jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Liste over vinnere av Guldbaggen i kategorien Beste foto

Liste over vinnere av Guldbaggen i kategorien Beste foto
(Øvrige nominerte listes opp for årene fra 1991)

2008. Hoyte van Hoytema (Låt den rätte komma in)
Marius Dybwad Brandrud (De ofrivilliga)
Jan Troell og Mischa Gavrjusjov (Maria Larssons evige øyeblikk)
2007. Geir Hartly Andreassen (Darling)
Gustav Danielsson (Du levande)
Eric Kress (Arn: Tempelriddaren)
2006. Linus Sandgren (Storm)
Peter Gerdehag (Hästmannen)
Crille Forsberg (Om Gud vill)
2005. Aril Wretblad (Zozo)
Philip Øgaard (Kim Novak badade aldrig i Genesarets sjö)
 Anders Bohman (Mun mot mun)
2004. Jens Fischer (The queen of Sheba's Pearls)
Leif Benjour (Fyra nyanser av brunt)
Harald Gunnar Paalgard (Så som i himmelen)
2003. Peter Mokrosinski (Ondskan)
Göran Hallberg (Detaljer)
Göran Hallberg (Skenbart - en film om tåg)
2002. Ulf Brantås (Lilja 4-ever)
John Christian Rosenlund (Beck - Det siste vitnet)
Lars Crépin (Alla älskar Alice)
2001. Jan Troell og Mischa Gavrjusjov (Så vit som en snö)
Peter Mokrosinski (Leva livet)
 Jörgen Persson (En sang for Martin)
2000. István Borbás og Jesper Klevenas (Sånger från andra våningen)
Esa Vuorinen (Dubbel-8)
John Olsson (Knockout)
1999. Anders Bohman (Tsatsiki, morsan och polisen)
Jacob Jørgensen (Noll tolerans)
Peter Mokrosinski (Straydogs)
1998. Philip Øgaard (Glasblåsarns barn)
Mikael Kristersson (Falkens öga)
Ian Wilson (Hela härligheten)
1997. Jens Fischer (Under ytan)
Per Källberg (Jag är din krigare)
Esa Vuorinen (Svenska hjältar)
1996. Harald Gunnar Paalgard (Juloratoriet)
Anders Bohman (Drömprinsen - Filmen om Em)
Kjell Lagerroos (Jägarna)
1995. Jan Röed (Atlanten)
Göran Nilsson (Stora och små män)
Stefan Kullänger (Sommaren)
1994. Harald Gunnar Paalgard (Drømspel)
Lars Crépin (Händerna)
 Jörgen Persson (Zorn)
1993.  Jens Fischer (Sista dansen)
Göran Nilsson (Kådisbellan)
Peter Mokrosinski (Mannen på balkongen)
1992. Tony Forsberg (Söndagsbarn)
 Jens Fischer (Svart Lucia) og (Änglagård)
Jörgen Persson (Den goda viljan)
1991. Per Källberg (Agnes Cecilia - en sällsam historia)
Jan Troell (Il Capitano)
Sven Nykvist (Oxen)
1990. Esa Vuorinen  (God aften, herr Wallenberg)
1989. Göran Nilsson (Täcknamn Coq Rouge)
1988. Peter Mokrosinski (Venner for livet)


== Eksterne lenker ==
IMdb
Svenska Filminstitutet
Möngke Khan

Möngke Khan (mongolsk: ᠮᠥᠩᠬᠡ; født 1209, død 1259 ved Diaoyu Shan i dagens Chongqing i Kina) var mongolenes storkhan fra 1251 til 1259. 


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Möngke var sønn av Tolui, sønnesønn av Djenghis Khan, bror til Khubilai Khan, og av dronning Sorghagthani Beki som var assyriansk kristen. Han var en av prinsene som tok del i mongolenes store felttog i Europa (1236–41). Da slo han ned kumanene (kiptsjakene, polovetserne) ved Volga ved å ta til fange deres khan, Bachman.


=== Storkhan ===
Möngke ble i 1251 overraskende og under kuppartede former valgt til storkhan (kaghan) under en kurultai som ble sammenkalt av hans nevøer Batu og Berke etter den forrige storkhan Güyüks død. Et motkupp av tilhengerne av en annen gren av Djengis Khans slekt, som utgikk fra Möngkes onkel Ögedei, mislyktes. Ögedeis enke ble så sydd inn i en skinnsekk og druknet i en elv for å statuere et eksempel.

