Platens produsent var Chet Atkins.
Coverversjoner av sangen har blitt spilt inn på albumer med artister som Eddy Arnold, Carola, the Carpenters,  Agnetha Fältskog,  Herman's Hermits, Brenda Lee, Loretta Lynn, Johnny Mathis, John Cougar Mellencamp, Patti Page, Nancy Sinatra, Twiggy, Bobby Vinton samt Dottie West.
Jan Høiland med Ejes orkester utgav sangen på singlen Polydor NH 66787 i 1966.Sonia utgav den på single i 1990.  


== Norske versjoner ==
Andreas Diesen og Tore Ryen, Ivar Hovden samt Marit Vollen har skrevet norske tekster. I Diesens og Ryens norske versjon bærer den tittelen «Du sa farvel». I Hovdens norske versjon bærer den tittelen «En dag i april». Vollens norske versjon heter «Vår eneste jord».


=== Innspillinger ===


== Listeplasseringer ==
Davis' versjon kom på den britiske singelisten 16. mars 1963 og lå der i tretten uker med nummer atten som høyeste plassering.Singlen med Skeeter Davis nådde sin største suksess i mars 1963, da den kom på en andreplass på den amerikanske Billboard Hot Country Singles-listen, en andreplass på Billboard Hot 100-listen (Davis var countrysanger og platen var en crossovermusikk-suksess) samt en førsteplass på Billboard Middle-Road Singles-listen.
«The End of the World» lå også på en fjerdeplass på Billboard Hot R&B Sides-listen, noe som gjorde Davis til én av de få hvite kvinnelige sangerne som har oppnådd en Top 10-plassering på denne listen.
At Davis oppnådde Top 10-plasseringer på fire lister, har aldri blitt kopiert av andre kvinnelige artister i Billboards historie.
Sonia Evans' versjon kom på den britiske singlelisten 25. august 1990 og lå der i atten uker med nummer syv som høyeste plassering. Platen var utgitt på Chrysalis Records. Den var produsert av Stock Aitken Waterman.


== Noter ==


== Referanser ==
Southern Railway of Vancouver Island

Southern Railway of Vancouver Island, tidligere Esquimalt and Nanaimo Railway, er en jernbane på Vancouver Island i Britisk Columbia, Canada. Den løper mellom Victoria og Courtenay, med en forgrening fra Parksville til Port Alberni. Banen er en av de to eneste gjenværende på Vancouver Island, og er 160 km lang. Banen eies av Island Corridor Foundation. Det opereres både gods- og persontog på banen; førstnevnte av VIA Rail en gang daglig tur/retur mellom Victoria og Courtenay. Forgreningen til Port Alberni er i dag stengt for kommersiell trafikk, men det kjører et museumsdamptog på denne delen av banen.
Byggingen av banen startet i 1883, og åpnet året etter til Wellington og til Victoria i 1888. Den ble utvidet til Port Alberni i 1911, til Lake Cowichan i 1912 og til Courtenay i 1914. Selv om konsesjonen krevde at banen skulle bygges nord til Campbell River, hindret første veredenskrig dette, og arbeidet ble aldre gjenopptatt etter krigen. I 1905 ble banen kjøpt av Canadian Pacific Railway (CP), som eide banen frem til 1999. Fra 1979 ble persontransporten, sammen med mesteparten av CPs annet persontransport, overført til den statlige VIA Rail. Driften av godttrafikken ble tatt over av RailAmerica i 1999, men i 2006 ble infrastrukturen overført til en stiftelse.


== Eksterne lenker ==
(en) Southern Railway of Vancouver Island – kategori av bilder, video eller lyd på Commons