jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Aum Shinrikyō

Aum Shinrikyō (japansk: オウム真理教 Aum, den absolutte sannhetens lære), fra år 2000 kalt Aleph, er en japansk religiøs gruppe som blant annet betjener seg av utvalgte buddhistiske elementer i sitt læreapparat, og ellers har dommedagspreg. De ble verdenskjent i 1995 etter at medlemmer av gruppen utførte et terrorangrep i Tokyo med kjemiske midler. 
Organisasjonen ble stiftet av Shoko Asahara som Aum Shinsen no kai i 1984 (skiftet navn til Aum Shinrikyo i 1987), og hadde en «regjering» og 24 «ministerier» med «ministre» som ledere. Den hadde, for eksempel, «ministerier» for forsvar, helse og sosialsaker, vitenskap og teknologi, tungindustri, utdanning, etterretning.I oktober 1988 var antall tilhengere mellom 3 000 og 4 000, med mellom 100 og 200 som bodde i fellesskap på eiendommer som Aum hadde i Tokyo, Osaka, Fukuoka, Kamikuishiki (Yamanashi), Nagoya, Sapporo, New York og Russland. I 1995 antas det at gruppen hadde cirka 10 000 tilhengere i Japan og 30 000 i Russland.I 2016 forbød Russlands Høyesterett organisasjonen i Russland. USAs utenriksdepartement klassifiserte den som terroristorganisasjon i 1997, mens EU gjorde det i 2005.


== Terrorangrepet ==
Sekten og sektlederen ble verdenskjent etter giftgassangrepet i Tokyos undergrunnsbane 1995. Tolv personer ble drept og rundt 1300 skadet. Grunnleggeren og lederen av sekten var Shoko Asahara. 
I de utredningene som fulgte gassangrepet i Tokyos undergrunn viste det seg at gruppen disponerte over så meget råstoff at de kunne ha produsert nok sarin til å drepe 4,2 millioner mennesker. I kjølvannet av terrorangrepene ble det tatt ut tiltale mot 191 medlemmer av gruppen.Den japanske høyesteretten gav klartegn til den første eksekvering av dødsstraff ti år etter angrepet i undergrunnsbanen. Det gjaldt da Aum Shinrikyo-medlemmet Kazuaki Okazaki. Okazaki, som var blitt dømt for minst fire mord i undergrunnsbanen. Han ble siden buddhist og bad om unnskyldning for angrepet.Alle de tretten medlemmene som ble dømt til døden ble henrettet sommeren 2018.


== Tiden etter terrorangrepet ==
I 2000 byttet organisasjonen navn tll Aleph og har dempet sin profil. I 2017 hadde den omtrent 1 500 tilhengere. To utbrytergrupper er blitt dannet fra den, den ene ved navn Hikari no wa («Lysets ring»), som i 2018 hadde cirka 150 tilhengere.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Lenkesamling
Kulturspalte
Aleph offisiell hjemmeside
Shi Zhengrong

Shi Zhengrong (kinesisk: 施正荣, født c. 1963 i Yangzhong i Zhenjiang i Jiangsu i Folkerepublikken Kina) er en australsk-kinesisk forretningsmann som er grunnlegger, formann og chief executive officer for Suntech Power.  Ifølge Forbes Magazine var han per mars 2006 den rikeste person som bor i Folkerepublikken Kina, med en personlig nettoverdi på 2,2 milliarder amerikanske dollar.  Han har australsk statsborgerskap.I 2009 ble Shi tildelt Oslo Business for Peace Award. Prisen tildeles bedriftsledere som har skapt økonomisk og samfunnsmessig verdi gjennom etisk og ansvarlig virksomhet. Han er utdannet ved University of NSWs School of Photovoltaic and Renewable Energy Engineering. Han har donert forskningspenger til fornybar energi fordi han mente at den ikke fikk tilstrekkelig offentlig støtte. Han er kristen. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Suntech website
Suntech Starts Construction of Shanghai Thin Film Plant
The Biggest Economic Opportunity of This Century
Cao Xueqin

Cao Xuuqin (kinesisk: 曹雪芹, pinyin: Cáo Xuěqín, født 1724 i Nanjing i Kina, død 1763) var en kinesisk forfatter. Han skrev den berømte romanen Drømmen om det røde kammeret. 