Möngke fortsatte Djengis khans politiske ekspansjonsprogram ved selv å lede krigstog mot Kina og Indokina og sende en annen hær under sin bror Hülegü mot kalifatet. 
Möngke fikk dysenteri under sitt kinesiske felttog og døde i 1259. Han ble etterfulgt som storthan av sin bror Khubilai khan.


== Referanser ==


== Litteratur ==
J. A. Boyle: Genghis Khan: The History of the World Conqueror, Manchester 1997 (oversettelse av Ata-Malik Juvaynis tekst)
J. A. Boyle: The successors of Genghis Khan. New York/London 1971 (Rashid ed Dins tekst)
F. Schmieder: Kunde von den Mongolen, Sigmaringen 1997 (Johannes de Plano Carpinis tekst)
Manfred Taube (utg.): Geheime Geschichte der Mongolen, Leipzig, Weimar 1989
Rene Grousset: Die Steppenvölker, Essen 1975
George Sampson

George William Sampson (født 29. juni 1993 i Warrington, Cheshire) er en britisk streetdancer. Da Sampson var tretten år, deltok han i konkurransen Britain's Got Talent, men kom ikke videre til semifinalen. Han prøvde igjen neste år, «større og bedre», mente han, og gikk videre til semifinalen. Derifra vant han hele konkurransen, 100 000 britiske pund og å danse på Royal Variety Performance, foran prins Charles.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) George Sampson på Internet Movie Database 
(sv) George Sampson i Svensk Filmdatabas 
(fr) George Sampson på Allociné 
(en) George Sampson på AllMovie 
(en) George Sampson hos The Movie Database 
George Sampson på Twitter 
George Sampson på Instagram 
George Sampson på Twitch
Hülegü

Hülegü (født 1217, død 8. februar 1265) var khan over Ilkhanatet. Han var sønn av Tolui, som var sønn av Djenghis Khan, og av dronning Sorghagthani Beki som var assyriansk kristen. Hülegü var broren til Kublai-khan og Möngke Khan. Han regjerte 1253-65 over et område som omtrent tilsvarer dagens Iran og Irak.
Han ble 1255 beordret av sin bror storkhanen Möngke til å knuse det abbasidiske kalifatet og alle andre islamske statsdannelser som da fantes. Hülegü beseiret assassinerne i 1256 og beleiret Bagdad i 1258. Da byen ble erobret ble ifølge samtidige kilder de kristne skånet for de massakrer som rammet storparten av den øvrige befolkning. Denne særbehandlingen skal ha skyldtes at Hülegus egen mor var kristen.Det hevdes at Bagdad mistet 800 000 av sine innbyggere under massakrene. Kalifen selv skal ha blitt tatt til fange og lagt i en skinnsekk, hvoretter sekken ble slått med klubber til intet ben på hans kropp var helt. Ifølge Marco Polo lot man deretter kalifen sulte ihjel.
Etter Bagdads erobring fortsatte felttoget mot Syria og Egypt der Hülegüs hær så ble beseiret i 1260 av mamelukkene i slaget ved Ain Jalut. Etter dette nederlaget dro Hülegü tilbake til sitt kjerneområde i østre Iran og var under resten av sitt liv opptatt med de indre stridigheter innen mongolveldet der hans slektning Berke, khan over Kipchak-khanatet var hovedmotstanderen.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Michael Prawdin: Mongol Empire. Its Rise and Legacy. Transaction, New Brunswick NJ 2006, ISBN 1-4128-0519-8, S. 288–379.
Dilek Zaptcioglu: Die Geschichte des Islam. Campus-Verlag, Frankfurt am Main u. a. 2002, ISBN 3-593-37095-6, S. 142–143.
(de) Wilhelm Baum: «HÜLÄGÜ» i Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon (BBKL). Bind 18, Herzberg 2001, ISBN 3-88309-086-7, sp. 669–672.
Kristine Oppegaard

Kristine Oppegaard (født 8. oktober 1884, død 22. mai 1954) var en norsk forretningskvinne og politiker. Hun startet engrosforretningen Kristine Oppegaard AS i 1910.  


