jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Varer

Varer (Scophthalmidae)er en gruppe flyndrefisker. Artene i denne gruppen er venstrevendte (har øynene på venstre side av kroppen), men det forekommer individer som er høyrevendte. Inndelingen av arter mellom de forskjellige slektene er fortsatt omdiskutert og kan bli forandret.


== Arter som finnes i Norge ==
glassvar
hårvar
piggvar
slettvar
småvar


== Litteratur ==
Nelson, Joseph S. (2006). Fishes of the World (4 utg.). Edmonton. ISBN 0-471-25031-7. 


== Eksterne lenker ==
(en) varer – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) varer i Encyclopedia of Life 
(en) varer i Global Biodiversity Information Facility 
(no) varer hos Artsdatabanken 
(sv) varer hos Dyntaxa 
(en) varer hos Fossilworks 
(en) varer hos ITIS 
(en) varer hos NCBI 
(en) Kategori:Scophthalmidae – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Scophthalmidae – detaljert informasjon på Wikispecies
Substitusjonsreaksjon

Substitusjonsreaksjon er en type kjemisk reaksjon innen organisk kjemi der en funksjonell gruppe i en kjemisk forbindelse blir erstattet av en annen gruppe. 
I organisk kjemi er elektrofile og nukleofile substitusjonsreaksjoner sentrale. Organiske substitusjonsreaksjoner er klassifisert i flere sentrale typer av reaksjoner avhengig av om reagenset er elektrofilt eller nukleofilt, om intermediatet er karbonering, et karbanion eller et fritt radikal eller om substratet er alifatisk eller aromatisk. Detaljert forståelse av reaksjonstype hjelper til å forutsi produktet i reaksjonen. Dette er også nyttig for å optimere reaksjonen med hensyn til variabler som temperatur og valg av løsningsmiddel.
Viksdalsmaling

Viksdalsmaling er en egen stilart innen rosemaling, den hadde sin storhetstid fra slutten av 1700-tallet og frem til ca. 1920. Viksdalsmaling er mest benyttet til dekor på asker, tiner og lignende bruksgjenstander, den er i liten grad benyttet til veggdekor slik man kan finne i andre varianter av rosemaling.
Eilert Sundt forteller hvordan bøndene nederst i Viksdalen drev med tønneproduksjon. Lenger opp i dalen var det både mangel på egnede materialer og problemer med transport av slike gjenstander og her konsentrerte bygdehåndverkerne seg om produksjon av små øskjer, tiner og skrin. Sundt forteller også om hvordan viksdalinger kunne gjøre seg i stand til en bytur til Bergen for å selge produktene. I byen kunne de leie seg en bod som verksted. Der satte de sammen skrin og lokk og dekorerte dem med enkel maling. En slik bytur kunne ta 8-9 uker, og en dyktig kar kunne i ledige stunder lage 3-400 øskjer og tiner i året.
En gruppe innenfor viksdalsmaling er kjelstadmaling. Opphavsmannen til denne malingen var Kristen Kjelstad (1766–1844) fra gården Kjelstad øvre. Kristen hadde et nært samarbeid med sin bror, Øystein Kjelstad, som laget treproduktene. Kristen lærte også kunsten videre til mange av sine sambygdinger i Viksdalen, og på 1800-tallet var viksdalsmaling en av de viktigste inntektskildene for innbyggerne i Viksdalen. Eilert Sundt utpeker også kristen Kjelstad som den som begynte med masseproduksjon av øskjer og tiner i Viksdalen. Men det Kjelstad selv malte skiller seg klart fra det meste av den øvrige viksdalsmalingen, Han var  en kunstner. Mønstrene hans er enkle, men dekorative. Han bruker en ornamentikk som er typisk for Vestlandet med symetrisk oppbygde rosetter, enkle rankeborder, palmetter og tungefriser. Mest kjent er han for ølbollene sine, og disse er gjerne datert fra ca. 1820 til ca. 1840.Kjennetegn for Viksdalsmaling er sirlig utformede S-er eller flettede spiraler. Bunnfargen skal være rustrød, sort, koboltblå eller umalt (synlig trestruktur).
Det er i dag litt nisjeproduksjon av produkter med viksdalsmaling. Noen av de som holder dette i hevd er Eldalstunet, en familiebedrift i Eldalsdalen. 


