jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Årnes øvre

Årnes (øvre) er navnet på gårdsnummer 31 i Gaular kommune, Sogn og Fjordane. Gården ligger på sørsiden av Haukedalsvatnet i Råheimsdalen og grenser mot gårdene Kjelstad og Vindheim i sørvest, Vikum i nordøst. Det meste av gården har brattlendt terreng, men selve tunet ligger plasser på et nes med flatere, dyrkbar jord.
Det finnes bare et bruk på gården idag, en tidligere husmannsplass (Skjæret, Bnr 2) ble slått sammen med bruk 1 i 1905. Bruk 3 (Holteskora) ble lagt til Kjelstad bnr.3 i 1958. Gården er drevet med tradisjonelt jordbruk og kjøttproduksjon.


== Referanser ==
Tour de Langkawi

Tour de Langkawi er et årlig etapperitt innen landeveissykling som avholdes i Malaysia. Rittet har fått navn etter byen Langkawi, som i de første årene var rittets startpunkt. I enkelte utgaver av rittet har Langkawi likevel ikke vært inkludert på etappekartet.


== Historie ==
Rittet ble skapt av den tidligere malaysiske statsministeren Tun Mahathir Mohamad, og ble avholdt første gang i 1996 med tolv etapper, i tillegg til en prolog der tid og resultat ikke var tellende. Etter ønske fra UCI ble rittet i 2002 nedkortet til ti etapper.


== Vinnere ==
2020  Danilo Celano
2019  Benjamin Dyball
2018  Artjom Ovetsjkin
2017  Ryan Gibbons
2016  Reinardt Janse van Rensburg
2015  Youcef Reguigui
2014  Samad Pourseyedi
2013  Julián Arredondo
2012  José Serpa
2011  Jonathan Monsalve
2010  José Rujano
2009  José Serpa
2008  Ruslan Ivanov
2007  Anthony Charteau
2006  David George
2005  Ryan Cox
2004  Fredy González
2003  Tom Danielson
2002  Hernán Darío Muñoz
2001  Paolo Lanfranchi
2000  Chris Horner
1999  Paolo Lanfranchi
1998  Gabriele Missaglia
1997  Luca Scinto
1996  Damian McDonald


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Le Tour de Langkawi – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Andreas Vindheim

Andreas Aalen Vindheim  (født 4. august 1995) er en norsk fotballspiller spiller for den tsjekkiske klubben Sparta Praha.Han har kamper for Norges U21-herrelandslag i fotball. 
Vindheim har tidligere spilt for Brann i Tippeligaen.


== Klubbkarriere ==


=== Brann ===
Vindheim, som er født i Bergen, startet karrieren i sin lokale klubb, Brann. I 2012 og 2013 spilte Vindheim cup-kamper for klubben, mens første kamp i Tippeligaen kom 4. mai 2014, da Brann spilte uavgjort 1–1 mot Start. Vindheim spilte sammenlagt 22 kamper og scoret to mål for klubben i Tippeligaen i nedrykkssesongen 2014.


=== Malmö FF ===
Det ble 10. mars 2015 kjent at Vindheim var klar for Malmö FF i en overgang verd mellom 3,5 og 4 millioner kroner. Dagen etter ble spilleren presentert av sin nye klubb. Han har signert en kontrakt for fire år med Malmö FF, og er med dette tredje norske spilleren som har signert for klubben i sesongforberedelsene til 2015-sesongen.


=== Landslagskarriere ===
Vindheim har spilt landslagskamper for Norges U18- og U19-lag. Han har spilt fem kamper for U21-landslaget.Den 16. november 2020 ble han tatt ut i sin første landslagstropp for Norge mot Østerrike. Han ble tatt ut i landslagstroppen etter den opprinnelige troppen ble satt i karantene.
Den 18. november 2020 fikk han sin første landskamp for Norge mot Østerrike.


