jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Capanda-demningen

Capanda-demningen er en demning med vannkraftstasjon i elva Kwanza på grensen mellom provinsene Malanje og Kwanza-Norte i det nordlige Angola. Reservoaret har 4 turbiner med installert vannkrafteffekt på 520 MW. Anlegget er statlig.
Demningen er 110 meter høy og 1.203 meter lang, og er en såkalt RCC betong gravitasjonsdam.
Utbyggingsstedet ble prosjektert tidlig på 1980-tallet og bygging startet i 1985, og demningen stod ferdig vårem 1992. Men samme år i november ble den okkupert av UNITA fram til desember 1994. Den 110 meter lange dammen ble skadet og ikke påbegynt igjen før 1998. Anlegget ble angrepet på ny borgerkrigene i 1999, og påbegynt igjen i januar 2000. Fyllingen av magasinet startet i 2002. Dagens produksjonsanlegg stod ferdig rehabilitert med to enheter i juni 2004 og de to siste i juni 2007.
Anlegget er landets største ingeniørprosjekt noensinne, og gir kraft til hovedstaden Luanda via en 220 kV-linje.


== Se også ==
Liste over verdens største vannkraftverk


== Eksterne lenker ==
(en) Capanda hydroelectric power plant – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
IndustCards – Hydroelectric Power Plants in West Africa  .
Africa Dams Briefing 2010 – International Rivers. Besøkt 23. juli 2010.
Prosjektside om anlegget – RCC Dams. Besøkt 13. januar 2012.
MD&A database over RCC betongdemninger, Angola - besøkt 8. januar 2012.
Alicura-demningen

Alicura-demningen er en vannkraftstasjon i elva Limay i provinsen Neuquen, landskapet Patagonia i det sørlige Argentina, 100 km fra byen San Carlos de Bariloche. Anlegget ligger på grensen til  provinsen Río Negro. Reservoaret er på 67.5 km², og har turbiner med installert vannkraftproduksjon, total effekt er 1 020 MW og produksjonen per år er på om lag 2 360 GWh. 
Reservoarets vannspeil ligger 705 meter over havet og reguleringshøyde er 5 meter. Midlere dybde i reservoaret er 48,4 og største dybde er 110 meter. Reservoaret har et største volum på 327 millioner m³ vannmasser. Nedbørsområdet er 67,5 km².
Anlegget ble ferdigstilt i 1985. Det er den første av i alt 5 demninger i elven Limay. I tillegg til kraftproduksjon brukes reservoaret også til lakseoppdrett. 


== Eksterne lenker ==
Om kraftverket og demningen (spansk)
Data om kraftverk og demning (spansk)
Arroyito-demningen

Arroyito-demningen er en vannkraftstasjon i elva Limay i provinsen Neuquen, landskapet Patagonia i det sørlige Argentina. Den ligger på grensen mellom provinsene Neuquén og Río Negro.
Reservoarets areal er på mellom 38,6 km² og maksimalt 42,3 km², med et største vannvolum på 300 millioner m³. Kraftverket har turbiner med installert vannkraftproduksjon på 128 MW. Årsproduksjonen er ca. 560 GWh. Anlegget ble ferdigstilt i 1985. Det er den første av i alt 5 demninger i elven Limay, og er 26 meter høy og 3.500 meter lang.
Dette reservoaret fungerer også som avlastningsbasseng for El Chocon-demningens reservoar som ligger ovenfor (1.200 MW).


== Se også ==
Liste over verdens største vannkraftverk


== Eksterne lenker ==
El Chocón-demningen

El Chocón-demningen er en vannkraftstasjon i elva Limay i Patagonia i det sørlige Argentina. Det ligger i provinsen Neuquén, på grensen til  provinsen Río Negro. Om lag 80 km nedenfor demningen renner Limay-elva sammen med elva Neuquen.
Kraftverket har turbiner med installert vannkrafteffekt på 1 200 MW. Det er den største vannkraftstasjonen i Patagonia. Årsproduksjonen er ca. 2 700 GWh. Anlegget ble ferdigstilt i 1973.
Det er den første av i alt 5 demninger i elven Limay, og er 71–86 meter høy og 2 540 meter lang. Anlegget ble privatisert i 1993.
Reservoaret som skapes har et areal på hele 816–830 km² areal (inntil 83 000 hektar).


