jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Arkeologiåret 1832

Arkeologiåret 1832 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1832.


== Utforskninger ==
Gravfeltet på Reheia, Karmøy, blir kartlagt for første gang.
Jean-Frédéric Waldeck begynner sitt 2 års opphold ved Mayaruinene i Palenque


== Publiseringer ==


== Fødsler ==
29. juli – Luigi Palma di Cesnola, italiensk-amerikansk general og arkeolog (død 1904)
11. august – Ernest de Sarzec, fransk diplomat og arkeolog (død 1901)
2. oktober – Edward Burnett Tylor, engelsk antropolog (død 1917)
18. oktober – Matthäus Much, østerriksk kulturverner og arkeolog (død 1909)
12. november – Georges Perrot, fransk arkeolog (død 1914)
Joseph Anderson, skotsk arkeolog (død 1916)
James Burgess, skotsk arkeolog (død 1916)
Vincenzo Zecca, italiensk forfatter, historiker og arkeolog (død 1915)


== Dødsfall ==
4. mars – Jean-François Champollion, fransk vitenskapsmann, den første egyptolog i moderne forstand (født 1790)
13. mai – Georges Cuvier, fransk naturhistoriker og zoolog. (født 1769)
14. mai – Edward Dodwell, irsk reiseskildrer og oldtidsforsker (født 1767)
11. juli –  Christian Ramus, dansk numismatiker (født 1765)
17. september – Francesco Carelli, italiensk numismatiker, arkeolog og antikvar (født 1758)
		


== Referanser ==
John P. Abizaid

John P. Abizaid (født 1. april 1951 i California, USA) er en tidligere fire-stjerners general i den amerikanske hæren og tidligere sjef for USAs Central Command (CENTCOM). Han snakker flytende arabisk og var den mest høytstående amerikanske offiseren som stammer direkte fra arabiske herkomst. General Abizaid pensjonerte seg fra militæret 1. mai 2007 etter 34 år med aktiv tjeneste. I 2007 ble Abizaid ansatt som stipendiat ved Hoover Institution ved Stanford University.
Den 20. desember 2006 ble det annonsert at general Abizaid ville trekke seg fra sin stilling og trekke seg helt tilbake fra hæren i mars 2007. Han hadde planlagt å pensjonere seg tidligere, men hadde fortsatt i hæren etter en oppfordring fra Donald Rumsfeld. Den 16. mars 2007 overførte Abizaid kommandoen til admiral William J. Fallon.
Han gikk på Harvard før han kom inn på United States Military Academy der han fikk kallenavnet "Mad Arab". Han tjenestegjorde under Bosnia-krigen, Kosovo-krigen og under krigen i Afghanistan.


== Referanser ==
David Richards

David Julian Richards, baron Richards av Herstmonceux, (født 4. mars 1952) er en britisk general i British Army. Han var øverste sjef for de samlede internasjonale styrker sør i Afghanistan fra juli 2006 til 4. februar 2007 da han ble avløst av den amerikanske generalen Dan McNeill. Han ble utnevnt til sjef for generalstaben den 28. august 2009. Videre ble han sjef for forsvarsstaben fra oktober 2010, en stilling han ble i til juli 2013.

I juli 2006 fikk han kommandoen over de internasjonale styrker (International Security Assistance Force) i Sør-Afghanistan. Omtrent samtidig utnevnt til fire-stjerners general. I denne stillingen ble Richards den første britiske offiseren som kunne kommandere amerikanske styrker siden den andre verdenskrig. På hjem fra Afghanistan vendte han tilbake til sin tidligere grad som var generalløytnant.
Han har også tjenestegjort i borgerkrigen i Sierra Leone.Richards ble i dronningens nyttårsliste for 2011 forfremmet til storkorsridder av Badets orden. Han var tidligere utnevnt til kommandørridder av samme orden, ble derved opphøyet i ridderstanden og fikk rett til å føre tiltaleformen sir foran sitt navn. Richards er kommandør av Den britiske imperieordenen og har mottatt Distinguished Service Order. I februar 2014 ble han gjort til life peer som baron Richards av Herstmonceux, og dermed medlem av overhuset.
Han er gift og har to døtre.