== Spillerstatistikk ==
Per 22. november 2014.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Andreas Vindheim – UEFA 
(en) Andreas Vindheim – Transfermarkt 
(en) Andreas Vindheim – national-football-teams.com 
(en) Andreas Vindheim – WorldFootball.net 
(en) Andreas Vindheim – Soccerway 
(en) Andreas Vindheim – EU-Football.info 
(no) Andreas Vindheim – Norges Fotballforbund 
(en) Andreas Vindheim – FBref 
(es) Andreas Vindheim – as.com 
«Andreas Vindheim», profil på Malmö FFs hjemmeside (sv)
«Andreas Vindheim», profil på NFFs hjemmeside
«Andreas Vindheim», profil på SvFFs hjemmeside (sv)
Edwin Wadd

Edwin Wadd (Edvard Ingvald Wad) (født 20. august 1900 i Kristiania, død 14. februar 1980 i Kongsberg) var redaktør i Laagendalsposten fra 1928 til 1973. Han var adoptivsønn av avisens grunnlegger, Karl A. Wad. 


== Eksterne lenker ==
Laagendalsposten
Kvinnelige misjonærer i Kina

Kvinnelige misjonærer i Kina kom fra flere kirkesamfunn, både katolske og protestantiske, og fra en rekke land.
Susan King var en av de første, protestantiske, kvinnelige kinamisjonærer. Hun virket i Hongkong rundt 1840.
Anna Sofie Jakobsen og Sofie Reuter dro mot Kina i 1885 som skandinaviske pionerer. De arbeidet for den engelske organisasjonen China Inland Mission (CIM), som var startet i 1865 av Hudson Taylor. 


== Kvinnenes innsats ==
Det kinesiske samfunn kunne ofte se med den største mistenksomhet på mannlige misjonærers oppfølging av kinesiske kvinner; manns- og kvinnesfærene av dagliglivet var skarpere atskilt enn i mange andre kulturer. Derfor spilte kvinnene en viktigere rolle enn som rene støttespillere for sine eventuelle ektemenn. Kvinnelige misjonærers innsats fikk betydning for barneoppdragelse, og ved at de gikk inn for sosiale reformer som for eksempel avskaffelsen av fotbinding – det var så godt som alltid kvinner, som regel mødrene, som foretok den konkrete snøringen av småjentenes føtter.
En av disse misjonærene var Marie Monsen som tidlig engasjerte seg i å bedre vilkårene for kvinnene i Kina Hun ønsket å få kineserkvinnene ut av hjemmet fordi de ble underkuet av mannssamfunnet.


== Et utvalg norske kvinner ==
Randi Anda virket som misjonær i Kina fra 1920 til 1938.
Aasta Bjørgum Argento kom til Kina i 1899. Hun gikk over til China Inland Mission (CIM) i 1905, da hun giftet seg med den italienske CIM-misjonæren Alphonso Argento
Annie Skau Berntsen var i provinsen Shaanxi det nordlige Kina og andre steder.
Sigrid Bjørgum var i Kina 1899 til 1906 da hun kom hjem pga. svekket helse.
Gudrun Follesø var i Kina fra 1937 til 1946, og i Tanzania i tre perioder fra 1950 til 1966.
Ragnhild Gotteberg var utdannet lege ved Womens Medical College i New York, og studerte ved Oslo universitet var i Kina i flere perioder fra 1898 til 1928.
Dagny Gulbrandsen har vært misjonær i Kina og Japan , i Kina fra 1921 til 1949.
Kirstin Hagen har vært misjonær i Kina, Formosa og Japan i over 50 år.
Anna Sofie Jakobsen var en norsk luthersk kinamisjonær tilhørende den evangelisk-lutherske frikirke.
Gjertine Johnsen var kinamisjonær for Det norsk-lutherske Kinamissionsforbund.
Dagny Karoline Lien var luthersk misjonær i Kina og Tanzania, tilknyttet Norsk Luthersk Misjonssamband.
Marie Monsen var en luthersk Kinamisjonær som arbeidet i Nord- og Sentral-Kina, på Kinamisjonsforbundets misjonsfelter, fra 1901 til 1932.
Sofie Reuter var en av de første norske misjonærer i Kina i 1885.
Sigrun Woodhouse var en kinamisjonær tilknyttet Norsk Luthersk Misjonssamband.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Griffiths, Valerie; Guds kvinner i Kina, Hermon forlag 2006, ISBN 9788230204498
Mikaelsson, Lisbeth; Kallets ekko, studier i misjon og selvbiografi, Høyskoleforlaget 2003, ISBN 9788276341829