== Liv og virke ==
Cao stammer fra en han-kinesisk familie som var blitt assimilert i den mandsjuiske kultur.  Cao Xueqins bestefar Cao Yin var en av Kangxi-keiserens rådgivere, noe som innebar stor velstand for familien. Lykken vendte seg først da Kangxis etterfølger Yongzheng-keiseren kom til makt. I forbindelse med politiske utrenskninger konfiskerte han i 1728 familien Caos eiendom og tvang dem til å forlate Beijing. 
Xueqin var da bare 9 år gammel. Så meget om hans senere liv er ikke kjent. Det meste av livet tilbragte han i stor armod vest i Beijing, der han holdt hodet over vann ved å selge bilder han laget. Tidvis var han også lærer ved den keiserlige skole for mandsjuiske adelige og bannerfolk.


== Verk ==
Cao er blitt kjent på grunn at ett eneste verk, men det er til gjengjeld gått inn i verdenslitteraturen: Romanen Drømmen om det røde kammeret. Han skal ha skrevet på verket i over ti år, antagelig i tiden rett før århundremidten. Da Cao døde i 1763 var åtti av de hundre planlagte kapitlene ferdig. Manuskriptet ble fullført av Gao E og i 1791 utkom en versjon på 120 kapitler.


== Museum ==
Et museum viet til Cao Xueqin (Cao Xueqin jinianguan) ligger i Beijing botaniske hage.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
http://www.wsu.edu/~dee/CHING/DREAM.HTM (eng.)
http://www3.sympatico.ca/ccsr/truelove.html (eng.)
The Kreeger Museum

The Kreeger Museum er et privat kunstmuseum i Washington D.C.. Det er i David og Carmen Kreegers tidligere hjem, og ble åpnet i 1994. Kunstssamlingen består av malerier og skulpturer fra 1800-tallet og 1900-tallet, med arbeider av internasjonale kunstnere som Boudin, Cézanne, Epstein, Vasilij Kandinskij, Monet, Moore, Munch, Picasso, Rodin, Stella og van Gogh, såvel som lokale Washingtonkunstnere som Sam Gilliam. Det er også tradisjonell afrikansk kunst der, fra Vest- og Sentralafrika.  


== Eksterne lenker ==
www.kreegermuseum.org
Shi Tao

For maleren, se Shitao.Shi Tao (kinesisk: 师涛, pinyin:  Shī Tāo , født 25. juli 1968 i Yanchi fylke i Wuzhong i Ningxia Hui i Kina) er en kinesisk journalist og dikter som ble dømt til ti års fengsel den 27. april 2005 for å ha «røpet statshemmeligheter».
Shi Tao studerte ved East China Normal University i Shanghai. Han ble uteksaminert i 1991 og giftet seg i 1994.
Han arbeidet for avisen Dangdai Shangbao i Changsha i provinsen Hunan. Forut for 15-årsminnet for Tiananmen-massakren ble journalistene gitt direktiver om hva man forventet av dem. Shi Tao sendte en sammenfatning av direktivet pr. e-post til Asia Democracy Foundation, som offentliggjorde saken. Saken gjaldt et dokument kalt Nr. 11 – Notifikasjon vedrørende arbeidet med å opprettholde stabilitet (关于当前稳定工作的通知).
Offentliggjøringen ble lagt merke til av kinesiske myndigheter, og med hjelp fra Yahoo-Hongkong fikk de tak i senderens IP-adresse. Dermed ble Shi Tao arrestert den 14. desember 2004. Direktivet som han lekket ble beskrevet som topphemmelig, og Shi Tao ble dømt til ti års fengsel.


