jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Lucien Rebatet

Lucien Rebatet (født 15. november 1903, død 24. august 1972) var en fransk forfatter og journalist. Han ble kjent som en innbitt eksponent for fascisme og antisemittisme.


== Liv og virke ==
Han begynte sin karriere først som forsikringselger før han i 1929 begynte å skrive om musikk og film, sistnevnte under psevdonymet «François Vinneuil», for avisen av samme navn som den høyreekstreme, integralistiske bevegelsen Action Française. I 1932 ble han bidragsyter for den høyreekstreme avisen Je suis partout («Jeg er overalt»). Han skrev for denne fram til den allierte frigjøringen fra det nasjonalsosialistiske Tysklands okkupasjon i 1944. I 1938 ble han informasjonssjef for Action Française og arbeidet da tett på bevegelsen grunnlegger, Charles Maurras.
Lenge før det brøt ut krigshandlinger mellom Frankrike og det nasjonalsosialistiske Tyskland, uttrykte Rebatet sympati for nasjonalsosialismen i sine artikler for Je suis partout hvor han anklaget jødene for hisse opp til krig for å velte Adolf Hitlers styre i Tyskland. Under den tyske okkupasjon av Frankrike utga han boken Les Décombres i 1942 hvor han ga skylden på det franske nederlaget i 1940 på jødene og hevdet at den eneste vegen videre for Frankrike var å samarbeide fullt ut med Tyskland. Boken ble trykket i 65 000 eksemplarer i løpet av okkupasjonen, og utpekt som livre de l'année («Årets bok») av Radio Paris.
Etter frigjøringen ble han dømt til døden for landsforræderi, men dette ble ett år senere omgjort til straffarbeid. Han ble løslatt i 1952. Han trakk seg da tilbake for å skrive. I 1942 hadde han begynt å skrive på sin første roman, Les Deux étendards. Det ble utgitt i 1952 av forlaget Gallimard. To år senere, i 1954, utga Gallimard hans andre roman, Les Epis Mûrs. Han siste verk var musikkhistorie som hadde begynt å skrive i 1965 og ble utgitt av Laffont i 1969.
Rebatet fortsatte å proklamere sin troskap til fascismen fram til sin død, men hans antisemittisme ble mer neddempet.


== Bibliografi (utvalg) ==


=== Selvbiografi ===
1976: Les mémoire d'un fasciste. Paris: Pauvert (2 bind)


=== Romaner ===
1942: Les Décombres, Paris: Éditions Denoël
1951: Les deux étendards. Roman, Paris: Gallimard (2 bind)
1954: Les Épis mûrs, Paris: Gallimard


=== Sakprosa ===
1940: Le bolchévisme contre la civilisation, Paris.
1969: Une Histoire de la musique, Paris, Robert Laffont et Raymond Bourgine
2009: Les étrangers en France, Éditions de La Reconquête, .


== Referanser ==


== Litteratur ==
Belot, Ronbert (1994): Lucien Rebatet. Un itinéraire fasciste (XXe siècle). Édition du Seuil, Paris, ISBN 2-02-012981-7.
Cone, Michèle C. (1995): «Vampires, viruses, and Lucien Rebatet» i:  Nochlin, Linda (red.): The jew in the text. Thames & Hudson, London, ISBN 0-500-01667-4, s. 174–186.
Ifri, Pascal (2004): Rebatet. Puiseaux: Pardès. ISBN 2867143268
Veitistel

Veitistel (latin: Cirsium vulgare) er en toårig plante i tistelslekten (Cirsium) av korgplantefamilien (Asteraceae). Veitistel blir 30–150 cm høy, og blomstrer fra juli til september. Blomstene er sterkt purpurrøde eller klar-lilla. 