== Referanser ==
Aleksandr Golovin

Aleksandr Jakovlevitsj Golovin (født 17. februarjul./ 1. mars 1863greg. i Moskva, død 17. april 1930 i Tsarskoje Selo) var en russisk maler og scenograf. Han er særlig kjent for å ha designet ballett- og teateroppsetninger for koreografene Sergej Djagilev, Konstantin Stanislavskij og Vsevolod Mejerhold.


== Liv og arbeid ==
Golovin begynte med å sturdere arkitektur, men byttet etter en stund over til malerstudiet. Han gikk også en tid ved den franske kunstskolen Académie Colarossi i Paris. Grunnet pengevansker arbeidet han etter uteksamineringen som interiørmaler og dekorasjonsselger. Han prøvde seg også innenfor ulike kunsthåndverk, f.eks. som møbeldesigner.
I 1900 tok han del i utsmykkingen av Russlands paviljong på verdensutstillingen i Paris, sammen med vennen Konstantin Korovin. Året etter flyttet han fra Moskva til St. Petersburg-regionen. Her kom han til sin rett som scenograf, særlig gjennom å kombinere symbolisme og modernisme i operaer og dramatiske oppsetninger for Djagilev, Mejerhold og andre teaterregissører. Etter oktoberrevolusjonen i 1917 fikk Golovin sjelden oppdrag for teater. Han gravde seg da ned med malerier og grafiske illustrasjoner.
Golovin lagde teaterkulissene til en stor oppsetning av Pierre Beaumarchais' stykke Figaros bryllup på Moskva kunstteater. Den russiske teaterinstruktøren Konstantin Stanislavskij regisserte stykket i en raskt- og frittflytende oppsetning som åpnet 28. april 1927. Oppsetningen hadde da vært øvd på siden slutten av 1925. Stanislavskij flyttet stykkets handling til det før-revolusjonære Frankrike og tillempet de fem aktene, som i stedet ble presentert i elleve scener. For å få flyt i fremvisningen med raske sceneskifter fikk Golovin lage en dreiescene. Oppsetningen var en formidabel suksess.
Golovin døde i Tsarskoje Selo i 1930.


== Referanser ==
Arkeologiåret 1831

Arkeologiåret 1831 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1831.


== Utforskninger ==

Juan Galindo utforsker Mayaruinene i Palenque
Charles Nebel gjør de første undersøkelser av El Tajín.


== Utgravninger ==
«Guttormshaug» på Reheia på Karmøy ble utgravd.


== Funn ==
Vår – Lewisbrikkene blir funnet i en sandbanke på Lewis (Hebridene)
24. oktober – Aleksander-mosaikken blir funnet i Faunens hus, Pompeii
Johan R. Christie graver ut «Guttormshaugen» på Reheia, Karmøy.


== Fødsler ==
18. januar – Johann Jakob Bernoulli, sveitsisk arkeolog (død 1913)
7. april – Karl Friederichs, tysk arkeolog (død 1871)
7. juni – Amelia Edwards, engelsk forfatter og egyptolog (død 1892)
4. november – Girolamo Rossi, italiensk arkeolog, historiker og pedagog (død 1914)
1. desember – Léon Heuzey, fransk arkeolog (død 1922)
10. desember – Alexander Conze, tysk klassisk arkeolog og høyskolelærer (død 1914)

		


== Referanser ==
Trådløst sensornettverk

Trådløst sensornettverk er et nettverk av distribuerte autonome sensorer som i samarbeid overvåker en prosess eller et miljø. Dette er en relativt ny teknologi som har et stort potensial for måling av lyd, lys, vibrasjon, trykk, bevegelse eller kjemiskekomponenter i luften.  Med slike systemer er det mulig å gi et to- eller tredimensjonalt situasjonsbilde basert på flere samtidige sensormålinger i motsetning til tradisjonelle sensorer som kun gir en punktmåling. Et sensornettverk kan bestå av to til tre sensorsnoder og opp til flere tusen avhengig av anvendelse.