== Referanser ==
Sudamericano Femenino 1995

Sudamericano Femenino 1995 er en fotballturnering i regi av CONMEBOL som ble arrangert i Uberlândia, Brasil mellom 2. og 22. januar 1995. Det var den andre gjennomføringen av det søramerikanske mesterskapet i fotball for kvinner. Vinneren kvalifiserte seg til VM. 


== Gruppespill ==
Alle spilte i samme gruppe, og møtte hverandre en gang. Vinner og nummer to spilte deretter en ren finale.


=== Gruppe A ===


== Finale ==


== Eksterne lenker ==
Resultater og tabeller ved RSSSF.com
Sudamericano Femenino 1991

Sudamericano Femenino 1991 er en fotballturnering i regi av CONMEBOL som ble arrangert i Maringá, Brasil. Det var den første gjennomføringen av det søramerikanske mesterskapet i fotball for kvinner. Vinneren kvalifiserte seg til VM. 


== Gruppespill ==
Alle møttes i en gruppe. Gruppevinneren ble søramerikansk mester.


== Eksterne lenker ==
Resultater og tabeller ved RSSSF.com
Bernhard Fredrik Hanson

Bernhard Friderik Hanson (født 17. november 1820 i Brevik, død 27. januar 1883 i Stavanger) var tegnelærer på Stavanger katedralskole.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Bernhard Fredrik Hanson foreldre var Andreas Christian Hansen og Juliane Marie Hilman. Han studerte ved Kunstakademiet i København.


=== Karriere ===
Han kom til Stavanger i 1844, der han ga privat tegneundervisning. Han malte også landskapsmaleriet på rullegardiner, som var mote på den tiden. 
I 1846 var han med å opprette en privat tegneskole i Stavanger. I 1848 ble han ansatt som tegne- og skrivelærer ved Stavanger offentlige skole. I 1853 ble han lærer ved Stavanger offentlige tegneskole. Blant hans elever var Kitty Kielland og Frida Hansen.
Han er kjent for mange tegninger av Stavanger og omegn, som i dag har stor kildeverdi. Det er tegninger blant annet av Stavanger sett fra Bellevue, Stavanger domkirke og Utstein kloster.

På Tjensvoll står huset «Hansons minne», hvor han bodde. Han kjøpte det i 1860, og forvandlet området på 30 mål til et blomstrende eventyrrike, under sine kunstnerhender. 
Han anla dammer hvor han drev med fiskeoppdrett. Han hadde fire dammer som var forbundet med hverandre med rør. Arbeidet skaffet ham flere medaljer og utmerkelser, blant annet på en utstilling i Paris. Han fikk stipend av Selskapet for Norges Vel og var i Frankrike og studerte østersdyrking. Men forsøkene i Hafrsfjord mislyktes.
Han hadde også eksotiske dyr som elveskilpadder fra Mississippi, en apekatt og en nesebjørn som gikk i hagen. Han hadde også en flott hage med mange forskjellige arter av piletrær. 
Hagen og anlegget hans var mål for mange søndagsturer fra Stavanger. Hagen og dammene er nå i stor grad ødelagt av veibyggingen, ombygginger og anleggsarbeid rundt Tjensvollkrysset. Vitenskapsmenn, kunstnere og diktere var hyppig på besøk. I gjesteprotokollen for 1891 finner vi også navnetrekkene til keiser Wilhelm II og Knut Hamsun.
Han var med og stiftet Stavanger Museum, og testamenterte også det som nå er Hansons minne til museet. Han hadde en samling med arkeologiske gjenstander, som han testamenterte til museet.
Han har fått en gate i Stavanger oppkalt etter seg. Bernhard Hansons gate ligger på Våland.