== Eksterne lenker ==
Våre formødre: misjonskvinnene besøkt 19.11.2008
UiB-magasinet:«Misjon og kvinnebevegelse» besøkt 19.11.2008
Nrk: «Den store misjonskvinnen» besøkt 19.11.2008
Innsyn 2003 nr.1 Kvinnlige misjonærer pdf
Hvem, hva, hvor i Norsk Luthersk Misjonssamband Arkivert 22. mars 2012 hos Wayback Machine.
Roar Wadd Fusche

Roar Wadd Fusche (født 22. mai 1934 i Kongsberg) var redaktør i Laagendalsposten fra 1973 til 1986. Han var nevø av den tidligere redaktøren, Edwin Wadd


== Eksterne lenker ==
Laagendalsposten
Colonia Güell-krypten

Colònia Güell-krypten er et verk av den katalanske arkitekten Antoni Gaudí. Den ligger i Santa Coloma de Cervelló nær Barcelona, og står på UNESCOs verdensarliste som en del av oppføringa Gaudís verker. Krypten ble bygd mellom 1908 og 1915, på oppdrag fra forretningsmannen Eusebi Güell.


== Eksterne lenker ==
Gaudi Designer Lesedato 11. februar 2016.
Colònia Güell nettside for restaureringsprosjektet Lesedato 11. februar 2016.
Colonia Güell Virtuelt besøk i kirken Lesedato 11. februar 2016.
Foto av Colonia Güell Lesedato 11. februar 2016.
Katalansk modernisme

Katalansk modernisme (som ikke må forveksles med modernisme) er en katalansk arkitektonisk, kunstnerisk, musikalsk og litterær stilart som grovt sett ble utvikla fra midten av 1880-åra til 1920-tallet. Den er den katalanske versjonen av jugendstilen, eller art nouveau. Modernismebevegelsen var sentrert rundt Barcelona, og den mest kjente eksponenten for stilen var arkitekten Antoni Gaudí. Den katalanske modernismen starta som et forsøk på å løfte fram katalansk kultur til samme nivå som kulturen i resten av Europa. Katalansk nasjonalisme var derfor en viktig drivkraft.


== Verdensarven ==
Flere av byggene fra denne perioden er tatt inn på UNESCOs liste over verdensarv.

Av Lluís Domènech i Montaner:Palau de la Música Catalana  (Barcelona)
Hospital de Sant Pau  (Barcelona)Av Antoni Gaudí:Parc Güell  (Barcelona)
Palau Güell  (Barcelona)
Temple expiatori de la Sagrada Família (Barcelona) – (Primært de deler av kirkebygget som var ferdiggjort ved Gaudis død)
Casa Batlló (Barcelona)
Casa Milà (Barcelona)
Casa Vicens (Barcelona)
Colonia Güell-krypten (i Santa Coloma de Cervelló) 


== Referanser ==
Else Lien Krogedal

Else Lien Krogedal (født 28. september 1936 i Halden) er en norsk forfatter bosatt i Sandnes. Hun er også medarbeider i Nytt Liv Media i Stavanger, hvor hun lager temaprogrammer og andaktsprogrammer. Hun er datter av misjonærene Dagny og Alfred Lien. 


== Bibliografi ==
Kjærligheten styrer kursen 1995 ISBN 82-520-3874-3
Hva med Petter? 1992 ISBN 82-520-5380-7
Legg om kursen 1990 ISBN 82-520-3740-2


== Eksterne lenker ==

(no) Publikasjoner av Else Lien Krogedal i BIBSYS
Wipeout (Skandinavia)