== Litteratur ==
Ellingsgard, Nils (1981): Norsk rosemåling. Oslo. ISBN 82-521-20024-5
Brekke, Nils Georg (1984): "Bygdehandverk, husflid og heimeindustri". Artikkel i "Dugnad" 1984/4. Oslo.
Kloster, Robert: (1941): «Ekspansjon i bygdekunsten. Noen iakttagelser fra Sunnfjord og Nordfjord.» Artikkel i Bergen museums årbok 1941, Antikvarisk rekke, nr. 3. Bergen.
Sundt, Eilert 1867-1868): Om husfliden i Norge. Kristiania.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Eldalstunet – familiebedrift som bruker Viksdalsmaling
Se Viksdalsmaling i DigitaltMuseum
Se Øskje som antakelig er malt av Kristen Kjelstad i Digitaltmuseum
Særforbundskrigen

Særforbundskrigen (tysk: Sonderbundskrieg) var en borgerkrig i Sveits, som varte fra 3. til 29. november 1847. Det var den siste krigen som ble utkjempet på sveitsisk jord.
Årsaken til krigsutbruddet var at de konservative og katolske kantonene Luzern, Schwyz, Uri, Zug, Ob- og Nidwalden, Freiburg og Wallis grunnla det såkalte Særforbundet (Sonderbund), for å beskytte seg mot forsøk på å styrte den konservative regjeringen i Luzern og fordrive jesuittene, og forsvare den katolske troen mot de andre, overveiende reformerte og mer liberale kantonene.
Krigen endte med seier for de liberale kantonene. Resultatet av krigen var forbundsforfatningen av 1848, og dannelsen av Sveits som en forbundsstat.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Erwin Bucher: Die Geschichte des Sonderbundskrieges. Verlag Berichthaus, Zürich 1966.
Lewis Greifer

Lewis Greifer (født 19. desember 1919 i London i England, død 18. mars 2003 i London i England) var en manusforfatter.
Etter å ha vært i Royal Air Force under andre verdenskrig, begynte Greifer å jobbe som journalist for London Evening Standard. Han prøvde seg deretter som forfatter og skrev blant annet sketsjer for The Goon Show. I 1950- og 1960-årene skrev han manus for flere TV-serier. Blant disse finner man Ghost Squad og The Prisoner.
Griefer skrev også det første utkastet til Doctor Who-historien Pyramids of Mars. Det ble deretter omskrevet av seriens manusredigerer, Robert Holmes, som brukte psevdonymet Stephen Harris på det ferdige produktet. Greifer gikk deretter over til å jobbe som lærer ved Tel Aviv University og han hadde liten kontakt med TV-industrien i resten av sitt liv.


== Eksterne lenker ==
(en) Lewis Greifer på Internet Movie Database 
(sv) Lewis Greifer i Svensk Filmdatabas 
(fr) Lewis Greifer på Allociné 
(en) Lewis Greifer hos The Movie Database
X Rockeklubb

X Rockeklubb (XRK) er en organisasjon som jobber for å fremme det lokale musikkmiljøet i Bodø, med nær tilknytting til Kulturhuset Gimle og Hovedscenen Sinus. Det vil i hovedsak si å arrangere konserter der lokale band får spille. Klubben har vært drevet for og av ungdom siden 1997, og ble initiert av Bjørn Jervås. X Rockeklubb har de siste årene vært en viktig brikke for lokale band i Bodø og omegn. Av artister som har gjort noen av sine første opptredener på arrangementer i regi av klubben kan blant andre Kråkesølv, Magnus Eliassen, Cold Mailman, Manna og Laura nevnes. Klubben er en av Norges mest aktive rockeklubber dersom man ser på antall konserter i løpet av et år.


