jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Uda

UDA eller Uda har flere betydninger:

Personer
Uda (tenno), japansk keiserElver i Russland
Uda (sideelv til Selenga), i republikken Burjatia
Uda (sideelv til Tasejeva), i Irkutsk oblast
Uda (elv i Khabarovsk kraj), tilførselselv til OkhotskhavetAnnet
Utdanningsadministrasjonen (UDA) i Utdanningsetaten i Oslo (UDE)
Arbeidskontrakt

En arbeidskontrakt er en kontrakt mellom arbeidsgiver og arbeidstaker. Ifølge arbeidsmiljøloven har alle krav på skriftlig arbeidskontrakt – selv om man bare er ansatt for en kortere periode. Loven stiller også krav til arbeidskontraktens innhold.


== Eksterne lenker ==
Arbeidsmiljøloven, kapittel 14: ansettelse
Arbeidstilsynet om ansettelse
Arbeidstvistloven

Arbeidstvistloven er en norsk lov som regulerer behandling av tvister mellom partene i arbeidslivet. Den ble første gang vedtatt 5. mai 1927 og er endret en rekke ganger.
Gjennom arbeidstvistloven er institusjoner som Arbeidsretten og Riksmekleren etablert.
Loven regulerer to typer tvister:

Rettstvister har med tolkning av overenskomster/avtaler å gjøre. Her er Arbeidsretten sentral.
Interessetvister gjelder opprettelse og fornyelse av tariffavtaler.Loven gir regler for saksgang og hvem som er representanter på de ulike trinnene i saksbehandlingen. Den nedlegger også forbud mot streik under tariffoppgjør før mekling har skjedd (fredsplikt).
For ansatte i staten gjelder i tillegg en egen lov, tjenestetvistloven.


== Eksterne lenker ==
Arbeidstvistloven hos Lovdata
Arbeidstvistloven - historie, utvikling og endringer på Arbeidsrettens nettsted
Etterslep

Etterslep er betegnelse for manglende lønnsutvikling for grupper som i løpet av en tariffperiode ikke 
har hatt lønnsglidning, eller mindre lønnsglidning enn gjennomsnittet. Gjennom et eget tillegg skal de få jevnet ut forskjellen.


== Se også ==
Tariffoppgjør
Overenskomst
Tariffavtale
Hovedavtale
Streik
Fjernarbeid

Fjernarbeid er inntektsgivende arbeid som – etter avtale – utføres i et lokale geografisk atskilt fra arbeidsgiver ved hjelp av tele- / datautstyr, men som også kunne vært utført på arbeidsplassen. Ofte kalt hjemmearbeid eller hjemmekontor.
Göran Lundin

Fritz Göran Birger Lundin (født 1950) er en svensk forfatter og forlagsredaktør, fra Skellefteå i Nord-Sverige. Blant hans mest kjente verk er Den svarte generalen (1982), Busschauffören som försvann (1983) og Längs fjällvinden – människor och levnadsöden i Tärnafjällen (2007). Lundin er ikke oversatt til norsk.


== Referanser ==
Biskopgjeltunnelen

Biskopgjeltunnelen var en 41 meter lang tunnel på Riksvei 53 i Årdal kommune i Vestland. Tunnelen var på nordøstsiden av Tyedalen, og var den øverste av tunnelene på helårsveien mellom Øvre Årdal og Tyin, som ble offisielt åpnet 12. juni 1965. Biskopgjeltunnelen ble åpnet i 1962, da veien sto ferdig mellom Årdal og Sletterust. Denne veien ble bygd som erstatning for en eldre, bratt og smal vei som først var åpnet som anleggsvei til Tyinosen i 1920 og så utbygd som offentlig vei og nyåpnet i 1934.Under en inspeksjon i 2008 fant Statens vegvesen at Biskopgjeltunnelen trengte omfattende sikringstiltak. Tunnelen var lav og smal, og sikring ville gjøre den enda lavere. Det ble derfor vurdert at det ville koste mindre å sprenge bort hele tunnelen enn å sikre og øke høyden på tunnelen. 


