jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Dal skole

Dal skole er en barneskole på Dal i Eidsvoll kommune, Akershus. Skolen har ca. 340 elever i 1. til 7. trinn. Dal skole ble pusset opp og utvidet i 2001, med plass til 350 elever.

Rektor er Arne Halvorsen.(2007)


== Se også ==
Liste over skoler i Eidsvoll


== Referanser ==
О

О (minuskel: о) er en bokstav i det kyrilliske alfabetet. Den representerer lyden /o/ (altså en norsk Å), og er helt lik den greske bokstaven Omikron (Ο, ο), som dens utseende stammer fra, og den latinske bokstaven O.
П

П (minuskel: п) er en bokstav i det kyrilliske alfabetet. Den representerer lyden /p/, og dens utseende stammer direkte fra den greske bokstaven pi (Π, π). Bokstaven må ikke forveksles med kyrillisk L, Л, da kyrillisk L har en kurvet linje nederst til venstre.


== Utseendeforskjell i serbisk og makedonsk ==

I serbisk og makedonsk har bokstaven et annerledes utseende i kursiv. I stedet for å se ut som en latinsk N, n, ser den heller ut som en latinsk U med makron, ū (se bildet til venstre). Grunnen til dette er at i serbisk brukes både det latinske og det kyrilliske alfabetet. Derfor er det vanskelig å ikke blande de to alfabetene hvis så mange bokstaver har likt utseende.
Р

Р (minuskel: р) er en bokstav i det kyrilliske alfabetet. Den er helt lik den latinske bokstaven P, som majuskel den greske bokstaven rho (Ρ, ρ), og dens utseende stammer fra sistnevnte. Bokstaven representerer lyden /r/.
С

С (minuskel: с) er en bokstav i det kyrilliske alfabetet. Den er helt lik den latinske bokstaven C. Bokstaven representerer lyden /s/.
Aes Sedai

Aes Sedai er en fiktiv organisasjon i Tidshjulet-serien skrevet av Robert Jordan. En medlem av organisasjonen blir også kalt for en Aes Sedai. En Aes Sedai, er en som har lært seg å kontrollere Den Ene Kraften. Etter Galskapens Tid, da alle mannlige Aes Sedaier ble gale fordi deres "del" av kraften ble besudlet av Den Mørkeste, har alle Aes Sedaier vært kvinner. De få menn som har prøvd å kontrollere Kraften, ble raskt uberegnlige og gale av Den Mørkestes ondskap.
Aes Sedaiene deles igjen inn i forskjellige grupper, kalt "ajaher". Det er syv offisielle Ajaher: Den Røde, Den Blå, Den Hvite, Den Brune, Den Grønne, Den Gule og Den Grå. Det går også rykter om en Sort Ajah, som vier sitt liv til å tjene Den Mørkeste. Den Røde Ajah går sterkt inn for å "mykne" alle menn som berører Den Ene Kraften, og gjøre dem ufarlige. Den Brune Ajah bryter all kontakt med omverdenen og vier sitt liv til kunnskap. Litt som nonner, skjønt de vier sitt liv til Gud.
Charles Moore

Charles Hewes Moore Jr. (født 12. august 1929 i Coatesville i Pennsylvania, død 8. oktober 2020) var en amerikansk friidrettsutøver. Han studerte ved Cornell University og var ubeseiret på 440 yards hekk og 400 meter hekk fra 1949 til 1952.
Under OL 1952 vant Charles Moore 400 meter hekk på tiden 50,8. Han løp også tredjeetappen på USAs lag på 4 x 400 m stafett, der de tok sølvmedaljene etter Jamaica.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Charles Moore – Olympics.com 
(en) Charles Moore – Olympic.org 
(en) Charles Moore – Olympedia 
(en) Charles Moore – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Charles Moore – National Track & Field Hall of Fame
Albert Gutterson

Albert Lovejoy Gutterson (født 23. august 1887 i Andover i Vermont, død 7. april 1965 i Burlington) var en amerikansk friidrettsutøver.
Under OL 1912 vant Albert Gutterson lengdekonkurransen med ny olympisk rekord på 7,60 meter, 39 cm foran canadieren Calvin Bricker som tok sølv. 