== Anvendelser ==
Utviklingen av trådløse sensornettverk var opprinnelig motivert av militære formål slik som overvåking av fiendtlig aktivitet og beskyttelse av egne styrker. I dag er teknologien i bruk i mange industrielle og sivile områder slik som blant annet prosessovervåkning, miljøovervåkning, intelligent styring av hus og  traffikkontroll. Andre bruksområder er overvåkning av spredningen til et oljeutslipp eller skogbrann.


== Teknologi ==
Trådløse sensornoder kan karakteriseres som små datamaskiner med meget lav prosseseringskapasitet, begrenset arbeidsminne, sensorelektronikk, en enkel kommunikasjonsenhet (som regel en enkel radiokrets) og en strømkilde (vanligvis batteri). Videre er det som regel ønskelig at hver enkelt node er så liten og billig som mulig. Hovedformålet med sensornettverket er å samle data fra alle sensornodene i et felles datasamlingspunkt. Dette gjøres gjerne ved at nodene videresender (ruter) datatrafikk på vegne av andre sensornoder.
De unike karakteristikkene til sensornettverk gjør at elektronikk, operativsystem og  protokoller må utvikles med spesiell omtanke: Sensornoden må operere med begrenset batterikapasietet, den må kunne motstå harde miljøpåvirkninger, nettverket må tolerere at enkelte sensornoder feiler, enkelte noder kan være mobile, nettverkstopologien kan være dynamisk, operasjonsmønsteret er autonomt, radiokapasiteten er begrenset, og antallet noder kan være svært høyt.
De fleste sensornettverk for forskningsformål benytter ZigBee (basert på IEEE 802.15.4) som kommunikasjonsprotokoll. Tradisjonelt har sensornettverk vært meget enkle og i stor grad har proprietære protokoller vært benyttet på nettverkslaget. Hos IETF finnes derimot arbeidsgruppe som arbeider med en åpen standard (6LoWPAN) slik at IPv6 kan benyttes over IEEE 802.15.4. Denne standarden gjør det enkelt å koble trådløse sensornettverk med eksisterende IP-baserte nettverk.
Sensornodene benytter gjerne en 8-bits laveffekts mikrokontroller med et egnet operativsystem. Av de mest populære anvendelige plattformene i dag er mikrokontrolleren AVR og operativsystemet TinyOS. En rekke sensorer kan i dag konstrueres med MEMS-teknologi, noe som bidrar til en ytterligere miniatyrisering og kostnadssenking av sensornodene.
Arne Wam

Arne Wam (født 14. april 1952 i Drammen) er en norsk journalist og næringslivsleder. Han har hatt flere stillinger innenfor NRK og NSB. Fra 2000 til 2001 var han konstituert konsernsjef i NSB. Wam var leder av Mannsrolleutvalget fra 1987 til 1989.
Han er gift med politikeren Sissel Rønbeck.


== Referanser ==
Corps de garde

En corps de garde (fransk:vaktkorps) betegner en vaktstyrke eller vaktavdeling. Til vanlig brukt om den daglige festningsvakten eller forenklet til Vakten. Vakten blir gjerne plassert ved hovedinngangen til festningen eller fortifikasjonen. Med tiden har dermed uttrykket også gitt navn til vaktbygningen en finner ved porten.


== Se også ==
Corps de Garde i Bergen


== Referanser ==


== Litteratur ==
Gunnarsjaa, Arne (1999). Arkitekturleksikon. Oslo: Abstrakt. ISBN 8279350071.  [e-bok fra bokhylla.no]
Salliq

Salliq (engelsk: Southampton Island) er ei stor øy ved innløpet til Hudsonbukta ved Foxesjøen. Salliq er underlagt Kivalliq-regionen i Nunavutterritoriet i Canada. Arealet er 41 214 km². Den er Canadas niende største øy. Eneste bosetning på Salliq er Coral Harbour med et folketall på 712 etter folketellingen fra 2001.