== Utmerkelser ==
Oktober 2005: CPJ International Press Freedom Award
Mars 2006: Vasyl Stus Award
November 2006: Golden Pen of Freedom Award


== Referanser ==
De røde turbaners opprør

De røde turbaners opprør  (kinesisk: 紅巾之亂, pinyin: Hóngjīnzhīluàn, 1351-1368) var en serie sosialreligiøse opprør i Kina anført av det kinesiske hemmelige selskap Den hvite lotus og som var rettet mot det regjerende Yuan-dynastiet.


== Bakgrunn ==

I 1333 var det mongolske Yuan-dynastiet i store vanskeligheter. Den gule flod gikk til stadighet over sine bredder og skapte ødeleggende oversvømmelser, og andre naturkatastrofer fant også sted. Samtidig hadde Yuan-dynastiet store kostnader knyttet til forsvaret av det store keiserdømmet. Dette løste man ved økt skattetrykk, og hovedbyrden falt på vanlige han-kinesere.


== De røde turbaners hær ==
De røde turbaners hær som ble satt inn mot Yuan-styrkene ble organisert av tilhengerne av Den hvite lotus og av manikeismen. Navnet «røde turbaner» skyldtes at de hadde røde bannere og bar røde turbaner. 
Opprørene begynte litt her og der. Først brøt de ut ved kysten i provinsen  Zhejiang, der han-kineseren Fang Guozhen og hans menn angrep en gruppe Yuan-embedsmenn. Etter det ble opprør under ledelse av «hvite lotus»-anføreren  Han Shantong i området nord for Den gule flod senteret for den antimongolske bevegelse.. 
I 1351 planla Den hvite lotus et regelrett opprør, men planene ble røpet. Han Shantong ble arrestert og henrettet av Yuan-regjeringen. Etter hans død overtok andre lederskapet; Liu Futong sammen med Han Liner (sønn av Han Shantong). Snart etter bredte opprøret seg til området sør for Yangtsefloden. Der kalte de seg «de sørlige røde turbaner». Blant deres ledere kan fremheves Xu Shouhui og Chen Youliang.


== Avslutning ==
En av de viktigere lederne for De røde turbaner var Zhu Yuanzhang. Først fulgte han Guo Zixing; han giftet seg senere med Guos datter. Etter Guos død ble Zhu lederen for Guos opprørsstyrker. 
Mellom 1356 og 1367 ledet Zhu en rekke kampanjer for å underkue sine motstandere i De røde turbaners bevegelse. Med å spille konkurrentene mot hverandre sjaltet han dem ut den ene etter den andre, først  Chen Youliang så Zhang Shicheng og så Fang Guozhen. Til slutt druknet han  Han Liner. Han blåste så til et kinesisk nasjonalt opprør, og vant stor folkelig stltte.  
I 1368 utropte Zhu Yuanzhang seg selv til keiser i Yintian (Nanjing). Han er gått inn i historien som Hongwu-keiseren av Ming-dynastiet. Det følgende år erobret Ming-styrkene  Dadu (Beijing), og dermed var Yuan-dynastiet uigjenkallelig over.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Frederick W. Mote, Denis Twitchett (Hrsg.): The Cambridge History of China. Vol. 7, The Ming Dynasty, 1368–1644, Part I. Cambridge Univ. Press, Cambridge 1988, ISBN 0-521-24332-7
Jeremiah Curtin: The Mongols. A History. Greenwood, Westport/Conn 1972 (Nachdruck der Originalausgabe von 1908)
Jacques Gernet: Die chinesische Welt. Suhrkamp, Frankfurt am Main 1979, ISBN 3-458-05503-7
Ricci-institutter

Ricci-institutter er en rekke innbyrdes uavhengige men ofte samarbeidende sinologiske institutter oppkalt etter den katolske kinamisjonæren og jesuitten Matteo Ricci. De er forsknings- og publikasjonssentra rettet mot gammel og moderne kinesisk kultur og historie, og pleier interkulturell dialog mellom den kinesiske verden og andre åndstradisjoner i verden. 
De er direkte arvtakere etter det «Bureau d’études sinologiques» som var et pionerinstitutt for moderne sinologisk forskning, en organisasjon skapt av franske jesuitter mot slutten av 1800-tallet i Shanghai. 
Det er pr. 2007 fire Ricci-institutter i verden: 