Wipeout er et skandinavisk gameshow som har gått tre sesonger på TVNorge fra 2009 til 2012. Det basert på et amerikansk program med samme navn. Den norske programlederen var Synnøve Skarbø, mens Anders Hoff og Øyvind Rafto fra Raske Menn var kommentatorer. Programmet gikk ut på at 24 (åtte på hvert lag) deltagere fra Norge, Sverige og Danmark skulle konkurrere i en spektakulær hinderløype for så å komme seg frem til «The Wipeout Zone». Klarte de dette, ble de med videre og kjempet om 50 000 kroner. Kriteriene for å søke seg som deltager i programmet er at man måtte være mellom 18 og 60 år, samt kunne svømme. Gjennomføringen hadde et humoristisk preg. Programmet var et samarbeid mellom TVNorge, dansk Kanal5 og svenske Kanal 5.  Opptakene ble gjort i Argentina.
Premieren ble sett av 419 000.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Michael Davitt

Michael Davitt (irsk: Mícheál Mac Dáibhéid, født 25. mars 1846 i Straide i Mayo i Irland, død 30. mai 1906 i Dublin i Irland) var en irsk republikaner, irsk nasjonalist og journalist. Davitt var fagforeningsleder og politisk aktivist, og ønsket å mobilisere irske bønder i en væpnet oppstand mot godseierne for å overta landeiendommene. Han spilte en sentral rolle i utformingen av Irish Home Rule Bill og var innvalgt som parlamentsmedlem i underhuset til Det forente kongerike Storbritannia og Irland. Davitt var også grunnleggeren av Irish National Land League.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Som fireåring var Michael Davitt blitt vitne til hvordan hans foreldre av politiet ble drevet fra hjemmet, som ble jevnet med jorden. Han ble grepet av et uutslukkelig hat mot den britiske politikk på Irland. 


=== Nasjonalist ===
Som fabrikkarbeider i Storbritannia sluttet han seg til feniernes opprørsbevegelse, ble arrestert og i 1870 dømt for ulovlig våpeninnførsel til 15 års straffarbeid. Han ble løslatt i 1877.
Han sluttet seg da atter til Irish Republican Brotherhood og reiste senere til USA for å bringe i stand en allianse mellom den konstitusjonelle nasjonalismen og det revolusjonære Clan-na-gael, som derved gikk inn på å understøtte enhver motstand mot Storbritannia, eller som Davitt formulerte det, «slå England hvor som helst det var sårbart».
Etter Davitts hjemkomst til Irland ble National land league of Ireland opprettet ti 1879, som gjennom boikott og andre metoder skulle virke for avskaffelse av godseierveldet. Neste år organiserte han en amerikansk gren av Land league. 
Ved sin påfølgende tilbakekomst ble Davitt arrestert, og en ny tvsngslov mot Irland ble innført av parlamentet. 
Etter at han ble løslatt i 1882 fortsatte Davitt å virke for Irlands frihet og var periodedvis medlem av parlamentet, der han også av sine motstandere fikk anerkjennelsr for sin fasthet og orokkelige overbevisning. Michael Davitt utøvet også et flittig forfatterskap innen politiske emner. Sine senere år tilbragte han på reiser.


== Referanser ==


== Kilder ==
Cris Clegg: Michael Davitt. Irish patriot and campaigner for social justice, in: North West Labour History Journal 30 (2005), S. ?
Carla King:  Michael Davitt, Dundalk 1999
Theodore W. Moody: Davitt and Irish revolution, Oxford 1981
Svensk uppslagsbok. Malmö 1931.


== Eksterne lenker ==
(en) Michael Davitt – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Michael Davitt hos Hansards parlamentsdebatter 
(en) Michael Davitt hos Hansards parlamentsdebatter
Tallulah Bankhead

Tallulah Bankhead (født 31. januar 1902 i Huntsville i Alabama, død 12. desember 1968 i New York i New York) var en amerikansk skuespillerinne.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Tallulah Bankhead var datter av politikeren William Brockman Bankhead, speaker i USAs representanthus. Hennes familie sendte henne til ulike skoler for å holde henne utenfor bråk, noe som også innebar et år på en klosterskole. Da hun var 15 år gammel vant hun en skjønnhetskonkurranse og begynte deretter en karriere på scenen, spilte i teaterstykker og hadde roller i to stumfilmer.