== Se også ==
Liste over verdens største vannkraftverk


== Eksterne lenker ==
Cerros Colorados-demningene

Cerros Colorados-demningene er et system av integrerte vannkraftstasjoner i elva Neuquén  i provinsen av samme navn, nordøst i Patagonia i det vestlige Argentina. Anlegget ble ferdigstilt i 1980, etter elleve års arbeider. Anlegget ble privatisert i 1993 og overtatt av amerikanske Duke Energy.
Det er to hovedstasjoner som produserer kraft i komplekset, men også El Chocon-demningen er tilknyttet det.

Portezuelo Grande-demningen ligger øverst, og fordeler vann til irrigasjon og til kraftproduksjon i de andre demningene. Vannet som skal til kraftproduksjon sluses inn i innsjøen Los Barreales.Loma de la Lata-demningen demmer opp innsjøen Los Barreales, og produserer kraft før vannet videre sendes ut i innsjøen Mari Menuco.Planicie Banderita-demningen demmer opp Mari Menuco-sjøen. Anlegget har to Siemens-turbiner med 2 x 243 MW effekt. Årsproduksjonen er om lag 1.510 GWh.El Chañar-demningen er en ren avrennings- og reguleringsdam nedenfor produksjonsanleggene, og bidrar til å stabilisere vannføringen i elven.Reservoaret er på 816 km², og har turbiner med installert vannkraftproduksjon på 1.200 MW. Det er den største vannkraftstasjonen i Patagonia. Årsproduksjonen er ca. 2,700 GWh. 
Det er den første av i alt 5 demninger i elven Limay, og er 71 meter høy og 2.500 meter lang. 
Nær østbredden av det vestre reservoaret ligger Loma de la Lata gasskraftverk som henter kjølevann fra reservoaret.


== Eksterne lenker ==
Duke Energy Argentina. Generación, Complejo Cerros Colorados.
Sandfjorden (Hammerfest)

Sandfjorden er en arm av Langstrandfjorden på Sørøya i Hammerfest kommune i Finnmark. Fjorden er rundt 1 kilometer lang, fra innløpet mellom Gamnes i vest og Værfjellodden til Svartbotn.Fjorden er svært grunn, for det meste mellom 2 og 3 meter dyp.


== Referanser ==
El Carrizal-demningen

El Carrizal-demningen er en vannkraftstasjon i elva  Tunuyán nord i provinsen Mendoza i det vestlgie Argentina, ovenfor byen Rivadavia. Reservoaret er på 31.5 km², og har turbiner med installert vannkraftproduksjon på 17 MW. Anlegget ble ferdigstilt i 1971. 
Demningen brukes også til irrigasjon i et ellers tørt landskap.
Piedra del Águila-demningen

Piedra del Águila-demningen er en vannkraftstasjon i elva Limay i provinsen Neuquén, Patagonia i det vestlige Argentina. Anlegget ligger på grensen til  provinsen Río Negro. 
Reservoaret er på 305 km², og kraftverket har fire francisturbiner med installert vannkrafteffekt på inntil 1 400 MW. Årlig produksjon er på inntil 5.000 GWh elektrisk kraft. Anlegget ble ferdigstilt i 1991, men vannkraftproduksjonen startet først i 1994. 
Det er den andre av i alt fem demninger i elven Limay. Volumet på det oppdemmede vannmagasient er 12,5 millioner m³.


== Se også ==
Liste over verdens største vannkraftverk


== Eksterne lenker ==
Sandfjorden (Hasvik)

Sandfjorden er en fjord på nordsida av Sørøya i Hasvik kommune i Finnmark. Den er fem kilometer lang, fra innløpet mellom Trombåk og Åfjordnæringen, sørøstover til Nordsandfjorddalen. Fjorden er ni kilometer bred ved munningen. Innerst i fjorden ligger fjordarmene Sørsandfjorden og Nordsandfjorden. Sandfjorden er på det meste 36 meter dyp. Det er ingen bosetning ved fjorden.