== Geografi ==
Salliq er skilt fra Melvillehalvøya av Frozen Strait. Andre sjøveier rundt omkring øya er Roes Welcome Sound i vest, Bay of Gods Mercy i sørvest, Fisher Strait i sør, Evans Strait i sørøst, og Foxe Channel i øst.
Hansine Lake ligger langt nord på øya. Bellhalvøya utgjør den sørøstre delen av øya. Mathiasen Mountain, et fjell i Porsildfjellene, er med sine vel 600 moh. høyeste punktet på øya.


== Fauna ==
Fuglereservatene East Bay Migratory Bird Sanctuary og Harry Gibbons Migratory Bird Sanctuary er viktige hekkeplasser for snøgåsen (Anser caerulescens caerulescens).


== Historie ==
I historisk sammenheng er Salliq kjent for sine nå utdøde innbyggere, sadlermiutene (moderne inuktitut: sallirmiut). Disse utgjorde den siste resten av tuniit. Tuniit, en pre-inuitkultur, ble erklært etnisk og kulturelt utdødd etter 1902-03, da en innført sykdom tok livet av alle sallirmiuter i løpet av uker.
Tidlig på 1900-tallet ble øya bosatt på ny av aivilingmiuter fra Repulse Bay og Chesterfield Inlet, etter oppfordring fra hvalfangeren George Comer og andre. Folk fra Baffinøya innvandret 25 år senere. Den senere kjente John Ell, reiste da han var barn til Salliq sammen med sin mor, Shoofly, på Comers skonnerter.
Den største sadlermiut-boplassen lå på Native Point ved munningen av bukten Native Bay.


== Referanser ==
Snøscooterforeningen

Snøscooterforeningen (SNØFOR) er en norsk medlems- og interesseorganisasjon for snøscootereiere og organisert snøscooterkjøring i regulerte løypenett. SNØFOR organiserer 70 lokale snøscooterklubber. Tidligere Norges Snøscooterforbund ble slått sammen med Norges Båtsportforbund og Norges Motorsykkelforbund i 2002, og ble til Norges Motorsportforbund (NMF), som SNØFOR i dag er tilknyttet.
NY grenansvarlig for SNØFOR valgt på motorsportskonferansen 2018 er Johan Mathis Gaup


== Eksterne lenker ==
Snøscooterforeningen (SNØFOR)
Aleksandr Benois

Aleksandr Nikolajevitsj Benois (russisk: Алекса́ндр Никола́евич Бенуа - Aleksandr Nikolajevitsj Benua, født 21. apriljul./ 3. mai 1870greg. i St. Petersburg, død 9. februar 1960 i Paris) var en russisk kunstner, kunstkritiker og -historiker. Han var en av de som grunnla kunstnerbevegelsen Mir iskusstva. På moderne ballett- og scenekunst hadde han grunnleggende påvirkning.