== OL-medaljer ==
1912  Stockholm -  Gull i friidrett, lengdehopp  USA


== Eksterne lenker ==
(en) Albert Gutterson – Olympedia 
(en) Albert Gutterson – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Albert Gutterson – databaseOlympics.com (arkivert) 
(en) Albert Gutterson – Vermont Sports Hall of Fame 
(en) Albert Gutterson – Track and Field Statistics
John Kuck

John Henry Kuck (født 27. april 1905, død 21. september 1986) var en amerikansk friidrettsutøver.
I 1926 ble John Kuck AAU-mester i spydkast, og satte ny nasjonsrekord med 65,63 m. I 1927 vant han tittelen i kulestøt.
I OL 1928 i Amsterdam vant John Kuck kulestøt med ny verdensrekord på 15,87 m. Sølvet gikk til landsmannen Herman Brix, som ledet helt til femte omgang.


== Eksterne lenker ==
(en) John Kuck – Olympedia 
(en) John Kuck – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) John Kuck – Kansas Sports Hall of Fame 
(en) John Kuck – Track and Field Statistics
Étienne Desmarteau

Étienne Desmarteau (født 4. februar 1873 i Boucherville, Québec, død 29. oktober 1905) var en canadisk friidrettsutøver. 
I 1902 vant Desmarteau det amerikanske AAU-mesterskapet i vektkasting, foran sleggekasteren John Flanagan. Flanagan og Desmarteau var også begge favoritter foran OL 1904 i St. Louis, hvor vektkasting for første gang stod på det olympiske programmet. 
I St. Louis vant Desmarteau med et kast på 10,46 m, 30 cm lengre enn Flanagan. Vektkasting stod bare på programmet to ganger, i 1904 og i 1920 (da Patrick McDonald vant).  


== OL-medaljer ==
1904  St. Louis -  Gull i friidrett, vektkast  Canada


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Étienne Desmarteau – Olympics.com 
(en) Étienne Desmarteau – Olympic.org 
(en) Étienne Desmarteau – Olympedia 
(en) Étienne Desmarteau – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Étienne Desmarteau – Canadian Olympic Committee 
(en) Étienne Desmarteau – Canada Sports Hall of Fame 
(fr) Étienne Desmarteau – Panthéon des sports du Québec
James Lovelock

James Ephraim Lovelock (født 26. juli 1919 i Letchworth i England, død 26. juli 2022 i Abbotsbury i Dorset) var en britisk naturvitenskapsmann og miljøaktivist. Han er kjent for sin hypotese om jorden, kalt gaiahypotesen. Ifølge denne teorien oppfører jorden seg som en organisme, og betraktningsmåten kom til å «sette ord på en ny økobevissthet».Lovelock begynte å betrakte jordkloden som om den var en utenomjordisk, intelligent organisme og tok til å formulere en hypotese som skulle forklare hvorfor jorden fremstår som den er, ikke så mye som en planet med diverse livsformer, men som en som er blitt omformet ved hjelp av et selvutviklende og selvregulerende levende system. Sett på denne måten ser hele planeten jorden ut til å kvalifisere som et selvstendig levende vesen. Lovelock samarbeidet med Lynn Margulis om å utvikle teorien. 
Gaiahypotesen inneholder elementer som har blitt fanget opp som deler av New Agebevegelsens verdensbilde: «videreutviklet i en åndelig retning, slik at jorden også blir en følsom og tenkende organisme» og at «absolutt alt liv på jorden […] utgjør én enhet, som manipulerer jordens atmosfære slik at den tar vare på jordens behov.»Lovelock argumenterte ved flere anledninger for at kjernekraft er den eneste energikilden som kan motvirke global oppvarming. Han skrev i 2006 at det er for sent for mennesket å redusere CO2-utslippene. Jorden vil uansett bli så varm at store områder ikke kan produsere mat og dermed bli ubeboelige. 
Fra og med 2012 hadde han et mer kritisk syn på IPCCs klimamodeller og stilte seg kritisk til argumentasjon og tiltak. I 2014 kritiserte han miljøbevegelsen for å ha blitt «en religion som ikke tar tilstrekkelig hensyn til fakta».I 2003 ble han utnevnt til Order of the Companions of Honour. Han ble også utnevnt til kommandør av Order of the British Empire, og mottok Wollastonmedaljen i 2006.På norsk finnes bøkene Gaia: vår levende jord (1990, ISBN 82-09-10594-9), Gaia : søkelys på jordens helsetilstand (1992, ISBN 82-02-13552-4) og Gaias hevn (2006, ISBN 978-82-430-0385-9).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) James Lovelock – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Tennevikelva