== Eksterne lenker ==
www.xrk.no
Stefan Horngacher

Stefan Horngacher (født 20. september 1968 i Wörgl, Tirol) er en tidligere østerriksk skihopper som er hovedtrener for det tyske landslaget siden 2019.
Horngacher fikk sitt store internasjonale gjennombrudd sesongen 1990/91 med fjerdeplass sammenlagt i verdenscupen. I løpet av sin lange karriere har han likevel bare to individuelle verdenscupseire; i skiflyging i Kulm i 1991 (med klassisk stil) og i Zakopane i 1999 (med V-stil).
I 1995 og 1996 var Horngacher nærmest helt borte fra hoppbakken på grunn av sykdom (alvorlig smittet av Yersinia-bakterien).
Stefan Horngacher har ingen individuelle OL- og VM-medaljer – men har feiret flere lagtriumfer for Østerrike. Etter at Horngacher la opp etter sesongen 2001/2002 arbeidet han et par år som juniortrener i Østerrike, før han fikk hovedansvaret for det polske B-landslaget med blant annet hoppere som Kamil Stoch. Foran sesongen 2005/06-sesongen bosatte Horngacher seg i tyske Hinterzarten, der han ble ansatt som klubbtrener med spesialansvar for Martin Schmitt.
Fra 2016/17-sesongen ble Horngacher ansatt som hovedtrener for det polske landslaget, etter at Lukasz Kruczek sluttet som følge av dårlige resultater forrige sesong. I sin første sesong tok Polen sin første lagseier i verdenscupen i Klingenthal 3. desember 2016, og avsluttet sesongen med å vinne nasjonscupen med Polen, noe de også klarte i 2018/19-sesongen. Siden har Horngacher bidratt til at Polen har blitt en av verdens største hoppnasjoner, resultatmessig. I mars 2019 ble det kjent at han skulle ta over som hovedtrener for det tyske landslaget fra 2019/20-sesongen, etter at den velkjente østerrikske treneren Werner Schuster ga seg. Horngacher ble erstattet av tsjekkiske Michal Doležal fra 2019/20-sesongen. Han vant også nasjonscupen i sin første sesong med de tyske hopperne, og ble med det første trener som vinner nasjonscupen to år på rad med ulike landslag.


== Mesterskapsmedaljer ==
VM i Val di Fiemme 1991: Gull sammen med Ernst Vettori, Andreas Felder og Heinz Kuttin
VM i Falun 1993:  Bronse sammen med Ernst Vettori, Heinz Kuttin og Andreas Goldberger
OL på Lillehammer 1994: Bronse sammen med Heinz Kuttin, Andreas Goldberger og Christian Moser
OL i Nagano 1998: Bronse sammen med Martin Höllwarth, Reinhard Schwarzenberger og Andreas Widhölzl
VM i Ramsau 1999: Bronse sammen med Martin Höllwarth, Andreas Goldberger og Andreas Widhölzl
VM i Lahtis 2001: Gull og bronse sammen med Martin Höllwarth, Wolfgang Loitzl og Andreas Goldberger


=== Sammenlagtplasseringer i verdenscupen ===


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Stefan Horngacher – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Stefan Horngacher – Olympedia 
(en) Stefan Horngacher – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Stefan Horngacher – FIS (skihopping)
Thomissøns salmebok