Taipei Ricci Institute, grunnlagt i 1966 av pater Yves Raguin, S.J.
Institut Ricci de Paris, grunnlagt i 1972 av p. Claude Larre, S.J.
Ricci Institute for Chinese-Western Cultural History ved University of San Francisco, grunnlagt i 1984 av Edward Malatesta, S.J.
Instituto Ricci de Macau, grunnlagt i 1999 av Yves Camus, S.J. og Luis Sequeira S.J.Disse instituttene er juridisk uavhengige og fremmer forsknings- og publikasjonsprogrammer av forskjellige profiler, men samarbeider som et nettverk. Selv om Ricci-instituttene er ledet av  jesuittene, der deres ledere og ansatte ofte lekfolk, kinesiske eller utenlandske sinologer.


== Eksterne lenker ==
Ricci Institute ved University of San Francisco
Introduksjon til Taipei Ricci Institute (fransk)
Taipei ricci Institute database (Chinese)
Macao Ricci Institute nettsted
Institut Ricci de Paris sitt nettsted
Wen Zhengming

Wen Zhengming  (tradisjonell kinesisk: 文徵明, forenklet kinesisk: 文征明, pinyin:  Wén Zhēngmíng , født  28. november 1470 i Suzhou i Jiangnan i Kina, død 28. mars 1559) var en ledende maler, kalligraf og mandarin på Ming-tiden.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Etter eget utsagn nedstammet han fra Song-statsministeren og patrioten Wen Tianxiang. Wens familie var opprinnelig fra Hengyang, der slekten hadde slått seg ned kort etter 900-tallet. Ikke før på Wens oldefar Wen Huis tid flyttet familien til Suzhou-området. 
Wen Zhengming hadde en eldre bror, Wen Gui, som var født i 1469. Da Zhengming var to år gammel bestod hans far Wen Lin den keiserlige embedsmannseksamens høyeste prøve, jinshi. Wen Lin ble gitt en regjeringsstilling som magistrat i fylket Yongjia i provinsen Zhejiang, og dro av sted dit. De to sønnene forble hos moren, Qi Shenning. In 1476, Qi døde av sykdom i en alder av 32 år. Wen Lin gav den høylærde Li Dongyang å skrive en inskripsjon for hennes gravmæle.I 1489 begynte Wen Zhengming å studere under Shen Zhou, den eldste av de fire mestre og grunnlegger av Wu-skolen innen malerkunsten, som Wen senere selv skulle bli et ledende medlem av. Zhengmings far Wen Lin døde i 1499, mens han var prefekt i Wenzhou. På Zhengming ønske skrev Shen Zhou en fremstilling av Wen Lins liv til begravelsen.


=== Maler ===
Wen Zhengming valgte ofte meget enkle motiver, som ett enkelt tre eller en klippe. Hans arbeide gir en følelse av styrke ved isolasjon, noe som også kunne spores i hans misnøye med embetsmannstilværelsen. 
Mange av hans arbeider er hyllester til den sosiale elite som de var ment for. Han samarbeidet i utformingen av Den ydmyke administrators have, som gjerne regnes som en av Kinas fire fremste haver.


== Litteratur ==
Clunas, Craig; Elegant Debts: The Social Art of Wen Zhengming, 1470-1559. London: Reaktion Books, 2004.
Shan, Guoqiang; "Wen Zhengming". Encyclopedia of China (Arts Edition), 1st ed.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Wen Zhengming – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Worcester Art Museum – Bamboo, Orchids, Rock, and Calligraphy
Old Cypress & Rock, Wen Zhengming, 1550
The First Prose Poem on the Red Cliff, 1555
Mikhail Borodin