== Se også ==
Veitunneler i Norge


== Referanser ==
Veier i Buskerud

Denne artikkel omhandler det tidligere fylket Buskeruds veier, for den nye fusjonerte kommunens veier se Veier i VikenI Buskerud var det pr. 1. januar 2007 til sammen 4 107 km offentlige veier, noe som utgjorde 4,42 % av landets samlede veilengde på 92 946 km. Av dette var 1 182 km riksveier/europaveier, 1 169 km fylkesveier og 1 756 km kommunale veier.


== Fylkets viktigste veier ==

Buskerud har tre europaveier: E16, E18 og E134. Europavei 16 går fra Sollihøgda via Hønefoss til Nes i Ådal. Europavei 18 passerer fylket gjennom Lier og Drammen. Europavei 134 går fra Drammen via Kongsberg mot Notodden. Disse er samtidig riksveier. Hertil kommer de andre riksveiene gjennom fylket. Riksvei 7 går fra Hønefoss via Gol og Geilo til Hardangervidda. Europavei 134 går fra Lier via Oslofjordtunnelen til Vassum i Frogn. Riksvei 35 går fra Jevnaker/Hønefoss via Vikersund og Hokksund til Eikeren. Riksvei 52 går fra Gol via Hemsedal til Borlaug i Lærdal.
Blant andre viktige veier i Buskerud kan nevnes fylkesvei 40, som går fra Hvittingfoss via Kongsberg og Numedal til Geilo, samt fylkesvei 50, som går fra Hagafoss i Hol til Aurland. Fylkesvei 50 var den første og eneste fergefrie veiforbindelsen mellom Oslo og Bergen fra 1991 til Lærdalstunnelen ble åpnet i 2000.


== Bruer og tunneler ==

Listen over bruer er usikker.


=== Undersjøiske tunneler i Buskerud ===
Buskerud har én undersjøisk tunnel: Oslofjordtunnelen, som går under Oslofjorden fra Hurum til Frogn i Akershus.


== Viktige fjord- og elvekryssinger og fjelloverganger ==


=== Fjord- og elvekryssinger ===
Fylkets eneste fjordkryssing av betydning er Oslofjordtunnelen. Drammenselva krysses av flere bruer; den viktigste er Drammensbrua på europavei 18. Den er også Norges lengste bru. Elvene ved Hønefoss krysses også av flere bruer.


=== Fjelloverganger ===
To fjelloverganger er særlig viktige for Buskerud. Europavei 16 over Sollihøgda er ingen høyfjellsvei, men har stor trafikk. Høyeste punkt på riksvei 7 over Hardangervidda ligger i Hordaland, men også den delen av veien som ligger i Buskerud når over 1200 moh. Andre viktige fjelloverganger i fylket er riksvei 52 over Hemsedalsfjellet, fylkesvei 50 Geiteryggen (Hol-Aurland), fylkesvei 40 Nore og Uvdal–Geilo og fylkesvei 51 over Golsfjellet.


== Se også ==
Kategorien Veier i Buskerud med underkategorier
Liste over broer i Norge etter lengde
Veitunneler i Norge
Undersjøiske veitunneler i Norge
Lengste veitunneler i hvert fylke


== Referanser ==
Bo Widerberg

Bo Gunnar Widerberg (født 8. juni 1930 i Malmö, død 1. mai 1997) var en svensk skuespiller, filmregissør og forfatter. Han ble nominert til Oscar 3 ganger.


== Biografi ==
Bo begynte sin karriere som forfatter og har utgitt mer enn 7 bøker, der den første, Høsttermin, utkom i 1952. Han siste bok, Den gröna draken, ble filmatisert i 1966 av Widerberg selv. 
På 60-tallet begynte han å jobbe som filmkritiker og samtidig skrev han en rekke artikler som kritiserte svensk film. Han etterlyste blant annet en mer progressiv fortellerstil i svensk film og i 1962 skrev han debattboka Visionen i svensk film.  Særlig kritisk var han til Ingmar Bergmans status og posisjon i svensk film og mente filmene og historiene hans var for oppkonstruerte og stive. 
I 1963 debuterte han selv med langfilmen Barnvagnen med Thommy Berggren i hovedrollen og med musikk av Jan Johansson. Filmen ble hyllet som en av den første svenske filmen til å portrettere stresset og presset av å leve i et moderne byliv.  Samme år utkom Kvarteret Korpen som ble meget godt tatt imot av publikum og kritikere.
Widerberg var kontroversiell og modig både som filmskaper og person og var også et av Stefan Jarl sitt store forbilde. De var begge enige i det faktum at film skulle være et resultat av en slags sosial rapport og engasjement. Widerberg påstod at han selv lærte å lage film ved selv å se film og nøye analysere hver scene fra begynnelse til slutt.
Bo Widerberg døde av magekreft i Båstad i 1997.
Sønnen Johan Widerberg er også skuespiller.