== Liv og arbeid ==
Flere personer av Benois-slekten var ledende aktører i den russiske intelligentsiaen på 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet. Aleksandrs far Nikolaj Benois og broren Leon Benois var kjente arkitekter. Aleksandr satset på en levevei innom jus, han tok eksamen ved juridisk institutt på universitetet i St. Petersburg i 1894. Der ble han i praksis leder av den uformelle kunstnerkretsen Nevskij-pickwickianerne.
Tre år senere, under et opphold i Versailles, malte han en serie med akvareller som skildret franskekongen Ludvig XIV sine siste promenader. Pavel Tretjakov stilte ut akvarellene i 1897, de ble da lagt til merke av både Sergej Djagilev og Leon Bakst. Sammen grunnla de tre kunstmagasinet og -bevegelsen Mir iskusstva, med målsetning om å fremgi estetismen og art nouveau (jugendstil) i Russland.
Gjennom det første tiåret av det nye århundret holdt Benois frem med å redigere Mir iskusstva, men han drev også med kunstforskning. Han forberedte og fikk trykt flere monografier om 1800-tallets russisk kunst og om Tsarskoje Selo. Fra 1918 til 1926 styrte han galleriet med de gamle mestrene i Eremitasjen. Gjennom dette sikret han Eremitasjen brorens arvestykke, Leonardo da Vincis maleri «Madonna Benois». I 1903 fikk han trykt sine illustrasjoner til Pusjkins dikt Bronserytteren, verk som siden er anerkjent som et av landemerkene i sjangeren.
I 1901 ble Benois utnevnt til leder for sceneutformingen i Mariinskij-teatret. Etter dette viet han størsteparten av sin tid til teatermaling, -dekorasjon med videre. Kostymene og kulissene til Ballets Russes' oppsetninger av Les Sylphides (1909), Giselle (1910), og Petrusjka (1911) er betraktet som hans største prestasjoner. Selv om han i hovedsak arbeidet i lag med Djagilev og Ballets Russes, samarbeidet han på samme tid med Moskva kunstteater og andre kjente teatre i Europa.
Hans memoarer ble publisert i to bind i 1955.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Alexandre Benois – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Aleksandr Benois på Internet Movie Database 
(en) Aleksandr Benois hos Internet Broadway Database
Maria Anna av Polen og Sachsen

Maria Anna av Polen og Sachsen (Sophie Sabina Angela Franziska Xaveria, født 29. august 1728 i Dresden, død 17. februar 1797 i München) var en tysk prinsesse som gjennom giftermål også ble kurfyrstinne av Bayern.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Maria Anna var datter av Friedrich August II, kurfyrste av Sachsen og senere konge av Polen, og den østerrikske erkehertuginnen Maria Josepha av Østerrike (datter av Josef I av Det tysk-romerske rike). Hun var en slektning av August II av Polen, og hadde til sammen 14 søsken, deriblant kurfyrsten Friedrich Christian av Sachsen og den franske tronfølgeren Maria Josepha Carolina av Sachsen.


=== Kurfyrstinne ===
I 1747 giftet Maria Anna seg med den bayerske kurfyrsten Maximilian III Josef av Bayern. Ekteskapet ble barnløst, og da Maximilian III døde i 1777 døde også den gammelbayerske adelsslekten Wittelsbach ut.
Maria Annas historiske betydning økte spesielt etter ektemannens død. Hun forhandlet frem en avtale med Fredrik II av Preussen, som sikret Bayerns uavhengighet fra Østerrike og sørget for at huset Wittelsbach fikk rettighetene til tronen i Bayern, gjennom Palatinatet Birkenfeld-Zweibrücken.
Maximilian IIIs etterfølger som kurfyrste i Bayern, Karl Theodor av Bayern, hadde ingen slektsmessige forhold i Bayern, og fortsatte med å avstå Niederbayern til Østerrike. Det ble inngått en hemmelig avtale mellom Østerrike og Josef II av Det tysk-romerske rike om at Karl Theodor skulle bli tildelt de østerrikske Nederlandene i nærheten av hertugdømmet Jülich og hertugdømmet Berg mot at han avstod Niederbayern til Østerrike.
Disse planene slo feil under den bayerske tronfølgekrigen i 1778. Maria Anna tok kontakt med Fredrik II av Preussen som truet med krig mot både Bayern og Østerrike, dersom Østerrike gjorde alvor av sine planer. Josef II fryktet en ny krig mot Preussen, og la planene døde. Som et resultat av dette skapte Fredrik det såkalte Fürstenbund i 1785.
Maria Anna tilbragte resten av hennes liv i slottet Fürstenried, og nøt stor respekt hos den bayerske befolkningen såvel som hos arvingene innenfor Zweibrücken-grenen hos huset Birkenfeld – hertug Karl II August av Zweibrücken og hans bror Maximilian I av Bayern, som til slutt ble Karl Theodors etterfølger i 1799.
Maria Anna ble bisatt i Teatinerkirken i München.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Die großen Dynastien. Verlag Karl Müller, Erlangen
Die Wittelsbacher in Lebensbildern. Graz/Wien/Köln 1986, Ausgabe Kreuzlingen 2000
Rebeccaopprørene

Rebeccaopprørene var et opprør fra 1839 til 1843 i Wales. Den var en protest mot den høye avgiften som måtte betales på de lokale bompengeveiene. Opptøyene opphørte før 1844 fordi en lov som konsoliderte og endret lover relatert bompengeveier i Wales ble vedtatt.