Den danske Psalmebog (Thomissøns salmebok) ble utgitt i Danmark og fikk kongelig autorisasjon i 1569.
Salmebokas originale tittel er «Den danske Psalmebog, met mange Christelige Psalmer, Ordentlig tilsammenset, formeret oc forbedret. Aff Hans Thomissøn». Den ble utgitt av Lorenz Benedict, København 1569.
Thomissøns salmebok ble den eneste tillatte salmeboka i Danmark-Norge, siden den fikk kongelig autorisasjon. Kirkene skulle heretter ha den liggende på alteret.
Hans Thomissøn var landets ledende salmeekspert og han hadde oversatt en god del salmer fra tysk til dansk. Da han i 1561 ble sogneprest i Vor Frue kirke i København begynte han på arbeidet som varte i åtte år. Salmeboka ble reformasjonstidens viktigste salmebok.
Melodiene til Hans Thomissøns salmebok kom på trykk i 1573 ved Niels Jespersens Graduale.
Salmeboka hadde 269 salmer, og mange av dem er kjent i vår tid, f. eks.:

Alene Gud i himmerik
Krist stod opp av døde
Vår Gud han er så fast en borg
Et lite barn så lystelig
La det klinge sødt i sky
Julen har englelyd
Lovet være du Jesus Krist
Nå ber vi Gud den Helligånd
Av dypest nød jeg rope må
Min sjel, nu lover Herren
O du Guds lam uskyldig


== Eksterne lenker ==
Faksimileutgave av Hans Thomissøns salmebok
Krugerrand

Krugerrand er en sørafrikansk gullmynt, første gang produsert i 1967 for å bidra til markedsføringen av Sør-Afrikas eget gull. Mynten er gyldig betalingsmiddel i Sør-Afrika, med en nominell verdi på ti rand. De fleste av verdens banker godtar også denne mynten, og mange anser den derfor som en god sikringsvaluta for tider med økonomisk uro.
På 1960-tallet var det ulovlig for privatpersoner å eie gull i USA (med unntak av smykker og lignende). Sør-Afrika var verdens ledende produsent av gull, og ønsket å finne måter å omgå dette forbudet på for å kunne eksportere til det amerikanske markedet. Løsningen ble å lage mynter av gullet, da det ikke var forbudt for amerikanere å eie utenlandsk valuta. Krugerrand er derfor ikke designet for å være vakker, men som en funksjonell erstatning for gullbarrer.
Den var den første mynten som ble produsert med tanke på investorer hvor kun gullinnholdet var preget i mynten. På andre gullmynter er det ofte preget inn en valuta, som vanligvis avviker fra markedsverdien til mynten. Krugerrand var den første mynten som inneholdt eksakt én unse rent gull.
Opprinnelig var den solgt til en meget lav premie over spotprisen på gull (5 %) og kun i én størrelse (1 unse). Siden mynten er preget på gull som er 91,67 % rent (22 karat) er den egentlige vekten på mynten 1,0909 unser eller 33,93 gram. Resten er kobber (2,826 gram), noe som gir krugerrand en mer gyllen farge enn mynter hvor restinnholdet er sølv.
I 1980 ble tre andre størrelser introdusert: 1⁄2 unse, 1⁄4 unse og 1⁄10 unse. Totalt har det blitt solgt over 55 millioner eksemplarer verden over.
Krugerrand fikk navnet sitt fordi forsiden (obvers) viser ansiktet til Paul Kruger, presidenten i Den sørafrikanske republikk. Baksiden (revers) viser et av Sør-Afrikas nasjonaldyr, springbukken. Navnet «Sør-Afrika» er preget både på engelsk og afrikaans.
Suksessen til krugerrand medførte at flere andre gullproduserende land laget sin egen mynt, for eksempel den canadiske «Maple Leaf» i 1979 og den australske «Nugget» i 1981. Noen av disse nyere myntene har overgått krugerrand i popularitet, mest fordi de er i 24 karat gull. Det bør her nevnes at fordelen med å tilsette kobber, er at mynten ikke så lett får riper og hakk som de mynter som er preget i 24 karat. 24 karats mynter er lite egnet som bruksmynter (mynter i omløp).
Krugerrands popularitet som investeringsobjekter skyldes i hovedsak at de inneholder nøyaktig én unse gull, noe som gjør dem lette å verdsette.
Riulf Rustad