Tennevikelva er en lakseførende elv i Tjeldsund kommune i Troms og Finnmark fylke.
Hovedelva har utspring i flere små vann vest for Skittendalstinden på fylkesgrensen mellom Nordland og Troms og Finnmark. Fra et kupert fjellandskap renner elva ned Skittendalen til et roligere furu- og bjørkebevokst landskap. Hovedelva følger en s‑kurve fra kilde til utløpet ved Tennevika. Den har forskjellige navn mellom de mange vannene.
Vassdraget ble i 1980 vernet mot kraftutbygging i Verneplan II for vassdrag.


== Referanser ==
Peters gjerninger

Peters gjerninger er et apokryfisk skrift fra oldkirken, skrevet på gresk i ca. 190-200, enten i Roma eller i Lilleasia. Det tilhører de apokryfe apostelgjerningene, en sjanger som skildrer de kristne apostlenes liv og gjerninger i tiden etter det som skildres i Bibelens skrift Apostlenes gjerninger.Fortellingen begynner i Roma, når Paulus forlater byen for å dra på en misjonsreise til Spania. I hans fravær forleder trollmannen Simon Magus den kristne forsamlingen i Roma. Peter reiser fra Jerusalem til Roma og overvinner flere hindre og overbeviser frafalne før han kan konfrontere Simon Magus og beseire ham. Peters reise og kamp mot Simon og hans beskyttere omfatter kapitlene 5 til 32. I kapittel 33-34 forkynner Peter i byen, og overbeviser flere kvinner om kyskhet. 
Kapitlene 35-40 åpner med Peters flukt ut av byen for å unngå forfølgelse. På veien møter han Kristus, og spør ham «Herre, hvor går du?» – et sitat som i sin latinske form «Quo vadis, domine?» er utgangspunktet for den polske forfatteren Henryk Sienkiewicz roman Quo vadis (1896). Da Peter får høre at Kristus er på vei til Roma for å bli korsfestet, vender også Peter tilbake til byen for å bli dømt og henrettet. I teksten forklarer Peter også hvorfor han ønsker å bli korsfestet med hodet ned: 

«Ettertiden har ofte tolket det som et tegn på ydmykhet: Peter anser seg ikke verdig til å dø på samme måte som Frelseren. Fortellingen gir imidlertid en annen forklaring, som kommer fram i hans tale på korset. Opp ned-stillingen er et tegn på menneskets falne tilstand. Dets fall gjør at alt er endevendt. […] Men med Jesu død på korset er det hele på underefullt vis snudd om, gjenopprettet. Peters utsagn i teksten er imidlertid uklare og er også blitt tolket dit hen at det 'første menneske' som han avbilder, er en form for gnostisk forløserskikkelse.»Det 41. og siste kapitlet i teksten forteller om en engel som oppsøker keiser Nero og skremmer ham til å avstå fra videre kristenforfølgelser. 
Verket er ikke bevart i sin helhet, og det er noen forskjeller mellom greske og latinske manuskripter. Teksten er oversatt til norsk i antologien Tidligkristne apokryfer, 2011.