Veitistel har grågrønn, stikkende og forgreinet stengel, og parstilte, annethver motsatte blader som er flikete med pigger. Stengelen har vingekanter som danner tornemønster, og lange, lyse pigger. Bladene er eggerunde eller lansettformede med dype fliker. Bladene er delvis nedstående og har også gule, spisse torner. 
Begeret (korgen) er ovalt eller klokkeformet, med jevne og regelmessige utstående pigger på hvert korgdekkblad. Korgdekkbladene er grågrønne.  
Blomsterstanden på korgen springer ut med grønngul farge, men blir raskt purpurrød eller lilla. Hvite blomster er svært sjelden. Korgen er 3–5 cm i diameter, men planten har som regel på samme tid korger av ulik modenhetsgrad og størrelse.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Veitistel i Encyclopedia of Life 
(en) Veitistel i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Veitistel hos Artsdatabanken 
(sv) Veitistel hos Dyntaxa 
(en) Veitistel hos ITIS 
(en) Veitistel hos NCBI 
(en) Veitistel hos The International Plant Names Index 
(en) Veitistel hos Tropicos 
(en) Kategori:Cirsium vulgare – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Cirsium vulgare – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Cirsium vulgare – detaljert informasjon på Wikispecies
Tistel

Tistler er en gruppe stive, stikkende urter. Bladene, og ofte også stengelen, har kraftige torner. De unngås derfor av dyr og mennesker og kan danne nesten ugjennomtrengelige bestander, ikke ulikt brennesle.
Tistlene er ikke en naturlig gruppe. De fleste tilhører stammen Cynareae i kurvplantefamilien, men også andre kurvplanter kalles tistel. Strandtistel er et medlem av skjermplantefamilien. De vanlige tistlene i Norge tilhører slektene Cirsium og Carduus. De vokser ofte langs vegkanter og på beitemark.


== Ulike tistler ==
Dette er en oversikt over planter som kalles «tistel» på norsk. Bare et utvalg av Cirsium- og Carduus-artene i Norge er tatt med; en fullstendig oversikt finnes i artikkelen for hver slekt.

vegtistelslekta (Cirsium)
vegtistel (Cirsium vulgare)
kåltistel (Cirsium oleraceum)
dvergtistel (Cirsium acaule)
hvitbladtistel (Cirsium heterophyllum)
myrtistel (Cirsium palustre)
åkertistel (Cirsium arvense)
krusetistelslekta (Carduus)
krusetistel (C. crispus subsp. multiflorus)
stjernetistelslekta (Carlina)
stjernetistel (Carlina vulgaris)
sølvtistel (Carlina acaulis)
kuletistelslekta (Echinops)
kuletistel (Echinops sphaerocephalus)
fjelltistel (Saussurea alpina)
strandtistel (Eryngium maritimum)
jærtistel (Serratula tinctoria)
eseltistel (Onopordum acanthium)
mariatistel (Silybum marianum)
elfenbenstistel (Ptilostemon afer)
safrantistel (Carthamus tinctorius)
gulltistel (Scolymus hispanicus)
syrisk tistel (Notobasis syriaca)


== Litteratur ==
B. Mossberg og L. Stenberg (2016). Gyldendals store nordiske flora. Gyldendal. s. 636–648. ISBN 978-82-05-42485-2.
Det sovjetiske krigsminnesmerket (Treptower Park)

Det sovjetiske krigsminnesmerke i Treptower Park i Berlin er en militærkirkegård som også fungerer som krigsmonument. Arkitekten bak minnesmerket var den sovjetiske Jakov Belopolsky. Monumentet er reist for å minnes 7 000 av de 80 000 sovjetiske soldatene som falt i slaget om Berlin i april-mai 1945. Det ble åpnet den 8. mai 1949, på dagen fire år etter at den annen verdenskrig sluttet. Anlegget var det sentrale krigsmonumentet i DDR.
Monumentet må ikke forveksles med det sovjetiske krigsminnesmerket i Tiergarten, bygget i 1945, eller det sovjetiske krigsminnesmerket i Schönholzer Heide i Pankow.