Riulf Karsten Rustad (født 17. mai 1962) er en norsk investor. Rustad er fra Abildsø i Oslo. Han har sin utdannelse fra Handelsakademiet, som i dag er en del av Handelshøyskolen BI.
Karrieren startet i meglerhuset Alfred Berg, før han etablerte forvaltningsselskapet Optimum i 1992. To år senere ble han investeringsdirektør i Storebrand. Høsten 1997 ble Rustad ansatt som sjef for investeringsselskapet Kistefos, som eies av investor Christen Sveaas. Etter tre år hos Sveeas valgte Rustad å si opp for å bli investor på heltid. Riulf Rustad arbeider i dag gjennom sitt heleide investeringsselskap Ousdal AS. Rustad er styreleder i Noreco.
Riulf Rustad har også investert i fotballklubben Start i Kristiansand. I tillegg har han vært en stor bidragsyter til Nordstrand IFs håndballsatsingen.
Ni lyriske poeter

Ni lyriske poeter var en betegnelse på litterær kanon av ni poeter fra arkaisk tid i antikkens Hellas, som de lærde i den hellenistiske Alexandria mente var verdt å studere. Tallet 9 var et bevisst valgt for å gjenspeile de ni muser (som inspirerte kulturen).
De var:

Alkman (600-tallet f.Kr.) fra Sparta, korlyrikk
Sapfo (500-tallet f.Kr.) fra Lesbos, monodisk lyrikk
Alkaios  (500-tallet f.Kr.) fra Lesbos, monodisk lyrikk
Anakreon   (500-tallet f.Kr.) fra Teos, monodisk lyrikk
Stesikhoros  (500-tallet f.Kr.) fra Himera, korlyrikk
Ibykos  (500-tallet f.Kr.) fra Rhegion, korlyrikk
Simonides  (500-tallet f.Kr.) fra Kea, korlyrikk
Bakkhylides  (400-tallet f.Kr.) fra Kea, korlyrikk
Pindaros  (400-tallet f.Kr.) fra Theben, korlyrikkI de fleste greske kilder brukes ordet melikos (fra melos, «sang»), mens noen bruker lyrikos, som senere ble det vanlig ordet på latin (lyricus) og i moderne språk. Sjangeren ble definert på grunnlag av metrisk form, ikke innhold. Således vil noen typer diktning som regnes som lyrikk i moderne litteraturkritikk ekskluderes, som elegien og iambus.
Diktningen til de ni har tradisjonelt blitt kategorisert enten som korlyrikk eller som monodisk lyrikk. Korinna blir iblant regnet med som den viktigste kvinnelige lyrikeren etter Sapfo.


== Eksterne lenker ==
J. M. Edmonds: Lyra Graeca Wildside Press LLC, 2007 ISBN 1434491307
F (lokomotiv)

F er et elektrisk lokomotiv bygget av ASEA for Statens Järnvägar i Sverige mellom 1942 og 1949. Lokomotivet hadde topphastighet på 135 km/t, en ytelse på 2580 kW og ble produsert i 24 eksemplarer. Typen F var i bruk i over 40 år i SJ, fra 1942 til i 1983.