== Referanser ==
Stefan Mross

Stefan Mross (født 26. november 1975 i Traunstein) er en tysk musiker og programleder for TV-program. Han spiller trompet og synger sammen med sin kone Stefanie Hertel. 
Stefan Mross ble oppdaget som 13-åring. 14 år gammel vant han Grand Prix der Volksmusik for Østerrike med sangen Heimwehmelodie. 19 år gammel fikk han andreplass i samme konkurranse i 1994 med Ein Lied für jeden Sonnenstrahl som han fremførte sammen med Stefanie Hertel. 
Fra 2005 har han vært programleder for sommerprogrammet Immer wieder sonntags på ARD. I tillegg har han og kona en karriere som musikere. Mross har gitt ut en rekke plater.


== Album ==
1989 Heimwehmelodie
1993 In unserer Hand liegt unsere Erde
1994 Sehnsuchtsmelodie
1994 Das grosse Wunschkonzert
1994 Weihnachten mit dir (med Stefanie Hertel)
1995 Ein Lied für jeden Sonnenstrahl (med Stefanie Hertel)
1996 Zauber der Trompete
1996 Musik ist Trumpf
1997 So schön ist Volksmusik
1997 Weihnachten: Unser Fest der Liebe
1998 Gold
1999 Herz an Herz (med Stefanie Hertel)
2000 Mein Wunschkonzert
2002 Trompetenzauber
2003 Musik fürs Herz
2004 Von Herzen alles Gute
2006 Immer wieder Stefan


== Referanser ==


== Litteratur ==
Eva Mang og Günter Tolar: Stefanie Hertel & Stefan Mross : das Traumpaar der Volksmusik 2004 ISBN 3-902211-17-2


== Eksterne lenker ==
(de) Offisielt nettsted 
(en) Stefan Mross – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Stefan Mross på Internet Movie Database 
(en) Stefan Mross på Discogs 
(en) Stefan Mross på MusicBrainz 
(en) Stefan Mross på Songkick 
(de) Nicht schlecht, Bua
Tomas’ barneevangelium

Tomas' barneevangelium eller Thomas' barndomsevangelium er et apokryft verk som forteller om under Jesus skal ha gjort som barn, fra 5 til 12 år alder. 
Også to andre apokryfe verk er tilskrevet apostelen Tomas: Tomasevangeliet, et verk som angivelig inneholder sitater fra Jesus, og Apostelen Thomas' gjerninger, som skildrer apostelens martyrdød i India.
Tomas' barneevangelium ble kanskje skrevet på slutten av 100-tallet. Flere av dets beretninger ble henvist til av tidlige skribenter, og flere av fortellingene kom til å bli populære. Skriftet er ikke en sammenhengende fortelling, men frittstående episoder, med særlig vekt på såkalte «hevnunder», hvor Jesus straffer den som opponerer mot ham eller tviler på hans autoritet, noen ganger endog med døden. Straffen ble opphevet hvis man angret, og anerkjente Jesu makt. Dette gjør det naturlig å anta at teksten er skrevet i en kontekst hvor det var en konflikt mellom dem som anerkjente Jesus, og dem som ikke gjorde det.En oversettelse av Einar Thomassen ble utgitt i samlingen Apokryfe evangelier i serien Verdens Hellige Skrifter i 2001.


== Referanser ==
Luftens helter

For det tidligere flymagasinet, se Vi flyrLuftens helter er en norsk komiserie som gikk på NRK1 i 2007. Serien handlet om en to eldre flyvere (Jon Skolmen og Knut Lystad) som startet et eget flyselskap, Senior Air, etter å ha fått sparken i SAS. Med seg får de en erfaren mekaniker, en regnskapssjef og en kabinsjef (spilt av Trond Kirkvaag, Ingar Helge Gimle og Kristin Zachariassen). Serien ble sendt på lørdagskvelder.Premieren ble sett av 724 000, mens siste episode ble sett av 587 000.Kritikerne var ikke særlig begeistret for serien. Dagsavisen brukte blant annet ord som «Flykomedie som ikke viser tegn til å ta av». Avisa gjorde videre sammenligninger med katastrofeserien Herfra til Haglemoen (som ble tatt av sendeskjemaet etter tre episoder).