== Filmografi ==
1962: Pojken och draken
1963: Barnvagnen
1963: Kvarteret Korpen
1965: Kärlek 65
1966: Heja Roland!
1967: Elvira Madigan
1968: Den vita sporten
1969: Ådalen 31
1971: Joe Hill
1974: Fimpen
1976: Mannen på taket
1984: Mannen från Mallorca
1986: Ormens väg på hälleberget
1987: Victoria
1995: Lust och fägring stor


== Bibliografi ==
1952: Hösttermin (roman)
1952: Kyssas (noveller)
1954: På botten av himlen
1955: Kejsaren av Capri (noveller)
1957: Erotikon (roman)
1959: Den gröna draken (roman)
1962: Visionen i svensk film (essays)


== Nominasjoner og Utmerkelser ==
1996 – Sølvbjørnen i Berlin for Lust och fåagring stor
1971 – Juryens Pris i Cannes for Joe Hill
1969 – Grand Prize of the jury for Ådalen 31


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Bo Widerberg på Internet Movie Database 
(sv) Bo Widerberg i Svensk Filmdatabas 
(da) Bo Widerberg på Filmdatabasen 
(da) Bo Widerberg på danskefilm.dk 
(da) Bo Widerberg på danskfilmogtv.dk 
(da) Bo Widerberg på Scope 
(fr) Bo Widerberg på Allociné 
(en) Bo Widerberg på AllMovie 
(en) Bo Widerberg hos The Movie Database 
www.malmo.com Arkivert 14. mars 2008 hos Wayback Machine.
Matoniaceae

Matoniaceae er en familie av bregner innen ordenen av såkalte «gaffelbregner» Gleichenales, som også omfatter to andre familier utfra genetiske ulikheter (Smith el al 2006). Familien har to slekter med i alt om lag 4 arter. 
Artene er tropiske og vokser kun i Sørøst-Asia (Malaya) og rundt det vestlige Stillehavet. En gang var disse artene svært utbredt i tropene. Man har fossilfunn tilbake til øvre mesozoikum, en tid da Gleichenales-slektene ble mer diversifiserte og dannet en rekke nye arter. 
Bladene er delt i to eller mer, og sporene spres samtidig, med en grønn gameofytt. Det finnes både arter med vifteformede, og krypende og klatrende grenstrukturer. Det finnes to slekter som hver har to kjente, nålevende arter utover de fossile. 
For en mer omfattende taksonomi, se: Bregneplanter


== Slekter og arter ==
Slekten Matonia, Brown 1830
Matonia pectinata (Sørøst-Asia)
Matonia sarmentosa (Indonesia)
Slekten Phanerosorus, 1909
Phanerosorus major, 1932
Phanerosorus sarmentosus, 1909


== Eksterne lenker ==
(en) Matoniaceaefamilien i Encyclopedia of Life 
(en) Matoniaceaefamilien i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Matoniaceaefamilien hos Artsdatabanken 
(en) Matoniaceaefamilien hos Fossilworks 
(en) Matoniaceaefamilien hos ITIS 
(en) Matoniaceaefamilien hos NCBI 
(en) Matoniaceaefamilien hos The International Plant Names Index 
(en) Matoniaceaefamilien hos Tropicos 
(en) Kategori:Matoniaceae – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Matoniaceae – detaljert informasjon på Wikispecies 
A.R. Smith, K. M. Pryer, E. Schuettpelz, P. Korall, H. Schneider, P.G. Wolf: A classification for extant ferns. i Taxon, 55 (3), 2006, side 705–731. PDF; 424 KB
Liste over Phanerosorus-arter.
Veier i Oppland

I Oppland var det pr. 1. januar 2007 til sammen 5 600 km offentlige veier, noe som utgjorde 6,03 % av landets samlede veilengde på 92 946 km. Av dette var 1 662 km riksveier/europaveier, 2 069 km fylkesveier og 1 869 km kommunale veier.