== Historie ==
På begynnelsen av det 19. århundre var det mange veibomer på veiene i Wales ble operert av stiftelser som skulle opprettholde og til og med forbedre veiene, finansiering av dette ble finansiert av bompenger. Men mange stiftelser krevet inn ekstremt høye bompenger og brukte penger også til andre bruksområder. Selv der hvor dette ikke var tilfelle, veibomlover påla en ekstra økonomisk byrde på det fattige landbruket og folk bestemte seg for at nok var nok. De tok loven i sine egne hender og gjenger ble dannet for å ødelegge den toll-portene.Disse gjengene ble kjent som Merched Beca (walisisk for Rebecca's Daughters) eller kun Rebeccas. Opprinnelsen til navnet er sagt å være et vers i Bibelens 1. Mosebok 24:60 – 
Og de velsignet Rebekka og sa til henne: Vår søster, bli til tusen ganger ti tusen, og måtte din ætt ta sine fienders porter i eie!' (engelsk: 'And they blessed Rebekah and said unto her, Thou art our sister, be thou the mother of thousands of millions, and let thy seed possess the gate of those which hate them'). Dette verset ble ropt mang en gang fra de religiøse urbane beboerne.


== Referanser ==
Johan Hoås

Johan Johnsen Hoås (født 8. oktober 1903 i Elvran i Nord-Trøndelag, død 1. januar 1966) var en norsk overrettssakfører og politiker (V).
Han var sønn av forretningsfører John Hoås og Anne Gurine Kvalsås, og giftet seg i 1941 med Johanne Dybvad fra Lånke.Etter studentereksamen i 1926 var han ligningssekretær 1927–1932, forretningsfører for Lånke trygdekasse 1926–1942 og 1945–1965 og forretningsfører i Lånke landbrukslag. Hoås hadde juridisk embedseksamen fra 1934 og sakførerbevilling fra 1935. Hoås var privatpraktiserende overrettssakfører på Hell fra 1935. Under den andre verdenskrig oppholdt han seg i Sverige, der han var sekretær ved den norske legasjonens flyktningekontor i Stockholm 1943–1945.Hoås var medlem av Lånke kommunestyre i periodene 1938–1941, 1945–1951 og 1959–1961 samt ordfører i periodene 1946–1951 og 1960–1961. Etter opprettelsen av storkommunen i 1962 var Hoås medlem av Stjørdal kommunestyre og varaordfører frem til sin død. Han var medlem av Nord-Trøndelag fylkesting 1963–1964, medlem av fylkeslandbruksstyret 1956–1965 medlem av fylkesskattestyret fra 1947 og styreformann i Stjørdal landmannssparebank.Han ble rammet av hjerneblødning før jul i 1965, og døde straks etter midnatt på nyttårsaften.


== Referanser ==
Oskar Sletne

Oskar Peder Sletne (født 18. januar 1896 i Selbu, død 25. september 1985) var en norsk gårdbruker og politiker (Ap).
Han var sønn av Halvor Sletne og Ane Flønes fra Selbu, og giftet seg i 1921 med Sofie Johansdatter Dybvadstrø fra Lånke. Oskar Sletne overtok i 1930 svigerfarens småbruk, Dybvadstrøen i Lånke. Sletne var også bygningssnekker og drev maskinstasjon.Han var medlem av Lånke kommunestyre fra 1928, ble innvalgt syv ganger, og var ordfører 1952–1955. Han var også medlem av skolestyret og formann i jordstyret.