== Handling ==
Nedskjæringer i SAS gjør at kaptein Odd Grenland og 2. pilot Birger Wom får sparken fordi de er for gamle. Grenland kjøper et brukt fly for egne penger, og sammen starter de selskapet Senior-Air som skal konkurrere med SAS på strekningen Oslo-Bergen. Med seg får de det mekaniske geniet Joar "Jojo" Johansen, Jasmin Rosenrot, tidligere kabinsjef i Spantax og tallgeniet Karl Åge Tørkle. 


== I rollene ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Luftens helter på Internet Movie Database 
(no) Luftens helter på NRK TV
Bob Tisdall

Robert Morton Newburgh «Bob» Tisdall (født 16. mai 1907 i Nuwara Eliya, Ceylon (i dag Sri Lanka), død 27. juli 2004 i Nambour, Queensland, Australia) var en allsidig friidrettsutøver som konkurrerte for Irland.
Bob Tisdall vokste opp i Nenagh i grevskapet Tipperary. Han studerte i Cambridge, og konkurrerte blant annet på 400 yards, 100 yards hekk, lengde og i kulestøt.
I 1932 kvalifiserte han seg til det irske OL-laget. Etter at han hadde satt irsk rekord på 440 yards hekk med 54,2 sekunder, ble han tatt ut til OL 1932 i Los Angeles for å delta på 400 meter hekk og i tikamp.


== OL 1932 ==
31. juli 1932 vant Tisdall sitt kvalifiseringsheat på 400 meter hekk med tiden 54,8. Senere samme dag seiret han også i semifinalen, denne gang på tiden 52,8. Finalen ble arrangert 1. august. Med i feltet var OL-vinneren fra 1924, amerikaneren Morgan Taylor, som også var verdensrekordinnehaver med tiden 52,0. Med i finalefeltet var også OL-vinneren fra 1928, briten David Burghley.
Resultatlisten ble slik:

Robert Tisdall, Irland – 51,7
Glenn Hardin, USA – 51,9
Morgan Taylor, USA – 52,0
David Burghley, Storbritannia – 52,2Robert Tisdall var dermed OL-vinner. Tiden ble imidlertid ikke anerkjent som verdensrekord, siden han hadde revet den siste hekken. Om lag en time etter finalen på 400 meter hekk vant Patrick O’Callaghan gull i sleggekast, så 1. august 1932 er den største dagen i irsk friidretts historie. Fem dager etter hekkefinalen ble Tisdall nummer fem i tikamp.
Fire år senere vant Glenn Hardin OL-gull på 400 meter hekk. Dermed hadde alle de fire fremste i finalen i 1932 tatt OL-gull på denne distansen.


== Etter 1932 ==
I 1934 utvandret Tisdall til Sør-Afrika, der han arbeidet som lærer. Senere bodde Tisdall i Kenya, Rhodesia, Tanzania og Irland. I 1969 dro han til det sørlige Australia, der han slo seg ned som farmer. I 2000 deltok Tisdall i det olympiske fakkelstafetten.


== OL-medaljer ==
1932  Los Angeles -  Gull i friidrett, 400 meter hekk


== Referanser ==


== Kilder ==
Ekkehard zur Megede: The Modern Olympic Century 1896-1996 Track and Fields Athletics, Berlin 1999.


== Eksterne lenker ==
(en) Bob Tisdall – Olympics.com 
(en) Bob Tisdall – Olympic.org 
(en) Bob Tisdall – Olympedia 
(en) Bob Tisdall – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Bob Tisdall – Track and Field Statistics
Gullbust

Gullbust (Leuciscus  leuciscus) er en fiskeart i karpefamilien. Den bli også kalt haslong, hisling, hersling og slom.


== Beskrivelse ==
Gullbusten kan bli opptil 40 cm lang og 1 kg tung, men er sjelden over 35 cm og 0,5 kg. Den kan ligne litt på mort, men har en rundere kropp. Sidelinjen er ofte mørk. Gullbusten har en ryggfinne som har 10 – 11 finnestråler. Gattfinnen har 10 – 12 finnestråler.