== Fylkets viktigste veier ==

Oppland har tre europaveier: E6, E16 og E 136. Europavei 6 går fra Mjøsbrua i sør, via Lillehammer og Gudbrandsdalen til Dovrefjell i nord. Dette er den viktigste veien mellom Oslo og Trondheim. Europavei 16 går gjennom Valdres til Filefjell, og er hovedforbindelsen mellom Oslo og Bergen. Europavei 136 går fra Dombås gjennom Lesja mot Romsdalen. Tre videre veier i fylket har status som riksvei. Riksvei 4 går fra Lunner via Gjøvik til Mjøsbrua. Riksvei 15 går fra Otta til Strynefjellet. Riksvei 35 går i den sørligste delen av fylket, gjennom Lunner og Jevnaker.
Andre viktige veier i Oppland er fylkesvei 33 fra Skreia via Gjøvik og Dokka til Bergo i Valdres, og fylkesvei 34 mellom Jaren og Svingvoll.


== Nasjonale turistveier ==
To veier i Oppland har status som Nasjonal turistvei. Fylkesvei 55 fra Fossbergom i Lom over Sognefjellet til Gaupne i Luster utgjør Nasjonal turistvei Sognefjellet, mens fylkesvei 258 over Strynefjellet utgjør Nasjonal turistvei Gamle Strynefjellsvegen.


== Bruer og tunneler ==
Vingnesbrua er den lengste brua på en kommunal vei i Norge.


== Viktige elvekryssinger og fjelloverganger ==


=== Elvekryssinger ===
Fylkets viktigste veiforbindelse over innsjø/elv er Mjøsbrua og Lillehammer bru. Begge bruene er del av europavei 6. Flere mindre bruer krysser også Gudbrandsdalslågen lenger nord.


=== Fjelloverganger ===
Opplands viktigste fjelloverganger er europavei 6 over Dovrefjell og europavei 16 over Filefjell. Også riksvei 15 over Strynefjellet er viktig, og fylkesvei 51 over Golsfjellet bør også nevnes. Fylkesvei 53 Tyin-Årdal var tidligere viktig for samferdselen i Årdal, men er i dag mindre viktig enn før, etter at denne veien ble forlenget vestover og med tunnel til Lærdal. Flere andre fjelloverganger i Oppland har større betydning som turistruter enn som viktige forbindelsesveier. Blant disse kan nevnes fylkesvei 55 over Sognefjellet (Norges høyestliggende skiltete vei, 1434 moh.), fylkesvei 51 over Valdresflya og fylkesvei 27 over Venabygdsfjellet.


== Se også ==
Kategorien Veier i Oppland med underkategorier
Liste over broer i Norge etter lengde
Veitunneler i Norge
Undersjøiske veitunneler i Norge
Lengste veitunneler i hvert fylke


== Referanser ==
Callistopteris

Callistopteris er en slekt innenfor hinnebregnefamilien  myr- og sumptilpassede bregner. Slekten vokser kun i Asia og har minst én kjent art. Bregnene vokser i fuktige, varme strøk.
Disse bregnene er flerårige og ofte relativt små og skjøre vekster.
For en mer omfattende taksonomi, se: Hinnebregnefamilien og Bregner.