== Referanser ==


== Kilder ==
Benna: Hansons Minde, Stavanger Aftenblad, 20. april 1967.
Lilliann Myrvold: Hansons Minde, Stavanger Aftenblad, november 1971.
Håkon Reiersen: Bernhard Hansons samling av oldsaker, Frá haug ok heiðni, nummer 2, 2017, side 8-11.
Arthur J. Tønnesen: Bernhard Hanson, Stavanger Aftenblad, november, 1971.
Dominik Landertinger

Dominik Landertinger (født 13. mars 1988) er en østerriksk skiskytter. Han ble født i Braunau am Inn, men han bor i vintersportsstedet Hochfilzen og går for klubben HSV Hochfilzen.
Landertinger debuterte som skiskytter i 1998, og gjorde seg først bemerket i junior-VM. I 2006 tok han bronse på normaldistansen og han var med på å ta sølv på stafetten. Året etter tok han sølv på sprinten og han var med på det østerrikske laget som tok gull på stafetten. Han debuterte i verdenscupen i sesongen 2007/08 med en 18.-plass på normaldistansen i Pokljuka. Landertinger gikk også for det østerrikske laget på stafetten tre dager senere, og de tok tredjeplass. Han hadde kun en treffprosent på 72 % i sin første sesong i verdenscupen, men skytingen har bedret seg noe. Han ble nummer 61 i verdenscupen sammenlagt i debutsesongen.
Landertinger har tretten pallplasseringer i verdenscupen (per 2015). Den første var en andreplass, bak Ole Einar Bjørndalen, på sprinten i Ruhpolding i seseongen 2008/09. Han fulgte opp med tredjeplass på jaktstarten etterpå, og han tok sin tredje pallplassering, en andreplass, etter å ha tapt et spennende spennende spurtoppgjør mot Christoph Stephan på fellesstarten i Antholz. Landertinger var også med på å vinne stafetten i Oberhof i samme sesong.
Hans internasjonale mesterskapsdebut (i verdensmesterskap eller OL) var i VM i skiskyting 2009, der han ble verdensmester på 15 km fellesstart, tok sølv på stafetten og gikk inn til sjetteplass på 20 km normaldistanse.
Han tok bronse på normaldistanse under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang.


== Verdenscupseire ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Dominik Landertinger – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(de) Dominik Landertinger – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Dominik Landertinger – Olympics.com 
(en) Dominik Landertinger – Olympic.org 
(en) Dominik Landertinger – Olympedia 
(en) Dominik Landertinger – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Dominik Landertinger – FIS (langrenn) 
(en) Dominik Landertinger – IBU 
(en) Dominik Landertinger – biathlon.com.ua
Pionerorganisasjon Vladimir Iljitsj Lenin

Pionerorganisasjon Vladimir Iljitsj Lenin (russisk: Всесою́зная пионе́рская организа́ция и́мени В.И.Ле́нина; Vsesojuznaja pionerskaja organizatsija imeni V.L. Lenina), ofte bare kalt ungpionerene, Lenin-pionerene eller pionerbevegelsen, var en masseorganisasjon for barn og ungdom i det kommunistiske Sovjetunionen. Organisasjonen var underlagt Komsomol («Ungdommens kommunistunion») og omfattet barn fra ti til femten år. Den ble opprettet i 1922 og opphørte i 1990. Målet med pionerbevegelsen var blant annet å lære barna om marxist-leninismen.


== Navn ==
Pionerorganisasjonen Lenin var oppkalt etter kommunisten Vladimir Iljitsj Lenin, som var leder av Sovjetunionen fra den russiske revolusjonen i 1917 til han døde i 1924. Ordet pioner brukes i flere sammenhenger om foregangspersoner og banebrytere. Det betyr opprinnelig «fotsoldat som rydder vei og bygger skanser» eller «nybygger».


== Se også ==
Komsomol, «Ungdommens kommunistunion» i Sovjetunionen, for ungdommer fra 14 til 28 år
Pionerorganisasjon Ernst Thälmann, en tilsvarende massebevegelse for barn i Øst-Tyskland (DDR)


== Eksterne lenker ==
(en) Young Pioneer organization of the Soviet Union – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Frithjof Foss

Frithjof Foss (født 1830, død 1899) var overrettssakfører i Arendal og redaktør for Arendals Avis.


== Sakprosa ==
Han skrev verket Arendal Byes Historie udarbeidet ved Bidrag af offentlige Midler efter opbevarede Protokoller, Aktstykker og Optegnelser, som kom ut i 21 hefter i perioden 1889 til 1893, trykket i Arendals Bogtrykkeri.