== Oppbygging ==
Fokuset i minnesmerket er et monument av den sovjetiske skulptøren Jevgenij Vutsjetitsj (russisk: Евгений Викторович Вучетич): en 12 meter høy statue av en sovjetisk soldat med sverd som holder et barn, stående over et ødelagt hakekors. Inspirasjonen for statuen var den sovjetiske soldaten Nikolaj Masalov (1922–2001), som 30. april 1945 skal ha funnet en liten, tysk pike vandrende nær Potsdamer Platz under slaget om Berlin og bragte henne i sikkerhet. Til tross for rykter om at historien var sovjetisk propaganda (blant annet brukte en journalist et annet navn på pikens redningsmann [1]), så eksisterer det offisielle dokumenter som bekrefter minst fem episoder der sovjetiske soldater overleverte tyske barn til barnehjem under slaget om Berlin. Ved statuens fot er det et lite rom med mosaikker, der det er vanlig å legge ned kranser. 
Foran statuen er det et område omgitt av 16 steinsarkofager, en for hver av de 16 sovjetrepublikkene, med relieffer av militære scener og sitater fra Josef Stalin. Disse sitatene er på tysk på den ene siden og russisk på den andre. Området er det siste hvilested for 7 000 soldater fra Den røde armé. Det ligger 1000 menn begravet under hver av de fem grønne plenene midt i anlegget og 2000 menn begravet under statuen av den sovjetiske soldaten med sverd.
Ved den motsatte enden av det sentrale området i forhold til statuen er det en portal bestående av to stiliserte sovjetiske flagg av marmor hentet fra Adolf Hitlers ødelagte Rikskanselli. (Øvrig marmor fra bygningen ble brukt i byggingen av U-bane stasjonen Mohrenstraße, som lå ved siden av det tidligere kanselliet.) Flaggene er flankert av to statuer av knelende soldater.
Bortenfor flaggmonumentene er det annen skulptur av Moderlandet som gråter over tapet av sine sønner.
De senere år har anlegget gått igjennom en grundig renovasjon. I 2003 ble hovedstatuen fjernet og sendt til øya Rügen for oppussing. Den ble satt tilbake 4. mai 2004.


== Bildegalleri ==

		
		
		
		
		
		
		
		


== Eksterne lenker ==
(en) Soviet War Memorial (Treptower Park) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Sowjetisches Ehrenmal (Treptower Park) – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Østersjøreddik

Østersjøreddik  (latin: Cakile maritima ssp baltica) er en ettårig plante av strandreddikslekten i korsblomstfamilien (Brassicaceae), som vokser langs kysten og mest i brakkvann. Den er 10–55 cm lang og krypende eller svakt oppreist. Østersjøreddik har forgrenede stilker og lyst blå eller bleklilla blomster. Frøene flyter og spres over havet.
Planten er rikt forgrenet, har svært smale og kjøttfulle blader som nesten ser ut som bladløse grener. Stengelblad har 3–10 mm lange parfliker og er 1–2 ganger parflikete. Bladene har også spredte, 1–3 mm lange småfliker. Fargen på stilk og blader er dypt grønn eller blekgrønn, i tørkeperioder med overgang mot gult.
Blomstene er blekt blå, blekt lilla eller blåhvite. De har fire små kronblad, 5–8 mm lange, med gul blomsterbunn. Blomstene sitter 2–6 stk i en blomsterklase. Blomstringen skjer i juli-september.
Om høsten dannes en 10–25 mm lang, dypgrønn skulpe som er toleddet med et nedre skulpeledd som har to nedad-pekende horn. 


== Underarter ==
Det finnes i alt fire underarter av strandreddik i vår del av verden, som er svært vanskelige å skjelne fra hverandre visuelt:

Strandreddik, Cakile maritima ssp maritima)
Østersjøreddik, Cakile maritima ssp baltica) fra Østersjøen til Sør-Norge
Nordsjøreddik, Cakile maritima ssp integrifolia) fra Mandal til Fræna
Ishavsreddik, Cakile maritima ssp islandica) fra Nord-Trøndelag til Finnmark, Island og FærøyeneAlle underarter og varianter er ettårige og har svært like utseende.


== Utbredelse ==
I Norden vokser Østersjøreddik langs hele kyststrekningen fra Finskebukta til Østlandet, inklusive hele kysten av Danmark. 