== Arter ==
Callistopterisslekten (Callistopteris) C.Presl & Copel
Callistopteris apiifolia (Sørøst-Asia)


== Eksterne lenker ==
(en) Callistopteris i Encyclopedia of Life 
(en) Callistopteris i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Callistopteris hos ITIS 
(en) Callistopteris hos NCBI 
(en) Callistopteris hos The International Plant Names Index 
(en) Callistopteris hos Tropicos 
(en) Kategori:Callistopteris – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Callistopteris – detaljert informasjon på Wikispecies 
A.R. Smith, K. M. Pryer, E. Schuettpelz, P. Korall, H. Schneider, P.G. Wolf: A classification for extant ferns. i Taxon, 55 (3), 2006, side 705–731. PDF; 424 KB
Større liste over arter innenfor Hymenophyllum
Cephalomanesslekten

Cephalomanes-slekten er en slekt innenfor Hinnebregnefamilien  myr- og sumptilpassede bregner. Slekten vokser kun i Asia og har minst 20 kjente arter. Bregnene vokser i fuktige, varme strøk.
Disse bregnene er flerårige og ofte relativt små og skjøre vekster.
For en mer omfattende taksonomi, se: Hinnebregnefamilien og Bregner.


== Arter ==
Cephalomanesslekten (Cephalomanes) C. Presl 
Cephalomanes rigidum = syn. Trichomanes rigidum (Sør-Amerika, Afrika)
Cephalomanes apiifolium (Asia, Stillehavet, Fiji)
Cephalomanes atrovirens (Japan, Filippinene, Stillehavet, Queensland) (sjelden)
Cephalomanes bauerianum (Norfolk Island (Australia))
Cephalomanes boninense (Japan)
Cephalomanes brassii (Sørøst-Asia, Australia)
Cephalomanes caudatum (Australia)
Cephalomanes javanicum (Japan, Taiwan, Sørøst-Asia, Ny-Guinea)
Cephalomanes javanicum var. asplenioides (Japan)
Cephalomanes laciniatum (Sørøst-Asia)
Cephalomanes obscurum  (India, Sørøst-Asia)
Cephalomanes obscurum var. siamense (Indokina, Kina, Japan)
Cephalomanes singaporium (Sørøst-Asia)
Cephalomanes thysanostomum  (Asia)


== Eksterne lenker ==
(en) Cephalomanes i Encyclopedia of Life 
(en) Cephalomanes i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Cephalomanes hos NCBI 
(en) Cephalomanes hos The International Plant Names Index 
(en) Cephalomanes hos Tropicos 
(en) Kategori:Cephalomanes – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Cephalomanes – detaljert informasjon på Wikispecies 
A.R. Smith, K. M. Pryer, E. Schuettpelz, P. Korall, H. Schneider, P.G. Wolf: A classification for extant ferns. i Taxon, 55 (3), 2006, side 705–731. PDF; 424 KB
Større liste over arter innenfor Hymenophyllum
Gonocarmusslekten

Gonocarmus-slekten er en slekt innenfor Hinnebregnefamilien  myr- og sumptilpassede bregner. Slekten vokser kun i Sørøst-Asia og har minst 2 kjente arter. Bregnene vokser i fuktige, varme strøk.
Disse bregnene er flerårige og ofte relativt små og skjøre vekster.
For en mer omfattende taksonomi, se: Hinnebregnefamilien og Bregner


== Arter ==
Gonocarmusslekten (Gonocarmuss) 


== Eksterne lenker ==
Artikkelen har ingen egenskaper for arter i Wikidata
A.R. Smith, K. M. Pryer, E. Schuettpelz, P. Korall, H. Schneider, P.G. Wolf: A classification for extant ferns. i Taxon, 55 (3), 2006, side 705–731. PDF; 424 KB
Større liste over arter innenfor Hymenophyllum
Villa Valmarana Bressan

Villa Valmarana Bressan i Vigardolo di Monticello Conte Otto i provinsen Vicenza er en villa tegnet av den italienske renessansearkitekten Andrea Palladio. Den er en av villaene i Veneto som UNESCO har satt på sin liste over verdensarven. 