Mikhail Markovitsj Borodin (Михаи́л Ма́ркович Бороди́н) (født 9. juli 1884 i  Janovitsj i det som i dag er Hviterussland, men da Russland, død 29. mai 1951 et sted i Sibir) var aliasnavnet til Mikhail Gruzenberg. Han var en agent for Komintern. 
Borodin gikk inn i bolsjevikpartiet i Russland i 1903. I 1907 ble han arrestert, og i 1908 valgte han å dra til USA. Mens han var der gikk han på Valparaiso University. I 1918, etter oktoberrevolusjonen, vendte han tilbake til fedrelandet og fikk arbeid i utenriksdepartementet. Fra 1919 til 1922 virket han i Mexico, USA og Storbritannia som agent for Komintern.Mellom 1923 og 1927 var Borodin representant for Komintern og Sovjetunionen til Kuomintangs regjering i Kanton i Kina. Han var en ledende rådgiver til Sun Yat Sen på den tiden. På hans forslag åpnet Kuomintang seg for leninistisk tankegods, kommunister fikk lov til å melde seg inn i partiet, og Militærakademiet i Whampoa ble opprettet. 
Etter Sun Yat Sens død i 1925 fortsatte han som rådgiver for Kuomintangregjeringen til 1927, da Chiang Kai-shek utrenset kommunistene og så forsøkte å få Borodin arrestert. Borodin vendte tilbake til Sovjetunionen i 1928 og var i en kort tid redaktør for den engelskspråklige  Moscow News. 
I 1949 ble han anklaget for å være fiende av Sovjetunionen og sendt til et gulag i Sibir, der han døde to år etter.


== Referanser ==
Hoklo

Hoklo er en betegnelse som benyttes fortrinnsvis om den befolkningsgruppe på Taiwan som stammer fra den sørlige delen av provinsen Fujian i Kina. Det finnes også store grupper med samme opphav i andre områder utenfor dette historiske kjerneområde, men der går de under navn. Dette gjelder særlig Malaysia, Guangdong, Hongkong,  Filippinene, Singapore, Burma, Thailand, Myanmar og Indonesia. Disse stedene kalles de for det meste hokkien, et ord som rett og slett betyr Fujian på språket Min Nan. Hokkien er da et ord som er mer presist enn et man kan høre brukt i Hongkong, Fukinese (fukingnesere) – det uttrykket favner alle minnan-talende fra Fujian, uansett hvorfra i provinsen de stammer. 
I Taiwan er hokloene den største av de etniske gruppene der. De fleste hokloer der nedstammer fra innvandrere som krysset Taiwanstredet på 1600-tallet og 1700-tallet. 
Ettersom ca. 70% av befolkningen på Taiwan er hokloer, benyttes synonymt – og feilaktig – av og til ordet taiwanesere om dem.  


== Litteratur ==
Brown, Melissa J (2004). Is Taiwan Chinese? : The Impact of Culture, Power and Migration on Changing Identities. Berkeley: University of California Press. ISBN 0-520-23182-1. 
Davidson, James W. (1903). The Island of Formosa, Past and Present. London and New York: Macmillan. OCLC 1887893. OL 6931635M. 
The Republic of China Yearbook 2014 (PDF). Executive Yuan, R.O.C. 2014. ISBN 9789860423020. Besøkt 11. juni 2016. 
The Republic of China Yearbook 2015. Executive Yuan, R.O.C. 2015. ISBN 9789860460131. Arkivert fra originalen 31. mai 2016. Besøkt 6. juni 2016.  Arkivert 31. mai 2016 hos Wayback Machine.
Hokkien

Hokkien (tradisjonell kinesisk: 福建話, forenklet kinesisk: 福建话, også kalt  chuanchew–changchew (泉漳片 / 泉漳片) er et kinesisk språk innen språkgruppen minnan. Det tales i provinsen Fujian i Kina, på Taiwan og i mange utenlandskinesiske miljøer i Sørøstasia.
Hokkien er beslektet med teochew, men gjensidig språkforståelse er vanskelig. En fjernere slektning er hainanesisk, med enda større forståelsesproblemer.