=== Karriere ===
I 1923 reiste Bankhead til England, hvor hun ble en stjerne på teaterscenen. Hun hadde et heftig humør, var slagferdig i replikken, hadde en hes røst og en høylytt latter. Bankhead ble også kjent for sitt noe ville liv, blant annet skal hun ha tatt av seg alle klærne blant folk, og skal også ha vært biseksuell, skjønt uten å bli knyttet til noen skandale.
Etter å ha spilt inn to stumfilmer dro Bankhead i 1930 tilbake til USA hvor hun skrev kontrakt med filmselskapet Paramount Pictures. Hun opptrådte på Broadway i stykker som The Little Foxes og The Skin of Our Teeth. For disse stykkene fikk hun  kritikerprisen The New York Drama Critics Circle Award, for årene 1939 og 1942.
Selv om Bankheads karriere saknet hen på midten av 1950-tallet forsvant hun aldri fra offentlighetens øye. Selv om hun drakk tett og konsumerte sovepiller (hun led av søvnløshet) fortsatte hun å opptre på Broadway på 1950-tallet og 1960-tallet. Hun fikk etter hvert også roller i det nye mediet fjernsynet, blant annet sammen med Lucille Ball. Hennes siste rolle var i mars 1967 som det onde Black Widow i TV-serien om Batman.
I årene 1937–1941 var Bankhead gift med skuespilleren John Emery. Hun hadde ingen barn, men tallrike aborter på 1920-tallet. I 1933 døde hun nesten av en fire timer lang hysterektomi-operasjon (fjerning av livmor) grunnet langt fremskreden gonoré, noe hun hevdet å ha fått fra enten George Raft eller Gary Cooper. Hun veide kun i overkant av 32 kg da hun forlot sykehuset og skal ha sagt til sin lege: «Ikke tro at dette har lært meg en lekse!»


== Filmografi (utvalg) ==
1918 – When Men Betray
1928 – A Woman's Law
1931 – Solgt seg for gull
1931 – Brennemerket
1932 – Natt over Tunis
1943 – Stjerneparaden
1944 – Livbåt
1945 – Skandale ved hoffet
1965 – Fanatic


== Referanser ==


== Litteratur ==
Lobenthal, Joel (2004). Tallulah!: The Life and Times of a Leading Lady. Regan Books. ISBN 0-06-039435-8. 
McLellan, Diana (2001). The Girls: Sappho Goes to Hollywood. St. Martin's Griffin. ISBN 0-312-28320-2. 


== Eksterne lenker ==
(en) Tallulah Bankhead på Internet Movie Database 
(sv) Tallulah Bankhead i Svensk Filmdatabas 
(da) Tallulah Bankhead på Filmdatabasen 
(fr) Tallulah Bankhead på Allociné 
(en) Tallulah Bankhead på AllMovie 
(en) Tallulah Bankhead hos The Movie Database 
(en) Tallulah Bankhead hos Internet Broadway Database 
(en) Tallulah Bankhead på Internet Broadway Database
Artikkelen har ingen egenskaper for filmpersondatabaser i Wikidata
Tallulah Bankhead fanside
Den hundrede apen