== Lokomotivets historie ==
På 1930-tallet ble standarden på den Västra stambanan mellom Stockholm og Göteborg forbedret slik at den høyeste hastigheten ble økt til 120 km/t. På den tiden hadde ikke SJ lokomotiver som kunne nå denne hastigheten, og derfor startet et intensivt arbeid med å konstruere et hurtig lokomotiv i samarbeid med ASEA. Alternativene var enten den utprøvde koppelstangsdriften eller de nyere rammeverk– og boggielokomotivene. SJ valgte å bestille tre rammeverkslokomotiver de kunne teste ut med akselrekkefølgen 1'Do1', som vil si at lokomotivet hadde fire drivhjul. Av utseende var F-lokomotivet så å si identisk med typen D, bortsett fra koppelstengene og den helsveisede lokomotivkassen.
De tre prøvelokene som ble levert i 1942 hadde ulike typer kraftoverføringer og løpeakselkonstruksjoner for testing. Etter at prøvene var overstått ble ytterligere 21 lokomotiver levert utover på 1940-tallet. Disse skilte seg ut ved at de blant annet fikk bare to frontruter til førerkabinen istedenfor de opprinnelige tre. De tre første prøvelokomotivene ble i ettertid bygget om slik at de ble like de seneste leveringene.
Lokomotivene av litteraet F ble satt inn i hurtige fjerntog på strekningen mellom Malmö og Stockholm, mellom Malmö og Göteborg, mellom Stockholm og Göteborg samt mellom Stockholm og Oslo. Da Rc–lokomotivene kom på slutten av 1960-tallet og utover på 1970-tallet ble flertallet av disse flyttet til blant annet Ostkustbanan og strekningen mellom Göteborg og Kalmar. I perioden mellom 1978 og 1983 ble de fleste lok av typen F utrangert og skrapet. Den siste regulære trafikken med denne typen var i lokaltog i Stockholmsområdet. I den samme perioden ble det også vedtatt å senke topphastigheten fra 135 km/t til 100 km/t etter gjentatt kritikk fra lokførerne mot lokomotivets dårlige gangegenskaper i sporet. Av totalt 24 produserte lokomotiver ble kun tre stk bevart hos jernbaneinstitusjoner i Sverige.


== Litteratur ==
Diehl, Ulf & Nilsson, Lennart (2006). Svenska Lok och motorvagnar 2003. Svenska järnvägsklubben. ISBN 91-85195-00-6. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
Nordin, Tore. et.al (1998). Svenska Ellok: En Bok Om Det Svenska Ellokets Historia. Svenska järnvägsklubben. ISBN 91-85098-84-1. 


== Eksterne lenker ==
F – NJK Materielldatabasen
F – Jernbane.net
(sv) Järnväg.net > Lokguide > F
John Ljunggren

John Artur Ljunggren (født 9. september 1919 i Värnamo, død 2000) var en svensk kappgjenger. Karrierens største prestasjon var gullmedaljen han vant i 50 km kappgang i OL 1948 i London. Han deltok på samme distanse ved ytterligere fire anledninger.
Han ble europamester på distansen i EM 1946 i Oslo, og tok sølv i EM i Brussel fire år senere.


== OL-medaljer ==
1948  London -  gull på 50 km kappgang
1960  Roma -  sølv på 50 km kappgang
1956  Melbourne -  bronse på 50 km kappgang


== Mesterskapsresultater (50 km kappgang) ==
EM 1946 i Oslo – gull
OL 1948 i London – gull
EM 1950 i Brussel – sølv
OL 1952 i Helsingfors – 9.-plass
OL 1956 i Melbourne – bronse
OL 1960 i Roma – sølv
OL 1964 i Tokyo – 25.-plass


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) John Ljunggren – Olympics.com 
(en) John Ljunggren – Olympic.org 
(en) John Ljunggren – Olympedia 
(en) John Ljunggren – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) John Ljunggren – databaseOlympics.com (arkivert) 
(sv) John Ljunggren – Sveriges olympiske komité 
(en) John Ljunggren – World Athletics 
(en) John Ljunggren – Track and Field Statistics
Hans Woellke

Hans Otto Woellke (født 18. februar 1911 Bischofburg i Østpreussen, død 22. mars 1943 ved Minsk) var en tysk friidrettutøver som vant kulestøt under OL 1936 i Berlin.
Han ble også europamester i kulestøt i 1938. 
Under annen verdenskrig var han Hauptmann i Schutzpolizei i et regiment Ordnungspolizei i Guba i Hviterussland. Han døde som følge av en trefning mot partisaner ved Khatyn (ikke å forveksle med Katyn). Han ble da posthumt utnevnt til major i Schutzpolizei av Adolf Hitler og Heinrich Himmler.


