jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Stor vannkalv

Stor vannkalv  (Dytiscus marginalis) er en bille og tilhører familiegruppen vannkalver. I Norge finnes den nord til Nordland. Det finnes flere lignende arter, og en litt mindre art, Dytiscus lapponicus, finnes over hele landet. Vannkalver er rovdyr.


== Utseende ==

Stor vannkalv  har en oval fasong slik som hos alle vannkalver. Hode, bryst og bakkropp danner én kurve, noe som reduserer vannmotstanden når de svømmer. Hodet er bredt og noe skovlformet (med en mer eller mindre skarp fremkant). Brystet (pronotum) er bredere enn langt. Kroppen er nokså flattrykt, mye bredere enn høy. Hannene har glatt overflate på dekkvingene, mens hunnen har langsgående riller. Fasettøynene er relativt små og ikke utstående. Antennene er trådformede.
Den er mellom 30 og 35 millimeter lang som voksen. Larven er i sine siste larvestadier omtrent dobbelt så stor.
Fargen er svart med gule sidekanter langs kroppen. Brystskjoldet (pronotum) er kantet med gult hele veien rundt.
Hunnen har almindelige framføtter, mens hannen har brede framføtter.  De er utvidet med noen sugeskåler den bruker under paring, for å holde seg fast på hunnens rygg. Bakbeina er typiske for vannkalver. Leggene (tibiae) og fotleddene (tarsene) er avflatet og utstyrt med tette frynser av lange hår som virker som årer.


== Levevis ==
De voksne billene, og særlig larvene, er grådige rovdyr. De lever av andre mindre dyr, som insekter, men også små fisker.  Larvestadiene er i ferskvann. De voksne vannkalvene flyr godt og kan derfor påtreffes et stykke fra vannet. Vannkalvene svømmer raskt med symmetriske bevegelser, det vil si at begge beina i et par går framover og bakover samtidig.
Stor vannkalv finnes i stillestående ferskvann, både i mer næringsfattige myrdammer og i vegetasjonsrike (næringsrike) dammer. De har ikke gjeller og er avhengige av å hente oksygen fra luften. Man kan se både voksne og larver hengende fra vannoverflaten, der bare bakkroppsspissen bryter overflatehinna. De voksne billene lagrer luft under dekkvingene.
Stor vannkalv tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie,  en hvileperiode, der vannkalvens indre og ytre organer endres.  Stor vannkalv lever i ferskvann både som larver og som voksne. Det eneste stadiet som er på land er puppestadiet. Når larven er fullt utvokst i juli, kryper den på land, graver ut et kammer i løs jorden eller lignende, hvor puppestadiet tilbringes.
Stor vannkalv kan leve flere år.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) stor vannkalv i Encyclopedia of Life 
(en) stor vannkalv i Global Biodiversity Information Facility 
(no) stor vannkalv hos Artsdatabanken 
(sv) stor vannkalv hos Dyntaxa 
(en) stor vannkalv hos Fauna Europaea 
(en) stor vannkalv hos Fossilworks 
(en) stor vannkalv hos ITIS 
(en) stor vannkalv hos NCBI 
(en) Kategori:Dytiscus marginalis – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Dytiscus marginalis – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Dytiscus marginalis – detaljert informasjon på Wikispecies
Eik skole

Eik skole (tidligere Mortenåsen skole) er en barneskole som ligger på Eik i Tønsberg kommune i Vestfold. Skolen har over 430 elever. Skolen ligger nær skogen, Eikhallen, en arbeidskirke og fotballbaner.
Skolen ble bygget i 1978 som avlastning for daværende Eik skole som ble bygd i 1958 og lå i bygningene som frem til 2008 var en del av Høgskolen i Vestfold avdeling Eik. Den nye barneskolen på Eik fikk navnet Mortenåsen skole. I 1993 ble Mortenåsen utvidet slik at den også kunne ta imot elevene fra den gamle barneskolen som da ble nedlagt. Mortenåsen  skole skiftet samtidig navn til Eik skole.
Skolens rektor er Håkon Follesø

		


== Eksterne lenker ==
(en) Schools in Tønsberg, Norway – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Sem og Slagen  bygdebok fra 1959 om gamle Eik skole som ble bygd 1958
Vestfoldskolen gjennom 250 år (1991)
Skråfoto av Eik skole
Acilius sulcatus

Acilius sulcatus  er en bille som tilhører familien vannkalver.
I Norge finnes over hele landet. Den kan forveksles med den lignende arten Acilius canaliculatus, men denne er ikke like vanlig.