Den hundrede apen er et påstått fenomen der tillært oppførsel sprer seg spontant fra en gruppe aper til alle beslektede aper når et kritisk antall aper har lært oppførselen. Spredningen skjer automatisk og uavhengig av avstand. Fra dette trekkes den generelle slutningen at en ide eller egenskap på paranormalt vis vil spres til resten av populasjonen i det øyeblikket hvor et tilstrekkelig stort antall har hørt den nye ideen eller lært den nye egenskapen.
Historien om fenomenet ble først presentert av Lawrence Blair i boken Rhythms of Vision i 1975, og senere av Lyall Watson i boken Lifetide i 1979, og av Ken Keyes, Jr. The Hundredth Monkey. De hevdet at fenomenet hadde blitt oppdaget av japanske forskere på øyen Koshima i 1952. Etter disse publikasjonene har historien generelt blitt akseptert som sann. Spesielt innen new age miljøene har ideen oppnådd popularitet, og har av mange blitt brukt som en politisk begrunnelse for å trekke seg tilbake fra verden for heller å arbeide med egen indre utvikling.
Blair og Watsons tolkning av de japanske forskningsresultatene har blitt kritisert både for å være sterkt overdrevet, blant annet av Elaine Myers i journalen In Context i 1985. Hennes gjennomgang av de originale forskningsresultatene som ble publisert av Japan Monkey Center i journalen Primates Vol. 2, 5 og 6, peker mot at resultatene ikke påviser en hundrede ape-effekt.
I 1993 ble indikasjoner på den hundrede ape-effekten forsøkt påvist gjennom et åtte ukers eksperiment i Washington D.C. Forsøket gikk ut på å påvise at mengden voldelig kriminalitet i byen ville gå ned dersom et stort antall mennesker praktiserte transcendental meditasjon daglig i byens sentrum.
Forsøket hadde svært vellykkede resultater, men enkelte forskere har hevdet at dette ikke påviser effekten. Det fremholdes at grunnet den omfattende presseomtalen eksperimentet fikk kan viten om at et det foregikk i seg selv ha forårsaket nedgangen i voldelig kriminalitet.


== Se også ==
Memer
Vandrehistorie


== Eksterne lenker ==
Ron Amundsen – The Hundredth Monkey Phenomenon 1985. Besøkt 30. september 2008.
Maxwell Rainforth – A Rebuttal to Voodoo Science (Fra debatten rundt forsøket med kriminalitet i DC.) Besøkt 30. september 2008.
St. Anger (sang)

St. Anger er den første singlen fra Metallicas album fra 2003 med samme navn. 
Sangen vant «Best Metal Performance» på den 46. Grammyutdelingen, og ble i tillegg nominert til beste rockvideo på MTV Video Music Awards  samme år som albumet ble gitt ut. 


== Sangtekst ==
Teksten til St. Anger dreier seg i hovedsak om hvordan en kan bruke aggresjon på en kreativ måte, noe som egentlig var mye av ideen bak hele albumet. I dokumentaren Some Kind of Monster nevner trommeslager Lars Ulrich at bandet hadde bevist at det gikk an å gjøre positive ting med negativ energi.


== Musikkvideo ==
Musikkvideoen til singlen ble spilt inn i høysikkerhetesfengselet San Quentin State Prison i California, hvor Metallica også spilte en intimkonsert for de innsatte. Videoen er også den første videoen av Metallica med Robert Trujillo som bassist. Videoen ble laget av The Malloy Brothers og ble gitt ut litt over en uke før musikkalbumet kom i butikkhyllene.
Musikkvideoen begynner med at Trommisen Lars Ulrich sier En, To, Tre, Fire, på Dansk.
På slutten står det en setning, For alle dere som er innesperret i San Quentin, så skal dere vite at  sjelen deres er alltid med Metallica.


== Listeplasseringer ==


== Kilder ==
Livedaily
MTV
Roadrunner Records/Blabbermouth
Contactmusic
Billboard Music Magazine
Metallica Encyclopedia
ACharts
Some Kind of Monster – Dokumentar om skapelsen av albumet St. Anger


== Eksterne lenker ==
(en) St. Anger på Discogs 
(en) St. Anger på MusicBrainz 
(en) St. Anger på MusicBrainz
Ole A. Wister

Ole Andreas Wister (født 1925) er en norsk forfatter og tidligere direktør ved Ila fengsel, forvarings- og sikringsanstalt.Wister er utdannet cand.jur. fra Universitetet i Oslo. Han var blant annet også inspektør ved Berg Arbeidsskole.


== Bøker ==
Unge lovbrytere (1997)
Enkelte trekk ved norsk fengselshistorie (1997)


== Referanser ==
Gaochang

Gaochang (kinesisk: 高昌, uigursk: Xoqo), eller Qarakhoja, er stedet for en gammel oaseby i nordranden av den ugjestmilde Taklamakanørkenen i den autonome region Xinjiang i Folkerepublikken Kina. I oldtiden vokste det frem et kinesisk kongedynasti her, grunnlagt av tilflyttere fra Kina i 640 e.Kr. Byen ble et travelt handelssenter for reisende langs Silkeveien. 