== Referanser ==
Pichi Picún Leufú-demningen

Pichi Picún Leufú-demningen er en vannkraftstasjon nær byen Piedra del Águila i elva Limay i provinsen Neuquén (region Comahue), Patagonia i det sørlige Argentina.  Anlegget ligger på grensen til  provinsen Río Negro, og i alt 230 km fra provinshovedstaden Neuquén.
Reservoarets areal er på 19 km², og kraftverket har turbiner med installert vannkraftproduksjon på 260 MW. Midlere årsproduksjon er på 1 080 GWh. Anlegget ble ferdigstilt i 1991. 
Det er den tredje av i alt 5 demninger i elven Limay. Det oppdemmede volumet er 197 millioner m³ på det maksimale.
Anlegget må ikke forveksles med Piedra del Aguilla-demningen som ligger i nærheten.


== Se også ==
Liste over verdens største vannkraftverk
Los Molinos-demningen

Los Molinos-demningen er en buedam med vannkraftstasjon nær byen Piedra del Águila i elva Los Molinos i provinsen Córdoba i det nordlige Argentina. Buedammen er 60 meter høy og 240 meter lang.
Reservoaret er på 24,5 km², og har turbiner med installert vannkraftproduksjon på 148 MW. Anlegget ble ferdigstilt i 1953. Det oppdemmede vannvolumet er 399 millioner m³ på det maksimale.


== Se også ==
Liste over verdens største vannkraftverk


== Eksterne lenker ==
Champaqui – Los Molinos
Los Quiroga-demningen

Los Quiroga-demningen er en demning med vannkraftstasjon nær byen La Banda i elva Dulce i provinsen Santiago del Estero i det nordlige Argentina. Jordfyllingsdammen er 7 meter høy og 390 meter lang, men inklusive brutto jordvoller er den 1 200 meter lang
Reservoaret er på 24,5 km², og har turbiner med installert vannkraftproduksjon på 148 MW. Anlegget ble ferdigstilt i 1956, med kraftproduksjon fra 1963. Det oppdemmede volumet er 399 millioner m³ på det maksimale.


== Eksterne lenker ==
Santiago del Estero – Los Quiroga-demningen
Quebrada de Ullum-demningen

Må ikke forvekeles med La Quebrada-demningen i Cordoba-provinsen i Argentina.
Quebrada de Ullum-demningen er en demning med vannkraftstasjon 18 km ovenfor byen San Juan i elva San Juan midt i provinsen San Juan i det vestlige Argentina. Anlegget ligger på grensen mellom departementene Ullum og Zonda. Det er plassert i Tulúmdalen, som strekker seg rett vest-øst 20-100 km vest for provinshovedstaden San Juan, og er utbygget med i alt tre demninger.
Jordfyllingsdammen er 7 meter høy og 1,200 meter lang. Reservoaret er på 32 km², og har et oppdemmet vannvolum på inntil 440 millioner m³. Irrigasjonen dekker et areal på 80.000 hektar (800 km²).
Kraftstasjonen har turbiner med installert vannkraftkapasitet på 41 MW. Inklusive kraftstasjonene Ullum I og Ullum II vil anlegget totalt produsere nesten 400 GWh elektrisk kraft årlig. Utbyggingen skjedde fra 1969 til 1988.


== Se også ==
Liste over verdens største vannkraftverk


== Eksterne lenker ==
Salto Grande-demningen

Salto Grande-demningen er en grensedemning med vannkraftstasjon ved byen Concordia i elva Uruguay i det nordøstlige Argentina, på grensen til Uruguay. I sistnevnte land er den plassert ved byen Salto i fylket Salto, hvor den har separat vannkraftstasjon ved tettstedet Parque Jose Luis. 

Jordfyllingsdammen er 7 meter høy og 1 200 meter lang
Reservoaret er på 783 km², og kraftstasjonene har 14 turbiner med installert vannkraftproduksjon på 1 890 MW. Anlegget ble ferdigstilt i 1979, med kraftproduksjon fra 1982. Det er vei og jernbane mellom de to landene oppå demningen. Det produseres årlig 3,6 TWh elektrisk kraft, som fordeles mellom Argentina og Uruguay.