== Eksterne lenker ==
(en) østersjøreddik i Global Biodiversity Information Facility 
(no) østersjøreddik hos Artsdatabanken 
(en) østersjøreddik hos NCBI 
(en) østersjøreddik hos Tropicos 
Cakile maritima subsp. baltica – detaljert informasjon på Wikispecies
Nordsjøreddik

Nordsjøreddik  (latin: Cakile maritima ssp integrifolia) er en ettårig plante av strandreddikslekten i korsblomstfamilien (Brassicaceae), som vokser langs kysten i strandsonen. Den er 10–55 cm lang og krypende eller svakt oppreist. Nordsjøreddik har forgrenede stilker og lyst blå eller bleklilla blomster. Frøene flyter og spres over havet.
Planten er forgrenet, har svært smale lansettformede blader som er svakt flikete og bredest ytterst. Bladene er tidvis flikete spatelformet og kjøttfulle (sukkulente). Fargen på stilk og blader er dypt grønn eller blekgrønn, i tørkeperioder med overgang mot gult.
Blomstene er blekt blå, blekt lilla eller blåhvite. De har fire små kronblad, 5–8 mm lange, med gul blomsterbunn. Blomstene sitter 2–6 stk i en blomsterklase. Blomstringen skjer i juli-september.
Om høsten dannes en 10–25 mm lang, dypgrønn skulpe som er toleddet med et nedre skulpeledd som mangler horn.


== Underarter ==
Det finnes i alt fire underarter av strandreddik i vår del av verden, som er svært vanskelige å skjelne fra hverandre visuelt:

Strandreddik, Cakile maritima ssp maritima)
Østersjøreddik, Cakile maritima ssp baltica) fra Østersjøen til Sør-Norge
Nordsjøreddik, Cakile maritima ssp integrifolia) fra Mandal til Fræna
Ishavsreddik, Cakile maritima ssp islandica) fra Nord-Trøndelag til Finnmark, Island og FærøyeneAlle underarter og varianter er ettårige og har svært like utseende.


== Utbredelse ==
I Norden vokser Nordsjøreddik langs vestkysten av Danmark og i Norge langs kysten fra Mandal til Fræna.


== Eksterne lenker ==
(en) Nordsjøreddik i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Nordsjøreddik hos Artsdatabanken 
(en) Nordsjøreddik hos The International Plant Names Index
Ishavsreddik

Ishavsreddik  (latin: Cakile maritima ssp islandica) er en sjelden, ettårig plante av strandreddikslekten i korsblomstfamilien (Brassicaceae), som vokser langs kysten i strandsonen på havstrand med sand. Den er 10-55 cm lang og krypende eller svakt oppreist. Ishavsreddik har forgrenede stilker og lyst blå eller bleklilla blomster. Frøene flyter og spres over havet.
Planten er forgrenet, har svært uregelmessige blader, og disse er da brede, spatelformede og dypt parflikete. Bladene er det viktigste kjennetegnet for å skille den fra de andre strandreddikene. 
Langs stilken er det ellers skulpene som er iøynefallende, ikke bladene. Om høsten dannes en 15-20 mm lang, dypgrønn skulpe som er toleddet med et lite, nedre skulpeledd som mangler horn. 
Blomstene er blekt rosa, eller hvit-rosa. De har fire små kronblad, 7–10 mm lange, med gul blomsterbunn. Blomstene sitter 2–6 stk i en blomsterklase. Blomstringen skjer i juli-september.


== Underarter ==
Det finnes i alt fire underarter av strandreddik i vår del av verden, som er svært vanskelige å skjelne fra hverandre visuelt:

Strandreddik, Cakile maritima ssp maritima)
Østersjøreddik, Cakile maritima ssp baltica) fra Østersjøen til Sør-Norge
Nordsjøreddik, Cakile maritima ssp integrifolia) fra Mandal til Fræna
Ishavsreddik, Cakile maritima ssp islandica) fra Nord-Trøndelag til Finnmark, Island og FærøyeneAlle underarter og varianter er ettårige og har svært like utseende.