Ruinene ligger ca. 30 km sørøst for byen Turfan.


== Eksterne lenker ==
(en) Gaochang ruins – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Ancient Gaochang City
The Silk Road
Dag N. Kristoffersen

Dag Nordbotten Kristoffersen (født 27. januar 1963), bosatt i Åsgårdstrand, er fra 2010 Stortingets prosjektleder for feiringen av Grunnlovens 200-årsjubileum i 2014. Han har tidligere vært faglig leder og høgskolelektor ved Senter for journalistikk ved Høgskolen i Bodø (HiBo). Han ble ansatt ved høgskolen i 2007, hvor han i tillegg til å være senterleder/faglig leder har hatt et særlig ansvar for undervisning i fjernsynsjournalistikk.
Kristoffersen kom til HiBo fra stillingen som informasjonsdirektør i Vestfold fylkeskommune, hvor han hadde vært siden 2006.Før han ble informasjonsdirektør i Vestfold fylkeskommune var han politisk redaktør i Tønsbergs Blad. Han har tidligere vært prosjektredaktør i Orkla Media, ansvarlig redaktør i Laagendalsposten og Gjengangeren. 
Dag N. Kristoffersen er utdannet cand.polit. med hovedfag i statsvitenskap ved Universitetet i Oslo. Hovedoppgaven, som ble publisert i 1996, hadde tittelen Pressens politiske funksjoner: kanal for informasjon, selvstendig aktør eller forum for debatt? En innholdsanalyse av fire riksavisers omtale av Stortinget.Dag N. Kristoffersen har hatt en rekke politiske verv og styreverv, blant annet medlem av fylkestinget i Vestfold 1983 - 1990, medlem av helse- og sosialstyret i Vestfold 1983 - 1987, medlem av samferdselsstyret i Vestfold 1987 - 1990, styreleder i Horten Boligbyggelag 1988 - 1998, styremedlem i Kongsbergnett AS, styremedlem i TV Vestfold 2004 - 2006, styreleder i Sameiet Østre Bolærne 2007- 2009.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Høgskolen i Bodø
Vestfold fylkeskommune Arkivert 12. mai 2006 hos Wayback Machine.
Ichoyahb II

Ichoyahb II (Jesaja II) var katolikos-patriarken av Østens kirke i Persia fra 628 til 645. Hans patriarkalsete var i hovedstaden Selevkia-Ktesifon. Han deltok i fredsforhandlingene med keiser Herakleios av Bysants, etter at denne hadde angrepet og trengt dypt inn i Persia i 627. Han sendte også en biskop Abraham til Kina; sannsynligvis er dette den samme som omtales som misjonæren Alopen på Xianstelen fra 700-tallet i Kina.
Lingshi (Jinzhong)

Lingshi (kinesisk: 灵石县; pinyin: Língshí Xiàn) er et fylke i  Shanxi i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Jinzhong.
Fylket hadde 233 066 innbyggere i 1999.Fylket er kjent for en alvorlig gruveulykke den 13. november 2006. Da fant det sted en gasseksplosjon i Nanshangruven, og 24 mennesker omkom. Gruvens sikkerhetslisens hadde utløpt, og eksplosjonen skal ha blitt utløst av feil bruk av eksplosiver. 


== Kulturarv ==
Et borglignende forretningsanlegg i fylket, Wangs gård, er oppført på Folkerepublikken Kinas liste over den nasjonale kulturarv. Dette er en borglignende struktur bygd av en lokale handelsmann på Qing-dynastiets tid, og det gir et innblikk i datidens arkitektur og byggeteknikk. 


== Samferdsel ==
Kinas riksvei 108 løper gjennom området. Riksveien begynner i Beijing og fører via Taiyuan, Xi'an og Chengdu sør til Kunming i den sørvestlige provinsen Yunnan. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Lingshi County – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Lingshi

Lingshi kan være:

Fylket Lingshi i byprefekturet Jinzhong i provinsen Shanxi i Folkerepublikken Kina
Fylket Lingshi i Bhutan