== Skjønnlitteratur som Israel Dehn ==
Foss var også en populær forfatter av skjønnlitteratur, men blir i litteraturhistoriene av Henrik Jæger og Francis Bull karakterisert som triviallitteratur. I stedet for å problematisere samfunnsordningen og institusjonen ekteskap, som Camilla Collett i Amtmandens Døtre og Henrik Ibsen i Kjærlighedens Komedie, behandler Foss i sine ekteskapsromaner forutsetningene som gitte. Det er opp til enkeltmennesket å tilpasse seg den guddommelige samfunnsordning.


== Bibliografi ==
(no) Publikasjoner av Frithjof Foss i BIBSYS
 Arendals Byes Historie : udarbeidet med Bidrag af offentlige Midler efter opbevarede Protokoller, Aktstykker og Optegnelser 1893
Arendal Byes Historie Ny utgave 1998 ISBN 82-91627-03-7 redigert av Øyvind Rosenvinge
Vort Land' ' 1881 - Israel Dehn
Jeg vil ud 1897 – Israel Dehn
Historiske noveller 1: Svogrene 1891
Småfortællinger 1887 – Israel Dehn
Tidens lösen 1884


== Referanser ==
Usbekistans kvinnelandslag i fotball

Usbekistans kvinnelandslag i fotball representerer Usbekistan i internasjonal fotball. Av de medlemmene av AFC var Usbekistan det første tidligere medlemmet av Sovjetunionen som stiller med eget kvinnelandslag. Lenge var de et av to medlemmer av den sentralasiatiske fotballføderasjonen med eget kvinnelag, der det andre, Iran, hadde dobbelt medlemskap, og derfor deltok i Vestasiamesterskapet i stedet. Som tredje medlem i den sentralasiatiske fotballføderasjonen på kvinnesiden og andre tidligere sovjetstaten kom Kirgisistan flere år senere.
Usbekistan deltok første gang i Asiamesterskapet i 1995. De havnet i en svært vanskelig gruppe med Japan, Sør-Korea og India. Usbekistan slo India, men tapte de to andre kampene, og røk dermed ut. Det samme skjedde i mesterskapet i 1997, da Usbekistan slo Filippinene, men tapte for Kina og Nord-Korea. i 1999-mesterskapet viste Usbekistan at de tilhørte toppen blant landene bak de beste (Kina, Japan, Nord-Korea, Sør-Korea og Taiwan, da de tapte for Japan, men slo Filippinene, Thailand og Nepal. Det holdt til andreplass, men det ga ikke kvalifisering. I mesterskapet i 2001 tapte Usbekistan stygt for Kina, men vant de resterende kampene, og kom nok en gang på andreplass. Beste toer kom videre til semifinalen, men Japans overlegne målforskjell i sin gruppe gjorde at Usbekistan heller ikke denne gangen kom videre.
I mesterskapet i 2003 raknet det imidlertid for Usbekistan, da de tapte samtlige kamper i gruppespillet, også mot India. I kvalifiseringen til mesterskapet i 2006 kom Usbekistan til siste hinder, der de tapte for Burma. I kvalifiseringen til OL, kom også Usbekistan sist. Usbekistan stilte ikke til kvalifiseringen til Asiamesterskapet i 2008. Imidlertid var de tilbake til kvalifiseringen til Asiamesterskapet i 2010, der de gjorde en god figur. Etter å ha kommet på andreplass på målforskjell bak Jordan i første runde, gikk laget videre til andre runde. Der ble det stopp etter at Thailand slo dem klart. Usbekistan slo imidlertid Iran, og kom på andreplass. Imidlertid er Usbekistan per 2010 et stykke unna formen på 1990-tallet, og tilhører nå heller nedre del av det asiatiske kvinnefotballhierarkiet.
Marion Jones (tennisspiller)

Marion Jones Farquhar (født 2. november 1879 i Nevada i USA, død 14. mars 1965) var en amerikansk tennisspiller som deltok i de olympiske leker 1900 i Paris
Jones kom på tredjeplass i tennis, både i singleturneringen for damer og i mixeddouble, under Sommer-OL 1900 i Paris. I mixeddouble sammen med Lawrence Doherty fra Storbritannia.
Hun vant singleturneringen for damer i amerikanske mesterskapet to ganger, i 1899 og 1902