== Referanser ==
Simone Young

Simone Margaret Young (født 2. mars 1961 i Sydney i Australia) er en australsk dirigent. Hun er mest kjent for sitt arbeid som operadirigent. Fra 1998 til 2002 var hun hoveddirigent for Bergen filharmoniske orkester. Hun ble i 1993 den første kvinnelige dirigent for Wiener Staatsoper og i november 2005 ble hun den første kvinnelige dirigent for Wiener Philharmoniker.
Simone Young er fra 2005 intendant (musikalsk leder) og generalmusikkdirektør (operasjef) for Hamburg statsopera.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Simone Young – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Simone Young på Discogs 
(en) Simone Young på MusicBrainz 
(en) Simone Young på Spotify 
(en) Simone Young på AllMusic
Love Me Do

«Love Me Do» er en tidlig Lennon/McCartney-sang, hovedsakelig skrevet av Paul McCartney i 1958–1959 mens han skulket skolen. John Lennon skrev mellompartiet.Sangen var The Beatles' første utgitte singel. På baksiden var «P.S. I Love You». Singelen ble utgitt 5. oktober 1962 i Storbritannia og klatret til 17.-plass på listene. Da den ble relansert i 1982 klatret den til 4.-plass. I USA kom singelen helt til 1.-plass på listene i 1964. Singelen ble først utgitt i Norge i september 1964 og kom ikke inn på Topp-20-listen.
Sangen ble spilt inn tre ganger. Første gang var 6. juni 1962, mens Pete Best fortsatt var trommeslager. Denne versjonen er i dag tilgjengelig på Anthology 1. Andre gang var 4. september 1962, da med Ringo Starr på trommer. Denne versjonen er tilgjengelig på Past Masters og Mono Masters og foreligger kun i mono. Den ble brukt på den første pressingen av singelen. Tredje gang var 11. september 1962. På denne versjonen brukte man studiomusikeren Andy White på trommer, mens Ringo Starr spilte tamburin. Denne versjonen ble brukt på LP'n Please Please Me og på senere pressinger av singelen. Heller ikke denne versjonen er det bevart noen stereoversjon av, derfor foreligger den i mono også på stereoutgaven fra 9. september 2009.


== Oversikt over utgivelser av norske singler og EP-er ==
NRK
45cat


== Referanser ==
Andreas Thyholt

Andreas Eriksen Thyholt (født 9. juni 1856 i Orkdal i Sør-Trøndelag, død 8. mars 1936 i Lånke i Nord-Trøndelag) var en norsk lærer, gårdbruker og politiker (H). Han var Lånkes ordfører 1902–1913.
Han ble født på husmannsplassen Tyholtet under Ytterlian i Orkdal som sønn av Erik Larsen Thyholt og Ingeborg Olsdatter Grefstad. Han hadde en eldre bror, Ola, som også kom til Lånke.Etter eksamen ved Klæbu seminar i 1879 ble han lærer i Elvran i Lånke sogn. Han giftet seg i 1884 med Ingeborg Kristensdatter Leren fra Lånke. De fikk flere barn sammen. I 1899 søkte Andreas Thyholt avskjed fra lærerstillingen for å overta svigerfarens gård, Vestre Leren (eller Nigarda Leira). Thyholt solgte gården ut av familien i 1919.Thyholt var formann i Stjørdalens grunnlovsforening, forløperen til Stjørdal Høyre, i 1890-årene. Han var medlem av Nedre Stjørdalen herredsstyre 1898–1901 og den første ordføreren i Lånke herred 1902–1913. Han var Høyres kandidat til Stortinget fra Stjørdalen valgkrets i 1906 og 1909; han fikk 25–30 % av stemmene i kretsen, og 50–75 % av stemmene i Lånke, men ble ikke valgt.Av andre verv kan nevnes formann i Lånke menighetsråd, kasserer og styreformann i Stjørdalens brannforsikring, styreformann i Lånke handelsforening og styremedlem i Nedre Stjørdalens landmannssparebank.Han bodde på Hell da han døde av hjertesvikt i 1936, 79 år gammel. Han ble begravet fra Lånke kirke.


== Referanser ==