== Se også ==
Liste over verdens største vannkraftverk


== Eksterne lenker ==
Industcards – Uruguay – besøkt 1. januar 2012.
Båtsfjorden (Sørøya)

Båtsfjorden (nordsamisk: Beassevuotna) er en arm av Sandøyfjorden på Sørøya i Hammerfest kommune i Finnmark. Den er 1,6 kilometer lang, fra innløpet mellom Storsandvikholmen og Båtsfjordneset, sørøstover til gården Båtsfjord i botn av fjorden.Fjorden er 34 meter på det dypeste.


== Referanser ==
Øvre gate

Øvre gate og Øvregata finnes en rekke steder:

Øvre gate (Oslo)
Øvre gate (Moss)
Øvre gate (Tretten)
Øvregata (Vikersund)
Øvregaten (Bergen)
Øvregate (Skien)
Øvregata (Larvik)
Øvregate (Berger)
Øvregate (Stathelle)
Øvregate (Brevik)
Øvregate (Halden)
Øvregata (Risør)
Øvregate (Lillesand)
Øvregata (Glomfjord)
Øvregata (Haugesund)
Øvregata (Aurland)
Øvregata (Vinstra)
Øvregata (Brumunddal)
Øvregaten (Hauge i Dalane)
Lille Øvregaten (Bergen)Se også:

Øwregata (Ålesund)– og en rekke sammensetninger, som f.eks Øvre Slottsgate
Nedre gate

Nedre gate og Nedregata finnes flere steder:

Nedre gate (Oslo)
Nedre gate (Berger)
Nedregata (Vinstra)
Nedregata (Glomfjord)
Nedregate (Halden)Se også tallrike kombinasjonsnavn, som f.eks Nedre Vollgate.
Søndre gate

Søndre gate eller Søndregata finnes flere steder:

Søndre gate (Oslo)
Søndre gate (Trondheim)
Søndre gate (Mo i Rana)
Søndre gate (Lillehammer)
Søndregata (Stjørdal)
Søndregate (Berlevåg)
Søndregate (Stokmarknes)
Søndregate (Havøysund)Se også ulike sammensetninger, som f.eks Søndre Tollbugate.
Obadja

Obadja (hebraisk: עֹבַדְיָה – ʿŌḇaḏyâ; i bibeloversettelsen fra 1930 Obadias) er den fjerde av de såkalte små profeter både i Det gamle testamentet og i Tanakh. Obadjas bok er den korteste boka i Det gamle testamente og utgjør kun 21 vers. Temaet for boka er en domsprofeti over Edom.


== Budskapet ==
Boka er skrevet kort tid etter en fiendtlig erobring av Jerusalem. Ved denne erobringen benyttet edomittene anledningen til å berike seg selv ved å plyndre jødiske hjem. Dessuten ble jødiske flyktninger tatt til fange og utlevert til fienden. Boka er et anklageskrift mot Edom for dette og skrevet i en meget dramatisk tone.
Som en straff for edomittenes handlinger under denne erobringen, profeterer Obadja at Gud vil utslette Edom som nasjon. Videre profeterte Obadja at jødene en dag skal få lov å vende tilbake til Jerusalem.


== Profeten ==
Vi vet svært lite om Obadja som person. Boka gir ingen opplysninger om hans familiebakgrunn eller bosted. Navnet betyr «Herrens tjener» og var et mye brukt navn i Bibelen. Hvorvidt profeten Obadja er en av de som omtales andre steder i Bibelen med samme navn, er dog lite trolig. Josefus hevdet imidlertid at Obadja var kong Ahabs slottshøvding. Talmud hevdet at Obadja var en edomittisk proselytt. Men begge disse to siste opplysningene anses som lite trolig av mange forskere. Kunnskapen om Obadjas person forblir dermed i stor grad usikker. Ifølge tradisjonen var han gift,  for hans enke opptrer i en av historiene om Elisja. Her heter det at Obadja etterlot seg stor gjeld, så de to sønnene deres risikerte å bli solgt som slaver, men at Elisja sørget for en slik overflod av olje i enkens krukker at familien greide seg.