Tidlig på 1540-tallet tegnet Palladio en liten villa for fetterne Giuseppe og Antonio Valmarana. De hadde sammen arvet en eiendom i Vigardolo noen kilometer nord for Vicenza. Rommene er delt inn i to uavhengige leiligheter. De er plassert symmetrisk på hver sin side av villaen. Dette kan ha vært en nødvendig løsning ettersom det var to familier som skulle dele den.
Dette er et av Palladios aller første selvstendige arbeider. Det finnes flere tegninger fra Palladios hånd fra dette prosjektet, ett av dem (RIBA XVII/2r) er ett åpenbart forarbeid til det bygget som ble reist. Det er en del forskjeller mellom tegningen og det ferdige bygget. Disse skyldes antagelig vanskeligheter som dukket opp under selve byggeprosessen.

Fragmentene av fresker som finnes på veggene viser at opprinnelig var villaens vegger dekket av fresker.
I denne bygningen finner vi for første gang noen av Palladios karakteristiske arkitektoniske trekk for første gang. Disponeringen av rommene følger lokal tradisjon. Proporsjonene mellom dem er som 2:3:5 (presis 12, 18 og 30 vicentinske fot) svarer til Villa Trissino i Cricoli. Sammen med den lokale tradisjonen har Palladio brakt inn elementer fra det antikke som han hadde sett under sitt besøk i roma i 1541. Disse trekkene finner vi blant annet i loggiaen og i serlianaen som forbinder salen med omgivelsene.


== Eksterne lenker ==
(en) Villa Valmarana (Vigardolo di Monticello Conte Otto) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
CISA Centro Internazionale di Studi di Architettura Andrea Palladio (engelsk og italiensk)
Sperlonga

Sperlonga er en kystby i Italia, rundt to timers kjøring med bil sørover fra Roma ved enden av Via Pontina. Den ligger omtrentlig midt mellom Roma og Napoli. Byer som ligger rundt er Terracina i vest, Fondi i nord, Itri i nordøst, og Gaeta i øst.
Gamlebyen, som har røtter fra før romersk tid, ligger oppe på en klippe, mens den nye delen har spredt seg utover langs sjøsiden. Langs sjøen finner man brede sandstrender som strekker seg langt vestover i retning mot Terracina.


== Historie ==
Sperlonga var et feriested i romersk tid. Keiser Tiberius bygde sin berømte villa her, inkludert en grotto (latin: speluncæ) som har gitt navn til byen.
Etter at Vest-Romerriket falt sammen på 500-tallet fungerte ruinene av den keiserlige boligen som tilfluktssted for de lokale beboerne. Senere da befolkningen flyttet til de nærliggende forhøyningen St. Magnus for å unngå de sykdomsbesatte myrområdene og angrep fra sarasenere (muslimske pirater og slavefangere). Faren fra piratene er synbart fortsatt ved de mange vakttårn som ble satt opp langs kysten til Gaeta. I 1534 ble det lille senteret ødelagt av soldatene til islamske lederen Khair ed-Din, også kjent som «Barbarossa» (av italiensk barbarossa, «rødskjegg»).
På 1700- og 1800-tallet hadde Sperlonga kommet seg over skadene og ble etter hvert boligområde for adelen, og i området rundt blomstret jordbruket. I 1957 ble kystvegen Terracina-Gaeta (via Flacca) åpnet, noe som også åpnet for turisme.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Sperlonga – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Sperlonga – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Melk (by)

Melk er en by i den østerrikske delstaten Niederösterreich. Byen ligger på det stedet hvor elven Melk renner ut i Donau og er den vestlige innfallsporten til Wachau, et berømt vindistrikt som er oppført på listen over UNESCOs verdensarven. Melk er administrasjonssted i kommunen ved samme navn.


== Historie ==
I 831 ble Melk første gang kjent som Medilica. Også i Niebelungenlied blir stedet forbundet med det middelhøytyske navnet Medelike.
Leopold I, markgreve fra 976, gjorde Melk til sin residens. I 996 ble området første gang kalt for Ostarichi, opprinnelsen til Österreich (tysk for Østerrike).
Adalbert den seierrike, markgreve til Østerrike, residerte i Melk og døde samme sted 26. mai 1055. I 1089 overga markgreve Leopold II borgen til benediktinermunker fra Lambach. Siden da har det ligget et benediktinerkloster i Melk (Stift Melk). Allerede i det 12. århundre ble det opprettet klosterskole og biblioteket som nå teller 300 000 eksemplarer, ble påbegynt.
Melk fikk i 1227 rett til å holde marked på stedet. Under den såkalte Melkreformen i det 15. århundre var Stift Melk utgangspunkt for en av de mest betydningsfulle klosterreformer i middelalderen og hadde tette forbindelser med humanistene ved universitetet i Wien. Melk fikk byrettigheter i 1889.
Fra 21. april 1944 til evakueringen 15. april 1945 eksisterte Melk konsentrasjonsleir som en avdeling av konsentrasjonsleiren i Mauthausen.