== Utbredelse og habitat ==
Gullbust finnes i det meste av Europa nord for Pyreneene og Alpene. På De britiske øyer finnes den i England, Wales og sørlige deler av Skottland. Den har spredt seg til Irland ved hjelp av fiskere som bruker den som agn. Gullbusten finnes også i store deler av det nordlige Asia. I Norge finnes den kun på østlandet.
Gullbusten lever hovedsakelig i elver og i nærheten av innløp og utløp i innsjøer. Kan av og til oppholde seg i brakkvann. I Norge er den blant annet kjent fra skogsvannet Ormetjern i Finnemarka, Øvre Eiker, og i elvemunninger ved Drammen og Fredrikstad.


== Adferd ==
Gullbusten lever av insekter, krepsdyr og planter. Den svømmer ofte i store stimer. Gytingen foregår i april-mai på grus eller sandbunn.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Pethon, Per (2005). Aschehougs store fiskebok (5 utg.). Oslo. ISBN 82-03-23247-7. 


== Eksterne lenker ==
(en) Gullbust – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Gullbust i Encyclopedia of Life 
(en) Gullbust i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Gullbust hos Artsdatabanken 
(sv) Gullbust hos Dyntaxa 
(en) Gullbust hos Fauna Europaea 
(en) Gullbust hos FishBase 
(en) Gullbust hos ITIS 
(en) Gullbust hos NCBI 
(en) Kategori:Leuciscus leuciscus – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Leuciscus leuciscus – detaljert informasjon på Wikispecies 
(en) Leuciscus leuciscus (Linnaeus, 1758) Common dace - FishBase
David Cecil, 6. marki av Exeter

David George Brownlow Cecil, 6. marki av Exeter (født 9. februar 1905 i Stamford, død 22. oktober 1981) var en britisk friidrettsutøver, OL-vinner og president i IAAF. Frem til farens død i 1956 bar han høflighetstittelen Lord Burghley og var også kjent som David Burghley.
Burghley, som studerte ved University of Cambridge, deltok første gang i OL i 1924 i Paris, der han ble slått ut i første runde på 110 meter hekk. Under OL 1928 i Amsterdam ble han slått ut i semifinalen på korthekken, men vant gull på 400 meter hekk. Under de første Samveldelekene i 1930 vant han tre gullmedaljer (110 meter hekk, 400 meter hekk og 4 x 400 m stafett).
I 1931 ble Burghley valgt som representant til Underhuset. Han ble innvilget tillatelse til å legge ned mandatet i en kort periode for å delta i OL 1932 i Los Angeles. Der ble han nummer fem på 110 meter hekk, og vant sølv på 4 x 400 m stafett med det britiske laget.
Burghley var kjent for sine utradisjonelle treningsmetoder. Han la blant annet fyrstikkesker oppå hekkene og sparket dem ned mens han løp, uten å berøre hekkene.
Etter at han la opp som idrettsutøver, var han i 40 år president i det britiske friidrettsforbundet, og i 30 år president i det internasjonale friidrettsforbundet (IAAF). I hele 48 år var han medlem av IOK. Han var også president i organisasjonskomiteen for OL 1948 i London.


== OL-medaljer ==
1928  Amsterdam -  Gull i friidrett, 400 meter hekk b Storbritannia
1932  Los Angeles -  Sølv i friidrett, 4 x 400 meter  Storbritannia


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) David Burghley – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) David Cecil, 6. marki av Exeter hos Hansards parlamentsdebatter 
(en) David Cecil, 6. marki av Exeter hos The Peerage 
(de) David Cecil, 6. marki av Exeter – Munzinger Sportsarchiv 
(en) David Cecil, 6. marki av Exeter – Olympics.com 
(en) David Cecil, 6. marki av Exeter – Olympic.org 
(en) David Cecil, 6. marki av Exeter – Olympedia 
(en) David Cecil, 6. marki av Exeter – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) David Cecil, 6. marki av Exeter – World Athletics 
(en) David Cecil, 6. marki av Exeter – Track and Field Statistics
Irakere i Norge