== Utseende ==
Acilius sulcatus  har en oval fasong slik som hos alle vannkalver. Hode, bryst og bakkropp danner én kurve, noe som reduserer vannmotstanden når de svømmer. Hodet er bredt og noe skovlformet, med en mer eller mindre skarp fremkant. Brystet (pronotum) er bredere enn langt. Brystskjoldet (pronotum) er mørkt og kantet med gult hele veien rundt, det har en markert gul avlang flekk midt på. Kroppen er nokså flattrykt, mye bredere enn høy. Dekkvingene har langsgående striper. Fasettøynene er relativt små og ikke utstående. Antennene er trådformede.
Den er mellom 16 og 18 millimeter lang som voksen. Larven er i sine siste larvestadier omtrent dobbelt så stor, nær 30 millimeter.
Fargen er svart og gul. Brystskjoldet (pronotum) er kantet med gult hele veien rundt.
Hunnen har alminnelige framføtter, mens hannen har brede framføtter.  De er utvidet med noen sugeskåler den bruker under paring, for å holde seg fast på hunnens rygg. Bakbeina er typiske for vannkalver. Leggene (tibiae) og fotleddene (tarsene) er avflatet og utstyrt med tette frynser av lange hår som virker som årer. 


== Levevis ==
De voksne billene, og særlig larvene, er grådige rovdyr.  Både de voksne billene og  larvene er raske og elegante svømmere.  Larvestadiene er i ferskvann. De voksne vannkalvene flyr godt og kan derfor påtreffes et stykke fra vannet. Vannkalvene svømmer raskt med symmetriske bevegelser, det vil si at begge beina i et par går framover og bakover samtidig.
Acilius sulcatus finnes i stillestående ferskvann, både i mer næringsfattige myrdammer og i vegetasjonsrike (næringsrike) dammer. De har ikke gjeller og er avhengige av å hente oksygen fra luften. Man kan se både voksne og larver hengende fra vannoverflaten, der bare bakkroppsspissen bryter overflatehinna. De voksne billene lagrer luft under dekkvingene.
Acilius sulcatus tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie,  en hvileperiode, der vannkalvens indre og ytre organer endres. Acilius sulcatus lever i ferskvann både som larver og som voksne. Det eneste stadiet som er på land er puppestadiet. Når larven er fullt utvokst, kryper den på land, graver ut et kammer i løs jorden eller lignende, hvor puppestadiet tilbringes.


== Galleri ==

		
		
		
		
		
		


== Eksterne lenker ==
(en) Acilius sulcatus i Encyclopedia of Life 
(en) Acilius sulcatus i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Acilius sulcatus hos Artsdatabanken 
(sv) Acilius sulcatus hos Dyntaxa 
(en) Acilius sulcatus hos Fauna Europaea 
(en) Acilius sulcatus hos ITIS 
(en) Acilius sulcatus hos NCBI 
(en) Kategori:Acilius sulcatus – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Acilius sulcatus – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Acilius sulcatus – detaljert informasjon på Wikispecies
Bjørn Jenseg

Bjørn Erling Jenseg (født 28. juli 1932 i Sarpsborg, død 4. mars 2008) var en norsk skuespiller. Fra 1968 til han gikk av med pensjon i 2003 var han knyttet til Det norske teatret. Bjørn Jenseg var gift med Grete Randsborg Jenseg. 


== Karriere ==
Jenseg startet sin skuespillerkarriere på Folketeatret i 1956.  I perioden 1959–1960 turnerte han sammen med Odd Furøy i et eget eksperimentteater, Studiescenen.  Deretter var han fem år på Trøndelag Teater, siden kom han til Rogaland Teater og var der fra 1965 til 1968 før han kom til Det Norske Teatret. Han var en karakterskuespiller som behersket klassisk dramatikk og psykologisk realisme så vel som musikkteater og moderne poetisk og absurd teater.