== Datering av boka ==
Man vet ikke med sikkerhet når Obadja levde. Man kjenner til to erobringer av Jerusalem som kan passe med profetiens innhold. Dette kan hjelpe til med å tidfeste boka. 
Den første erobringen skjedde ved arabere og filistere i kong Jorams regjeringstid ca. 850 f.Kr. Hvis denne dateringen er korrekt, er Obadja den eldste av de profetiske bøkene i Det gamle testamente. Imidlertid er det et mindretall av forskere som støtter denne tidlige datering av boka.Den andre erobringen som kan passe med bokas innhold, var det babylonerne som stod for i 587 f.Kr. Bokas innhold har mange likhetstrekk med profeten Jeremias domsord over Edom. Dette brukes ofte som argument for at det er den samme hendelse som beskrives av de to profetene. Boka er i så fall forfattet en gang på 500-tallet f.Kr.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Obadjas bok i oversettelse fra Det Norske Bibelselskap, Oslo 2011
Studio Oscar

Studio Oscar var en fri ballettgruppe som eksisterte fra 1972 til 1976 i Oslo. Danserne var i hovedsak personer som var ansatt ved Det Norske Teateret:


== Dansere ==
Bente Brunvoll (danser, senere skuespiller), Den Norske Opera, Rogaland Teater, Riksteatret, Nationaltheatret
Runar Borge (danser og koreograf) DNT,
Kjersti Alveberg (danser og koreograf) DNT
Sven Berglund (danser) DNT
Tove Edwards (danser) DNT
Nina Harte (danser) DNT og Den Norske Opera
Leif R. Bjørneseth (danser) DNT
Per-Arne Skar (danser) DNT og DNO
Roy Lindquist (danser) DNT
Marianne Skovli (danser) DNT
Anne-Grethe Lingsom (danser)
Mette Møller (danser) (tidligere Den Norske Opera – prima ballerina)
Henny Mürer (koreograf) (tidligere DNO – prima ballerina)
Guri Lysell (danser) solodanser ved flere scener DNT, DNO,
Elin Osjord (danser) DNO
Unni Sætre (danser)
Arne Svendsen (danser)
Kari Blakstad (grunnlegger og pedagog) tidligere Den Norske Opera (prima ballerina)


== Forestillinger ==
Gruppen hadde forestillinger ved:

Club 7 i Oslo
Festspillene i Bergen
Chat Noir
Sandvika teater (kino)
NRK-fjernsynet
Arne Hendriksen

Arne Olav Weiglin Hendriksen (født 1. januar 1911 i Berlin, død 5. november 1996 i Täby) var en norsk-svensk keramiker
og operasanger (tenor),
kjent som «Den syngende pottemaker» og i sin tid ansett som en av landets fremste lyrisk-dramatiske tenorer.Han var utdannet keramiker med talent for sang.
Etter studier med Karl Aagaard Østvig 
debuterte han i Oslo (1938) og 
ble engasjert til Olav Liljekrantz ved Nationaltheatret (1940).  
Han virket under Sverre Jordan ved Den Nationale Scene i Bergen (1942–46), 
bosatte seg siden i Sverige, der han var fast engasjert ved Stockholmsoperaen (1947–64)
inntil sin pensjonering.
Han var til tider ved Norsk Operaselskap, og gjorde stor suksess i hovedrollem i
Hoffmans eventyr (1954).
Han medvirket videre som sanger i flere oppsetninger på 
Den Norske Opera, 
bl.a. som aldrende sjarmør, men også som instruktør 
(iscenesatte dens første Figaros bryllup).
Også Volksoper i Wien ble gjestet, og han turnerte ellers USA.  
Mest kjent, sånn totalt sett, var han kanskje for sine flere fremføringer som Don José i Carmen.
Han var sønn av maleren Ulrik Hendriksen og gift med Anne Margrethe Ingier, som var oldebarn til Ole Bull. 
Deres sønn er operaregissøren Knut Hendriksen (1944).