== Utbredelse ==
I Norden vokser Ishavsreddik langs de moderat arktiske kystene – i Finnmark, Troms, Nordland, Island og Færøyene. Den finnes dog ikke på Svalbard.


== Eksterne lenker ==
Artikkelen har ingen egenskaper for arter i Wikidata
Blåfjærslekten

Blåfjærslekten (Polygala) er en slekt i blåfjærfamilien i ordenen Fabales. Den omfatter ca. 30 arter. I Norge vokser tre arter av blåfjær.
For en utvidet fylogeni (slektskapsforhold), se Blåfjærfamilien.


== Noen utvalgte arter ==
Blåfjær (Polygala vulgaris) (Norge)
Toppblåfjær (Polygala comosa) (Norden)
Heiblåfjær (Polygala serpyllifolia) (Norge)
Bitterblåfjær (Polygala amarella) (Norge)
Alpeblåfjær (Polygala alpestris) (Alpene)
Buskblåfjær (Polygala chamaebuxus) (Alpene)
Hvitfjær (Polygala alba)
Kalkblåfjær (Polygala calcarea)
Tortuguero (Polygala cowellii)
Gulfjær (Polygala lutea)
Stor blåfjær (Polygala major)
Sengarot (Polygala senega)
Yuan Zhi (Polygala tenuifolia)


== Eksterne lenker ==
(en) blåfjærslekten – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) blåfjærslekten i Encyclopedia of Life 
(en) blåfjærslekten i Global Biodiversity Information Facility 
(no) blåfjærslekten hos Artsdatabanken 
(sv) blåfjærslekten hos Dyntaxa 
(en) blåfjærslekten hos ITIS 
(en) blåfjærslekten hos NCBI 
(en) blåfjærslekten hos The International Plant Names Index 
(en) blåfjærslekten hos Tropicos 
(en) Kategori:Polygala – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Polygala – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons
Gullregn

Gullregn (Laburnum anagyroides) er et løvfellende tre eller busk som dyrkes som prydplante og som forviller seg noen steder i Norge. 
Den blir 2–7 m høy. Bladene er trekoblete. Unge skudd, blad, bladstilk og blomsterstilk er hårete. De gule blomstene er samlet i 10–20 cm lange, hengende klaser. Den blomstrer i mai–juni, to–tre uker før slektningen alpegullregn (Laburnum alpinum). Belgen har ikke vingekant og inneholder 2–4 svarte frø. Gullregn er svært giftig og i verste fall dødelig.
Gullregn vokser vilt i europeiske fjelltrakter fra Frankrike til Romania. Den har vært mye plantet i hager, men er nå stort sett erstattet av hybridgullregn (Laburnum × watereri), som nesten ikke produserer frø. Trevirket er hardt og er blitt brukt til intarsia og musikkinstrumenter. Kjerneveden er mørkebrun og yteveden smørgul.
I Norge har gullregn etablert forvillete bestander sør på Østlandet og langs kysten til Hordaland. Mer spredte funn er gjort nordover til Meløy og Bodø i Nordland. Den kan fortrenge andre planter og har rotknoller som fikserer nitrogen, slik at næringsinnholdet i jorda endres. I Fremmedartslista 2018 er gullregn vurdert som svært høy risiko på grunn av stort invasjonspotensial og middels økologisk effekt.


== Galleri ==

		
		
		


== Litteratur ==
K. Langeland (1994). Hagens vakreste busker og trær: løvfellende. Oslo: Schibsted. s. 108–109. ISBN 82-516-1511-9. 
B. Mossberg og L. Stenberg (2016). Gyldendals store nordiske flora. Gyldendal. s. 330. ISBN 978-82-05-42485-2. 
«Sydgullregn». Den virtuella floran. Besøkt 24. januar 2020. 
«Gullregn Laburnum anagyroides». Fremmedartsbasen 2018. Artsdatabanken. Besøkt 24. januar 2020. 
ILDIS World Database of Legumes (2010). «Laburnum anagyroides». In: Euro+Med Plantbase - the information resource for Euro-Mediterranean plant diversity. Besøkt 24. januar 2020. 