== OL-medaljer ==
1900  Paris -  Bronse i tennis, single damer
1900  Paris -  Bronse i tennis, mixeddouble (sammen med Lawrence Doherty)


== Grand Slam-titler ==
 Amerikanske mesterskapet:
Single damer – 1899  (hun beseiret Maud Banks med 6-1 6-1 7-5 i finalen)
Mixeddouble – 1901  (sammen med Ray Little)
Single damer – 1902 (hun beseiret Elisabeth Moore med 6-1 1-0 oppgj.)
Double damer – 1902 (sammen med Juliette Atkinson)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Marion Jones Farquhar – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Marion Jones hos Internet Broadway Database 
(en) Marion Jones – Olympedia 
(en) Marion Jones – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Marion Jones – ITF Tennis 
(en) Marion Jones – International Tennis Hall of Fame
Arne Værum

Arne Meldal Værum (født 10. desember 1919, død 26. april 1942) var agent i det norske Kompani Linge, underlagt Special Operations Executive (SOE). 
Værum ble født på Hinna i Stavanger og var elev ved Kongsgård skole i Stavanger. Han flyktet til England 11. oktober 1941 med skøyta MK «Sjøleik», sammen med 17 andre menn og en kvinne. 8. november 1941 ble han vervet som agent til SOE. Etter omfattende trening i Skottland ble Værum (kodenavn PENGUIN) sammen med en annen Kompani Linge-agent, Emil Gustav Hvaal (kodenavn ANCHOR), satt i land ved Telavåg 17. april 1942. 
26. april ble de avslørt, og det kom til skuddveksling mellom de norske Linge-karene og Gestapo. Værum ble drept av skadene han ble påført, og senket i havet utfor Marsteinen.En minnestein med hans navn er reist ved Frue kirke i Stavanger, (tidligere Hetland kommune).


== Referanser ==
Andy Dalby

Andrew Kenneth «Andy» Dalby (født 8. desember 1948 i Gainsborough i Lincolnshire) er en engelsk rockegitarist som hovedsakelig var aktiv på 1970-tallet og tidlig på 1980-tallet. Dalby var et ledende medlem av Kingdom Come, som han spilte inn tre album med fra 1971 til 1973 ved siden av Arthur Brown selv. 
Etter Kingdom Come spilte han på soloutgivelsene til Arthur Brown kalt Dance With Arthur Brown (1974) og Chisholm In My Bosom (1978). Han var også studiomusiker på Kiki Dees utgivelse med samme navn i 1974. Mellom 1979 til 1980 var han medlem av Vapour Trails, som spilte inn og ga ut utgivelsene Vapour Trails (1979) og V T S (1980. Fra 1980 til 1981 var han med på å spille inn på Jack Greens utgivelser Humanesque (1980) og Reverse Logic (1981). Fra 1982 til 1983 deltok han som bakgrunnsgitarist i turneen til Camel, som siden resulterte i utgivelsen On The Road 1982 (1994). Andy Dalby ga i 2015 ut solo-albumet It's About Time (AKD Records), et album påbegynt på 80-tallet og hvor Dalby spiller samtlige instrumenter. Forøvrig har ikke Dalby vært aktiv innenfor musikkbransjen, og det må antas at han har trukket seg tilbake til det private liv.


== Diskografi ==
1972: Galactic Zoo Dossier – Kingdom Come (Gitar, vokaler)
1972: The Journey – Kingdom Come (Gitar)
1973: Kingdom Come (album) – Kingdom Come (Gitar, vokaler)
1974: Dance With Arthur Brown – Arthur Brown (Gitar)
1974: Kiki Dee (album) – Kiki Dee (Gitar)
1978: Chisholm In My Bosom – Arthur Brown (Gitar)
1979: Vapour Trails (album) – Vapour Trails (Gitar, perkusjon, rytmegitar, lydtekniker)
1980: V T S – Vapour Trails (Gitar)
1980: Humanesque – Jack Green (Gitar)
1981: Reverse Logic – Jack Green (Gitar)
1994: On The Road 1982 – Camel (Bakgrunnsgitar)
2015: It's About Time Arkivert 24. november 2018 hos Wayback Machine. (All instruments)


== Eksterne lenker ==
Allmusic.com – Andy Dalbys diskografi
Groove.no – Andy Dalby, bandbiografi
Edward William Exshaw

Edward William Exshaw (født 15. februar 1866, død 16. mars 1927) var en britisk seiler som deltok i de olympiske leker 1900 i Paris.
Han ble olympisk mester to ganger med den fransk/britiske båten «Ollé». Den vant både første og andre finalen i klassen 2-3 tonn.