== Geografisk fordeling ==
Hokkien kommer opprinnelig fra den sørlige del av provinsen Fujian, og har utbredt seg med den kinesiske utvandring i den grad at det står svært sterkt i kinesiske miljøer langs Sørkinahavets kyster. Den kinesiske folkegruppen som benytter hokkien kalles gjerne  hoklo utenfor Sør-Fujian. Man finner dem i Guangdong, på Taiwan, i Malaysia, Singapore, Indonesia, Burma, Thailand, i Hongkong og på Filippinene.
I Singapore utgjør hokkientalende ca. 70 % av befolkningen.


== Litteratur ==
Branner, David Prager (2000). Problems in Comparative Chinese Dialectology — the Classification of Miin and Hakka. Trends in Linguistics series, no. 123. Berlin: Mouton de Gruyter. ISBN 3-11-015831-0. 
Chung, Raung-fu (1996). The segmental phonology of Southern Min in Taiwan. Taipei: Crane Pub. Co. ISBN 957-9463-46-8. 
DeBernardi, Jean (1991). «Linguistic nationalism: the case of Southern Min». Sino-Platonic Papers. Philadelphia: University of Pennsylvania. 25. OCLC 24810816. 
Ding, Picus Sizhi (2016). Southern Min (Hokkien) as a Migrating Language. Springer. ISBN 978-981-287-593-8. 
Francis, Norbert (2014). «Southern Min (Hokkien) as a Migrating Language: A Comparative Study of Language Shift and Maintenance across National Borders by Picus Sizhi Ding (review)». China Review International. 21 (2): 128–133. doi:10.1353/cri.2014.0008. 
Klöter, Henning (2011). The Language of the Sangleys: A Chinese Vernacular in Missionary Sources of the Seventeenth Century. BRILL. ISBN 978-90-04-18493-0.  An analysis and facsimile of the Arte de la Lengua Chio-chiu (1620), the oldest extant grammar of Hokkien.
Halsbåndparakitter

Halsbåndparakitten (Psittacula) er ei slekt som hører til gruppen parakitter (Psittacidae). Artene er sosiale og lever et matriarkisk system der monogami praktiseres. Dette vises spesielt i hekkesesongen, da hunnene kan bli særlig aggressive mot hannene.


== Beskrivelse ==
Hannene har et markert bånd rundt halsen, som kan variere i farge og har gitt opphav til det norske navnet på gruppen. Det mest karakteristiske ved halsbåndparakittene er deres lange og sterke hale. Den gjør dem til gode flygere og som er dyktige til å manøvrere. Et annet kjennetegn er et bredt og kraftig nebb, som står i kontrast til en lang og slank kropp.


== Historien ==
Grekerne i det gamle Hellas må ha verdsatt halsbåndsparakitter høyt, for den ble dokumentert alt 350 år f.Kr. Legen Ktesias beskrev en fugl som kunne snakke det indiske språket. Fuglen bar en blågrønn fjærdrakt og et lilla ansikt med svart skjegg....of the parrot about as large as a hawk, which has a human tongue and voice, a dark-red beak, a black, beard, and blue feathers up to the neck, which is red like cinnabar.5 It speaks Indian like a native, and if taught Greek, speaks Greek. - Photius Bibliotheca or Myriobiblon History of India. På den tiden skilte man ikke papegøyer fra parakitter, derfor brukes betegnelsen parrot. I nyere tider har det blitt påvist at det var en halsbåndparakitt, men det er usikkert hvilken art som ble beskrevet. Ifølge noen kilder kan det ha vært P. cyanocephala eller P. roseata .
Det var gjerne rike kvinner som kjøpte snakkende halsbåndsparakitter til prisen av en slave. De hadde dem i store bur laget av elfenben, skilpaddeskall og sølv.


== Arter ==
Norske navn på artene er i henhold til Norsk Ornitologisk Forenings oversikt; Norske navn på verdens fugler.
Psittacula alexandri – Skjeggparakitt
Psittacula calthropae – Grønnhalsparakitt
Psittacula caniceps – Nikobarparakitt
Psittacula columboides – Dueparakitt
Psittacula cyanocephala – Plommehodeparakitt
Psittacula derbiana – Kinaparakitt
Psittacula echo – Mauritiusparakitt
Psittacula eupatria – Aleksanderparakitt
Psittacula exsul – Blåparakitt, †
Psittacula finschii – Gråhodeparakitt
Psittacula himalayana – Himalayaparakitt
Psittacula krameri – Halsbåndparakitt
Psittacula longicauda – Langhaleparakitt
Psittacula roseata – Rosenhodeparakitt
Psittacula wardi – Seychellparakitt, †


== Fotogalleri ==
Nedenfor er kun et utvalg av artene.