== Premier ==
Oslo bys kulturstipend for sin keramikk
Kritikerprisen 1954 for Hoffmans eventyr
St. Olavs Orden


== Referanser ==
Molvær gard

Molvær gard er en tidligere amtmannsgard på Sula i Møre og Romsdal. Molværgaard var på 1700-tallet hovedsete for familien Lillienskiold og Solgaard, amtmenn over Romsdals amt. Gården brant ned på 1800-tallet og funn fra branntomten bevitner ved flere funn storheten ved det som må ha vært en herregård, for den tiden ganske stor. Gården hadde flere bygninger: våningshus, skolehus, kjøkkenhus, og Tingstove (skriverstove).
Ligne claire

Ligne claire (fransk for klar eller rein linje) er en betegnelse på den reine tegnestilen og linjeføringa som har vært typisk for mange serier i den fransk-belgiske serietradisjonen. Hergé var den som mer eller mindre skapte stilen med sin serie Tintin. Begrepet blei skapt på 1970-tallet da Hergés stil fikk en renessanse blant franske og belgiske tegnere. 
Hergé-skolen består foruten Tintin av serier som Blake og Mortimer' (Edgar P. Jacobs), Yoko Tsuno (Roger Leloup), Barelli (Bob de Moor). 


== Eksterne lenker ==
Ligne claire, ComicWiki (dansk)
Conoco

Conoco ble grunnlagt 25. november 1875, av Isaac E. Blake. Navnet bedriften fikk den gang var Continental Oil and Transportation Co., men ble senere forkortet til Conoco. Conocos første Jet-bensinstasjon åpnet i 1989.
Conoco var en nøkkelleverandør til USAs myndigheter i andre verdenskrig. Ledet av Leonard F. Mccollum vokste Conoco fra et regionalt selskap til et internasjonalt selskap. I 1981 ble Conoco et datterselskap av tidligere konkurrent DuPont. Dette varte fram til 1997.


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Conoco – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Ulrik Hendriksen

Ulrik Adolph Hendriksen (født 7. mars 1891 i Faaborg, død 24. januar 1960 i Oslo) var en dansk-norsk kunstmaler, konservator og kulturpolitiker.Han studerte i hovedsak restaureringsteknikk ved Kunstakademiet i Berlin (1909–11), og flyttet til Norge (1914) og var assistent til Emanuel Vigeland (1915), samt meget opptatt med kirkelig konservering frem til utbruddet av den andre verdenskrig.  En stor fotoutstilling over norsk dekorativ malekunst sammenfattet dette arbeidet (1952).  Som maler debuterte han blant annet ved Høstutstillingen (1919) og hadde etter hvert fast atelier. Han hadde maleriutstillinger i København, Roma og Paris (Verdensutstillingen, 1937), og er representert i Nasjonalgalleriet med Alken. Hendriksen var medstifter av Unge Kunstneres Samfund (1921) og satt i styret for Bildende Kunstneres Styre, hvorigjennom han forestod viktige kunstpolitiske bidrag.
Han var far til kunstneren Egil Weiglin (f. 1917) og operasangeren Arne Hendriksen (f. 1911). Ulrik Hendriksens minnestipend deles ut årlig.


== Premier ==
St. Hallvard-medaljen 1958
St. Olavs Orden, ridder i 1. klasse 1959


== Referanser ==
Sivile vernepliktiges tillitsmannsutvalg

Sivile vernepliktiges tillitsmannsutvalg (SVTU) var et landsomfattende utvalg bestående av sivilarbeidernes regionale tillitsmenn. 
SVTU representerte sivilarbeiderne i Norge. SVTU jobbet for å bedre tjenesten til de som nektet å utføre militær førstegangstjeneste og i stedet utførte sivil verneplikt. SVTU ble ledet av hovedtillitsvalgt for sivilarbeiderne i Norge.


== Organisasjon ==
Tillitsmennene møttes seks ganger i året til møter i Sivile vernepliktiges tillitsmannsutvalg (SVTU). De valgte tillitsmennene, eller representanter for tillitsmennene, var i tillegg medlemmer av Samarbeidsutvalget (SAU) – som også bestod av representanter fra Justisdepartementet og Siviltjenesteadministrasjonen.
Norge var delt inn i sju tillitsmannsdistrikt:

Agder og Rogaland
Hordaland, Sogn og Fjordane
Møre og Romsdal, Trøndelag, Nordland Sør
Nordland Nord, Troms og Finnmark
Oslo Sentrum, Akershus Sør, Østfold
Oslo Vest, Asker og Bærum, Buskerud, Vestfold og Telemark
Oslo Øst, Akershus Nord, Hedmark og OpplandHver av disse distriktene valgte en tillitsmann.
Distriktstillitsmennene valgte en hovedtillitsmann og en varahovedtillitsmann.