== OL-medaljer ==
1936  Berlin -  Gull i friidrett, kulestøt


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Hans Woellke – Olympedia 
(en) Hans Woellke – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Hans Woellke – Track and Field Statistics
Ulf Timmermann

Ulf Timmermann (født 1. november 1962 i Berlin) er en tidligere tysk friidrettsutøver.
Timmermann tilhørte verdenseliten i kulestøt i 1980-årene. Han satte flere verdensrekorder i løpet av karrieren. Foran OL 1988 i Seoul støtte han 23,06 m, og ble dermed tidenes første kulestøter som passerte 23-metersgrensen. Han var dermed storfavoritt til å vinne OL-gullet i kulestøt, og han innfridde favorittstempelet i Seoul.


== OL-medaljer ==
 1988  Seoul - Gull i friidrett, kulestøt, herrer  Øst-Tyskland


== Eksterne lenker ==
(de) Ulf Timmermann – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Ulf Timmermann – Olympedia 
(en) Ulf Timmermann – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Ulf Timmermann – World Athletics 
(en) Ulf Timmermann – Track and Field Statistics
Finn Øien

Finn Øien (født 2. november 1912, død 27. januar 2006) var grunnleggeren av Bedriftsøkonomisk Institutt (Handelshøyskolen BI).
I 1928 startet Øien som volontør hos Mustad & Søn. Etter tre år begynte han på gymnaset, før han i 1932 til 1936 tok realfagstudier. Fra 1936 til 1941 arbeidet Øien blant annet som lektor i fysikk og matematikk ved Trondheim katedralskole og som overlærer ved Trondhjems Handelsgymnasium. 1. juni 1943 etablerte han aksjeselskapet Bedriftsøkonomisk Institutt sammen med Jens Rosef. Frem til 1975 arbeidet Øien som rektor ved BI, og etter det satt han som styreformann ved skolen i en årrekke. Han deltok også ved åpningen av Handelshøyskolen BI i Nydalen i august 2005, hvor han har fått et eget auditorium oppkalt etter seg.


== Referanser ==
Mary Ellen Mark

Mary Ellen Mark (født 20. mars 1940 i Philadelphia, Pennsylvania, død 25. mai 2015 i New York) var en amerikansk fotograf bosatt i New York, kjent for sine portretter i grenselandet mellom fotojournalistikk og portrettfotografering. Hun hadde studert maling og kunsthistiorie ved University of Pennsylvania og da hun var ferdig i 1965, fikk hun Fulbright-stipend for å fotografere i Tyrkia og Europa i ett år.
Som fotograf fanget hun hverdagslivet til marginaliserte grupper som ensomme, hjemløse, rusmiddelavhengige og prostituerte. Hun arbeider helst med svart-hvitt foto og har levert bilder til Life, Rolling Stone, The New Yorker og Vanity Fair. Hun har også fått flere priser for sine bilder.
I oktober 2007 ble en utstilling av hennes bilder vist i Kristiansand som en del av en Europaturne.


== Utgivelser ==
Exposure, The Iconic Photographs. Phaidon, 2005. (Utvalg av 134 bilder fra 40 års arbeid).
American Odyssey, 1963–1999
Twins
Falkland Road
Falkland Road – 2005
Streetwise
Hope
Mother Theresa
Portraits
Ward 81


== Referanser ==


== Litteratur ==
Mary Ellen Mark : 25 Years. ISBN 0-8212-1838-7.


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Mary Ellen Mark – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Mary Ellen Mark på Internet Movie Database 
(en) Mary Ellen Mark hos The Movie Database 
(en) Mary Ellen Mark på Facebook 
(en) Mary Ellen Mark på Flickr
(en) Salon.com Artikkel, Mars 2000. (engelsk)
(en) Scotsman avisintervju juni 2005