== Eksterne lenker ==
(en) Gullregn i Encyclopedia of Life 
(en) Gullregn i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Gullregn hos Artsdatabanken 
(sv) Gullregn hos Dyntaxa 
(en) Gullregn hos ITIS 
(en) Gullregn hos NCBI 
(en) Gullregn hos The International Plant Names Index 
(en) Gullregn hos Tropicos 
(en) Kategori:Laburnum anagyroides – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Laburnum anagyroides – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Laburnum anagyroides – detaljert informasjon på Wikispecies
Steinkløverslekten

Steinkløverslekten (Melilotus) er en planteslekt i erteblomstfamilien. Slekten inneholder omkring 20 arter, og er opprinnelig fra Europa og Asia, men er nå spredt verden rundt.
Tre arter er viktige i landbruket: hvitsteinkløver (Melilotus alba), legesteinkløver (Melilotus officinalis) og orientsteinkløver (Melilotus indicus).


== Utseende og kjennetegn ==
Artene i steinkløverslekten er ett- eller toårige planter. Artene har stengler, som er snaue og kantete. Bladene er trekoblete med nerver, som rekker til ytterst i bladtennene. Blomster- senere fruktklaser er lange og smale, og de sitter i bladhjørnene. De hvite eller gule blomstene henger ned i klasen. Skolmen (frøkapsel og er så å si det samme som en erterskjerm) inneholder ett til to frø, og de åpner seg ikke ved modning. Artene har ofte en relativt sterk lukt, som kan minne litt om kanel. Dette kommer av stoffet kumarin. En trenger blomster og noen ganger også frukt, for å bestemme artene med sikkerhet.


== Problematikk som fremmede arter ==
Ingen i steinkløverslekten vokser naturlig i Norge. Legesteinkløver har en moderat evne til å konkurrere ut andre stedegne planter, og den sprer seg mye. Den har derfor fått status SE (svært høy risiko) på «Listen over fremmede arter», som Artsdatabanken har utarbeidet. Mens hvitsteinkløver har spredd seg veldig mye og er funnet nord til det tidligere fylket Troms. Men den ser ikke ut til å ha stabile forekomster på Vestlandet, noe den har mye av på Østlandet. Det virker som om den har nådd sitt spredningspotensiale, og den har utvist moderat evne til å konkurrere ut lokale arter, så den har fått status SE (svært høy risko). I Sørlige deler av landet dominerer denne nå mange veikanter. Og strandsteinkløver har status LO (lav risiko) da den også sprer seg moderat mye og har en lav evne til å konkurrere ut lokale arter. De to førstnevnte artene er derfor høyrisikoarter på Fremmedartslista.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Steinkløverslekten – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Steinkløverslekten i Encyclopedia of Life 
(en) Steinkløverslekten i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Steinkløverslekten hos Artsdatabanken 
(sv) Steinkløverslekten hos Dyntaxa 
(en) Steinkløverslekten hos ITIS 
(en) Steinkløverslekten hos NCBI 
(en) Steinkløverslekten hos The International Plant Names Index 
(en) Steinkløverslekten hos Tropicos 
(en) Kategori:Melilotus – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Melilotus – detaljert informasjon på Wikispecies
Christine Istad