== Eksterne lenker ==
(de) Offisielt nettsted 
(en) Melk – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Melk – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Opplysninger om kommunen i Statistik Austria
Schizaeaceaefamilien

Schizaeaceae er en familie av klatrende bregner innen ordenen Schizaeales, som også omfatter to andre familier utfra genetiske ulikheter (Smith el al 2006). Ordenen er skilt ut fra den gamle orden Filicales, hvor gruppen Schizaeales tidligere var henregnet som bare én familie. 
Familien har to slekter og 30 arter. Den fossile tilstedeværelsen starter i jura.
Artene ser ikke helt «bregneaktige» ut: Bladene er enten gressliknende eller mer gaffelformet og småfliket og avviker fra mange av de «tradisjonelt» bregneutseende gruppene. Bladene hos Schizaeaceae kan minne om bladene hos stankstorknebb. Bladene hos Anemia minner om parflikete blader av ask. Høyden er gjerne i området 10–50 cm og bladene er hårdekt.
Familien har to slekter – Schizaea og Actinostachys. Førstnevnte slekt har bakgrunn helt fra kritt (Schizaeopsis), og dagens arter har både fertile og infertile blader, med 77, 94 eller 103 kromosomer (x). Sistnevnte slekt har mørke, fibrøse røtter og kun fertile blader med 2-3 mm lange stive hår, med 134 eller 140 kromosomer (x).
Enkelte forskere opererer også med to andre, monofyletiske slekter til denne familien, nemlig kladen av Anemia og Mohria, mens mange henregner disse til kongsbregnene, Osmundaslekten. I moderne taksonomi og etter nyere studier (Smith et al 2006) mener de fleste nå at disse to artene utgjør en egen familie, Anemiaceae.
For en mer omfattende taksonomi, se: Bregner


== Slekter og arter ==
Slekten Schizaea, Smith 1793
Schizaea dichotoma (Taiwan, India, Burma, Sørøst-Asia, Australia, New Zealand)
Schizaea digitata (Taiwan, India, Burma, Vietnam, Thailand, Mikronesia)
Schizaea pusilla  (østlige Nord-Amerika)
Schizaea robusta (Hawaii, Stillehavet)
Slekten Actinostachys Wallich, 1829
Actinostachys pennula (Nord-Amerika)
Usikre slekter (se: Anemiaceae)
Mohria
Mohria achilleifolia (sørlige Afrika)
Mohria caffrorum (Madagaskar, sørlige Afrika)
Mohria crenata (Macarene Is.)
Mohria thurifraga = syn. Osmunda thurifraga (Macarene Is.)
Mohria vestita (Tanzania)
Anemia
Anemia mexicana
Anemia phyllitis
Anemia rotundifolia


== Eksterne lenker ==
(en) Schizaeaceaefamilien i Encyclopedia of Life 
(en) Schizaeaceaefamilien i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Schizaeaceaefamilien hos Artsdatabanken 
(en) Schizaeaceaefamilien hos Fossilworks 
(en) Schizaeaceaefamilien hos ITIS 
(en) Schizaeaceaefamilien hos NCBI 
(en) Schizaeaceaefamilien hos The International Plant Names Index 
(en) Schizaeaceaefamilien hos Tropicos 
(en) Kategori:Schizaeaceae – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Schizaeaceae – detaljert informasjon på Wikispecies 
A.R. Smith, K. M. Pryer, E. Schuettpelz, P. Korall, H. Schneider, P.G. Wolf: A classification for extant ferns. i Taxon, 55 (3), 2006, side 705–731. PDF; 424 KB