Irakere i Norge, det vil si personer født i Irak, er en av de største gruppene innvandrere i Norge, og omfatter 28 935 personer pr. 1. januar 2012.De fleste irakerne har kommet til Norge som flyktninger, eller gjennom familiegjenforening. Ca 3100 har kommet til Norge som kvoteflyktninger via FN, 6700 har søkt asyl direkte og 6055 har kommet via familiegjenforening.
Irakerne har relativt kort botid i Norge, de fleste har kommet etter 1998. 85% av irakerne har mindre enn 10 års botid i Norge. 40% har mindre enn 5 års botid. Det er en overvekt av menn blant norsk-irakerne: ca. 59% menn til 41% kvinner, og irakere er den innvandrergruppen med størst manneoverskudd. Relativt mange har giftet seg med en norsk statsborger. Menn fra Irak har inngått 1109 ekteskap i Norge, og i alt 194 av disse ble inngått med en kvinne uten innvandrerbakgrunn.
Irakerne bor forholdsvis spredt i Norge. Bare 27% bor i Oslo. Det bodde pr 1.1.2006 irakere i 268 av i alt 431 norske kommuner. Det bor relativt flest irakere i Hå, Fredrikstad, Askim, Drammen, Kristiansund, Nøtterøy, Sarpsborg, Oslo, Lillestrøm, Skien, Tønsberg, Gjøvik, Sandefjord, Larvik, Nordre Follo, Kristiansand og Bergen
Irakerne deltar i stor grad i videregående utdanning, men kommer på grunn av kort botid i Norge dårlig ut i forhold til en rekke andre integreringsindikatorer: jobb, eie bolig, inntekt, høyere utdanning og valgdeltagelse. Av kvinnene er omtrent 33 % i arbeid (2012).


== Kjente irakere i Norge ==
Mullah Krekar
Namaa Alward
Kaltham Alexander Lie
Walid al-Kubaisi
Samir Ibrahim Zedan
Farouk Al-Kasim
Thee Yezen Al-Obaide


== Se også ==
MUF


== Litteratur ==
Kristin Henriksen. Fakta om 18 innvandrergrupper i Norge. Statistisk sentralbyrå, 2007. ISBN 978-82-537-7221-9 (pdf)
Adrian Haugen Ordemann. «Irakere i Norge – et demografisk portrett». Samfunnsspeilet, nr 4, 2016
Steffen R. M. Sørum (psevdonymet Kazzab al-Abyad). "Fundamentalt nå!" , 2002. Oslo: Forlaget Oktober


== Referanser ==
Asbjørn Kvalbein

Asbjørn Kvalbein (født den 14. mars 1944 i Oslo) er prosjektleder i Norea Mediemisjon og forkynner i Norsk Luthersk Misjonssamband. 
Han er utdannet cand.theol. og har en amerikansk mastergrad i kommunikasjon. Han var første redaktør for bladet Ungdom og tiden, senere redaktør for misjonsbladet Utsyn og leder for Kristelig Pressekontor. 
I 1981 ble han rektor for Gimlekollen Mediesenter i Kristiansand. Han har også undervist på bibel- og misjonsskolen på Fjellhaug i flere omganger. Han har vært forlagssjef i Lunde Forlag fra 1994 til 2005. Han har skrevet en rekke bøker.
Han er gift med Aud Kvalbein, og bror av Jon, Hans og Aage Kvalbein.


== Bibliografi ==
Levende pietister – (1975)
Kallet først : Misjons-hverdag i korte artikler – (1976)
Journalister kommuniserer – (1987)
Tony – fra kommando-soldat til Kristus-vitne – (1987)
Les Bibelen på ett, to, tre eller fire år – (1990)
Åndens frukt : ti bibeltimer – (1990)
Bibelord : ord, navn og begreper i Den hellige skrift – (1992)
Nærmere – (1996)
God kontakt : praktisk kommunikasjonslære – (1999)
Verdier for livet : 365 ettertanker – (2003)
Du kan bli hjulpet : bildeandakter – (2005)
Trygg i dag : andaktsbok – (2008)
Glansen av livet : arven fra Trygve Bjerkrheim – (2008)


== Kilder ==
Informasjon i nlm-leksikon