		
		
		
		
		
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) halsbåndparakitter i Encyclopedia of Life 
(en) halsbåndparakitter i Global Biodiversity Information Facility 
(no) halsbåndparakitter hos Artsdatabanken 
(sv) halsbåndparakitter hos Dyntaxa 
(en) halsbåndparakitter hos ITIS 
(en) halsbåndparakitter hos NCBI 
(en) Kategori:Psittacula – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Psittacula – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Psittacula – detaljert informasjon på Wikispecies 
[1] Photius Bibliotheca or Myriobiblon
[2] Homepage of PsittaculaWorld
Solberg gård

Solberg gård i Bærum har vært bebodd fra eldre jernalder. I middelalderen var gården et kirkegods, og ved reformasjonen i 1537 ble gården krongods. Fra midten av 1600-tallet har gården vært i privat eie.
Bebyggelsen er fra 2. halvdel av 1800-tallet til institusjonsbygninger fra 1990-tallet. Restene av det gamle gårdsanlegget består av drengestue, bryggerhus og stabbur. Drengestuen og bryggerhuset er bevart med sin opprinnelige plassering på tomta, mens stabburet er flyttet til en ny plassering. Resten av sykehusanlegget er oppført i perioden fra 1948 og fram til 1994, samtlige tegnet av arkitektene Eliassen & Lambertz-Nilssen. På gården ligger også Solbergbakken som var i bruk frem til 1990.


== Helseforetak på Solberg gård ==
I 1911 ble gården solgt til Det norske pleiehjem for epileptiske. I 1954 åpnet en ny klinikk for epileptiske barn på området; klinikken var bygget av Norges Røde Kors, som overrakte den det ferdige anlegget til Staten. Ved åpningen i 1954 hadde kurklinikken plass til 36 barn, fordelt på to paviljonger.Klinikken ble drevet under navnet Statens senter for epilepsi – nå Spesialsykehuset for epilepsi – som var ett av 4 somatiske sykehus eid av staten.
Fra 2002 ble senteret del av Helse Sør og fra  1. juli 2005 del av Nevroklinikken på Rikshospitalet-Radiumhospitalet. Sykehuset har omtrent 200 ansatte og 90 senger.


== Referanser ==
Odd Arne Andreassen

Odd Arne Andreassen (født 12. november 1950) er en norsk lokalpolitiker (Ap) som var ordfører i Tranøy kommune fra 2003 til 2015. Han var varaordfører i kommunen fra 1999 til 2003, og har sittet i kommunestyret siden 1991.
I det sivile har han vært ansatt i Statens vegvesen, og fylkestilitsvalgt for BTTF.
Mats Tormod

Mats Tormod (født 1946) er en svensk forfatter, bosatt i Luleå.Tormod er utdannet og har arbeidet som arkitekt. På 2000-tallet forlot han arkitekt-karrieren for å ta doktorgraden i litteratur og skrive.
I 1985 fikk han Svenska Deckarakademins debutant-diplom for kriminalromanen Movie.


== Bibliografi ==
Gotiken och det förlorade paradiset – arkitekturhistorisk essay (1982)
Movie – kriminalroman (1985)
En annan historia – kjærlighetsroman (1988)
Filmstjärnan – barnebok (1988)
Tigerskrot – barnebok (1990)
Citron – kåserier (1998
Leopardens sten – barnebok (1999)
Skrivarens intrig – thriller (1999) (som Sean Fall)
Kaffe (2000)
Loggbok (2002)
Monsieur Chanson (2004)
Tango – anteckningar från patagonien (2007)


== Priser og utmerkelser ==
Svenska Deckarakademins debutant-diplom 1985, for Movie


== Referanser ==