== OL-medaljer ==
1900  Paris -  Gull i seiling, klasse 2-3 tonn 1. finale  - «Ollé»
1900  Paris -  Gull i  seiling, klasse 2-3 tonn 2. finale  - «Ollé»


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Edward William Exshaw – Olympedia 
(en) Edward William Exshaw – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert)
Norsk Bergforening

Norsk Bergforening, forkortet NBF, er en selvstendig, upolitisk landsomfattende medlemsorganisasjon, hvor medlemmene utgjøres av enkeltpersoner som har en tilknytning eller interesse for  bergindustrien i Norge. Bergindustrien omfatter bedriftene og tilknyttede leverandører, samt utdanningsinstitusjoner og forvaltning.


== Formål ==
Foreningen har som formål å:

skape faglige og sosiale nettverk for medlemmene
arbeide for et positivt omdømme for bergindustrien i Norge


== Historie ==


=== Opprinnelse ===
Norsk Bergforening ble stiftet i år 2000. Foreningen er dannet ved sammenslåing av de to organisasjonene Norske Bergingeniørers Forening og Norsk Bergindustri Forening. Begge disse foreningene ble stiftet i år 1900.


=== Ledere ===
2016 –          Thomas B. Addison
2012 – 2015 Helge Rushfeldt
2008 – 2012 Roar Sandøy
2006 – 2008 Kari Moen
2000 – 2006 Øystein Rushfeldt


== Utmerkelser ==


=== Bergmannstaven ===
Bergmannstaven er Norsk Bergforenings høyeste utmerkelse. Kriteriet for å få utmerkelsen, er en samlet ekstraordinær aktivitet over tid til allmenn fremme for bergindustrien i Norge. Aktiviteten må gå utover det som kan forventes fra stilling eller posisjon som vedkommende innehar. Opprinnelig var bergmannstaven eller øksen brukt av berghuggere på 1600 tallet i Tyskland og senere i Norge på Kongsberg og Røros. Siden gikk de over til å bli brukt til bergmannens yrkesmessige verdighetstegn laget i tre. Bergmannstaven deles kun ut når styret finner verdige kandidater. 
Disse har hittil fått Bergmannstaven: 

2019 Arnstein Amundsen
2017 Roar Sandøy
2016 Anders Molbech Heltzen
2015 Ulrik Søvegjarto
2013 Knut Lyng Sandvik
2012 Kjell Apeland
2011 Arne L. Haugen
2010 Per Zakken Brekke
2009 Tom Myran
2008 Peer-Richard Neeb
2007 Halfdan Carstens
2006 Elisabeth Gammelsæter
2005 Tone Sinding Steinsvik
2003 Robert Hermansen
2002 Øystein Rushfeldt
2001 Arne Bjørlykke
2000 Anders Ulseth
2000 Terje Malvik
1999 Niels Christian Hald
1997 Ola Øverlie
1995 Sturla Steinsvik
1995 Per Dugstad
1994 Ole Nordsteien
1994 Stein Krogh
1993 Frank Vokes
1993 Marcus Digre
1992 Olav Markussen
1992 Jens Christian Kiil


== Mineralproduksjon ==
Norsk Bergforening utgir tidsskriftet Mineralproduksjon.


== Homans Fond ==
Homans Fond er opprettet ved en testamentarisk gave fra Bergingeniør Chr. H. Homan, død 8.6.1933. Fondets renter skal benyttes etter testators bestemmelse til ekskursjoner og festlige sammenkomster i Norsk Bergforening.


== Se også ==
Norske Bergingeniørers Forening
Norsk Bergindustri Forening


== Eksterne lenker ==
Norsk Bergforening