Christine Istad (født 8. april 1963 i Sverige) er en norsk billedkunstner, kjent for sine multimediale verk der fotografi og video vises samtidig. Hun er datter av grafiker Lars Christian Istad og søster til skulptør Peder Istad, oppvokst i Molde og bosatt i Haslum. Hun studerte ved Manger Folkehøgskule (1981–82), Strykejernet kunstskole i Oslo (1982–83), Parsons School of Design i New York City (1983–84) og Westerdals School of Communication reklameskole i Oslo (1985–87), og har hatt nasjonale og internasjonale utstillinger siden 1999. Utover flermedial kunst kombinerer hun også med musikk, blant annet Arve Henriksens trompet og stemme.
Etter flere studiereiser til Japan ble hun festivalkunstner ved Moldejazz 2008. Hun har hatt seks utstillingsprosjekter på Henie Onstad Kunstsenter, blant annet Elevator 2005, 505050 outdoor project 2008, Frozen Landscape 2008, Lost Garden 2012, Traveling SUN 2014-2015. Kunstmuseet Kube i Ålesund 2009. Innkjøpt av blant annet St. Olavs Hospital, Statsministerens Kontor, Norges Bank, Universitetet i Oslo, Utdanningsdepartementet, Gjensidige Forsikring, Bærum Kommune etc.


== Utgivelser ==
Brødmat (Messel Forlag, 2002), med Tom Victor Gausdal og Synøve Dreyer
Min reise til Hellas (Damm, 2004), med Kari Gjæver Pedersen og Gry Moursund
Vikingkonger (Gyldendal, 2006), med Kari Gjæver Pedersen og Anne Britt Meese
Hvordan komme til Nirvana uten å dø først(Arneberg Forlag/Cappelen Damm, 2018) med Kari Gjæver Pedersen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==

(no) Publikasjoner av Christine Istad i BIBSYS
Yonglingmausoleet

Det er også et annet Yongling-mausoleum i provinsen Sichuan.Yongling-mausoleet er et keiserlig mausoleum fra det kinesiske Qing-dynastiets tid (1644–1911). Det ligger ved foten av Qiyuan-fjellet, nordvest for byen Yongling i det autonome mandsjufylket Xinbin i provinsen Liaoning.
Begravd i dette mausoleet er Nurhacis, det vil si Taizu-keiserens, fjerne forfader, oldefar, bestefar, far, onkler og koner. 
Opprinnelig var mausoleet kalt Xingjingling. Det ble bygd i 1598, det vil si i den senere del av Ming-dynastiets tid. Det ble ombygd en rekke ganger i Qing-tidens Kangxi- og Qianlong-keisere. 
Mausoleet er omgitt av murer og består av forhall og det som kalles kvadratbyen (Fangcheng) og skattkammerbyen (Baocheng). Foran forhallen står det en rød seremoniell port som vender mot fire paviljonger som står på rekke. I disse paviljongene er det minnesteler som forteller om de fire nevnte forfedres levnet. 
Nord for paviljongene er kvadratbyen med hovedhallen, Qiyun-palasset. Dette er den mest forseggjorte delen av hele anlegget. Bak palasset ligger skattkammerbyen med mausoleer mot øst og mot vest.  
Yongling-mausoleet har ingen underjordisk hall.
Milan Channel

Milan Channel er en abonnement-basert kanal, dedikert til den italienske fotballklubben AC Milan. Kanalen tilbyr Milan-fans eksklusive intervjuer med trenere og spillere, kamper, repriser fra Serie A, Coppa Italia, Champions League og fotballnyheter.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Milan TV – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Milan Channel på youtube
Liu Qi

Liu Qi  (kinesisk: 刘淇, pinyin: Liú Qí, født i november 1942 i Wujin i Jiangsu i Kina) er leder det kinesiske kommunistpartis avdeling i den kinesiske hovedstaden Beijing. Hans tittel er komitésekretær for kommunistpartiet i byen. Han er også medlem av Politbyrået for sentralkomiteen for det kinesiske kommunistparti. Han betraktes som medlem av «Shanghaiklikken».
Han ble utdannet ved den metallurgiske avdeling ved Beijings institutt for jern- og stål-ingeniører. Han var borgermester av Beijing fra 1999 til 2003. Hans etterfølger ble Meng Xuenong, som i sin tur ble erstattet av Wang Qishan etter utbruddet av SARS-epidemien.
Liu Qu var også leder for komiteen som forberedte Beijing søknad om de olympiske leker i 2008, og ledet deretter organisasjonskomiteen for forberedelsene av lekene.


== Eksterne lenker ==
(en) Liu Qi hos China Vitae