== Hovedtillitsvalgte ==
Daniel Løvås (2009, 2010)
Marius Johansen (2009)
Anders Christian Pettersen (2008)
Emil Lorch-Falch
Einar Idsøe Eidsvåg (2005)
Kaveh Tehrani (2002)
Terje Karlsen (2001)
Marius Vasaasen (2000)
Endre Thesen Harnes
Joakim Kyrre Myklebust
Simen Herning
Alexander Harang (1997)
Hans Ivar Orhagen (1991)
Morten Hojem Ervik (1990/91)
Rolf A. Vestvik (1989/90)
Inge Hals (1989)
Halvor Erikstad (1988/89)
Pål Domben (1988)
Eyvind Røssaak (1987)
Frode Tveit (1986/87)
Gisle Kavli (1986)
Helge Holand (1985)
Trygve Mollan (1984)
Tor Egil Førland (1983)
Svein Berntsen (1982/83)
Svein Arne Kornerud (1981/1982)
Hroar Klempe (1980/81)
Rune Nødtvdt (1980)
Rune Avlesen (1979/80)
Kjell Øyvind Hansen (1978/79)
Kjell Langøen (1978)
Bjarne Buset (1978)


== Varatillitsvalgte ==
Daniel Løvås (2009)
Richardo A. Gallegos
Michael Stave (2001)
Bjørn Lodve Wikstrøm (2001)Bjarne
Norsk Operaselskap

Norsk Operaselskap A/S (etablert 1950 i Oslo, nedlagt 1958) ble startet av brødrene Brunvoll 
med det formål å ha et fast sted, samt drive omreisende.
Kunstnerisk leder var operasangeren Jonas Brunvoll i samarbeid med den ungarske dirigenten Istvan Pajor,
og impresario og administrativ leder var Gunnar Brunvoll.
Allerede første året mottok man statlig bevilning på 15 000 kroner.
De samarbeide med Ny Norsk Ballett (1953).
Den stedfaste virksomheten ble innrullert i det nystartede Den Norske Opera (1958),
og den ambulerende gjennom Riksoperaen.
Susanne Klatten

Susanne Hanna Ursula Klatten (født 28. april 1962 i Bad Homburg vor der Höhe i Hessen i Tyskland) er en av arvingene til familien Quandt og med sine eierandeler i BMW AG (12,5 prosent), i kjemi-, maling- og legemiddelkonsernet Altana (50,1 prosent) og i vindturbinprodusenten Nordex AG (20 prosent) har hun en anslått formue på 13,2 milliarder dollar, noe som gjør henne til Tysklands rikeste kvinne. Hun er også styremedlem i BMW.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
Susanne Klatten er datter av Herbert Quandt og hans tredje kone Johanna. Da faren døde i 1982, arvet hun sammen med sin mor og broren Stefan hele Quandtfamilien formue.


=== Karriere ===
Etter abitur arbeidet hun i årene 1981 til 1983 som praktikant i reklamebyrået Young & Rubicam i Frankfurt am Main. Deretter studerte hun bedriftsøkonomi ved University of Buckingham i England. Etter en praksisperiode i Deutschen Bank tok hun MBA ved IMD i Lausanne i Sveits. Under pseudonymet Susanne Kant arbeidet hun deretter som praktikant ved et BMW-anlegg i Regensburg, hvor hun ble kjent med sin kommende ektemann Jan Klatten som hun giftet seg med i 1990.
I 1993 ble den 31 år gamle Klatten styremedlem i Altana og i 1997 gikk hun sammen med broren inn i ledelsen av BMW.
Siden 2005 har hun vært medlem av rådet for Technische Universität München. Hun er en av de største økonomiske bidragsyterne til CDU.
Hun har mottatt både Forbundsrepublikken Tysklands fortjenstorden (Bundesverdienstkreuz) og Den bayerske fortjenstorden (Bayerischer Verdienstorden).


=== Privatliv ===
Susanne Klatten bor sammen med sin ektemann og tre barn München. I 2007/2008 ble hun utsatt for pengeutpresning, som hun selv var med på å avsløre i samarbeid med politiet. Hun får i denne saken sterk støtte fra familien. Hun omtales som en beskjeden person som alltid har holdt en lav medieprofil.


== Referanser ==