== Roller og stykker ==
Onkel Toms hytte 1956
Timmy i Se deg om i vrede av John Osborne
George i Hvem er redd for Virginia Woolf? av Edward Albee
Tittelrolle Macbeth av William Shakespeare
Tittelrolle Brand av Henrik Ibsen
Krogstad i Et dukkehjem av Ibsen
Flere roller i Keiser og Galileer av Ibsen
Tulio i Stiftelsen av Antonio Buero Vallejo
Obersten i Spøksonaten av August Strindberg
Tittelrolle i Undin av Jean Giraudoux
Heimkomin son av Arne Garborg tilrettelagt som kabaret for videregående skole.


== Filmer ==
Bjørn Jenseg er registrert som medvirkende i 29 filmer i IMDb. Her nevnes noen av dem:

Bobbys krig (1974)
Den siste Fleksnes (1974)
Over grensen (1987)
Svampe (1990)
Salmer fra kjøkkenet (2003)
O' Horten (2007)


== Referanser ==


== Kilder ==
Svein Erik Brodal: Minneord i Aftenposten kultur mandag 17. mars 2008


== Eksterne lenker ==
(en) Bjørn Jenseg på Internet Movie Database 
(no) Bjørn Jenseg hos Sceneweb 
(sv) Bjørn Jenseg i Svensk Filmdatabas 
(da) Bjørn Jenseg på Filmdatabasen 
(fr) Bjørn Jenseg på Allociné 
(en) Bjørn Jenseg på AllMovie 
(en) Bjørn Jenseg hos The Movie Database 
(en) Bjørn Jenseg hos Behind The Voice Actors
Tramlink

Tramlink er et nettverk av trikkelinjer i Sør-London. Trikkene kjører fra Wimbledon i vest, til Beckenham Junction, Elmers End og New Addington i øst. Nettverkets hovedtyngde ligger i byen Croydon, og var tidligere kjent som Croydon Tramlink.
Trikkene drives av selskapet FirstGroup på vegne av Stor-Londons transportetat Transport for London.


== Galleri ==

		
		


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Tramlink – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Tramlink – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
Könskriget

Könskriget (norsk: «Kjønnskrigen») er en svensk dokumentar i to deler, hver på en time, skapt av journalisten Evin Rubar. Dokumentaren handler om det Rubar omtaler som ekstremfeminisme og dens innflytelse i svensk politikk, og fokuserte særlig på den svenske krisesenterbevegelsen ROKS, den senere oppløste organisasjonen Bellas vänner, tidligere likestillingsminister og visestatsminister Margareta Winberg og professor Eva Lundgren. Dokumentaren ble produsert av Nordisk Film og sendt i programserien Dokument inifrån på Sveriges Television i 2005 (15. og 22. mai). Dokumentaren førte til betydelig debatt i Sverige og Norge.
Den første delen av dokumentaren ble felt for partiskhet av Granskningsnämnden för radio och TV i mars 2006. Rubar klaget avgjørelsen inn for Justitieombudsmannen og beskyldte nemdlederen, Lena Adelsohn Liljeroth (Moderaterna), for å være partisk fordi hun på 80-tallet hadde hatt befatning med krisesenterbevegelsen. Justitieombudsmannen avviste klagen fra Rubar og avgjørelsen fra granskningsnemnda ble dermed stående.
Til tross for at dokumentaren ble felt for uhederlighet av den statlige granskningsnemnda, fikk Rubar både journalistprisen Kristallen og SVTs likestillingspris for den.


== Se også ==
Misandri


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(sv) Könskriget del 1
(sv) Könskriget del 2
(en) Könskriget på Internet Movie Database
Gunilla Ekberg

Gunilla Ekberg er en kanadisk-svensk jurist, som fra 2002 til 2006 var ansatt i det svenske Näringsdepartementet som regjeringens ekspert på menneskehandel og prostitusjon.
Hun er utdannet sosionom ved Lunds universitet og jurist ved University of British Columbia i Canada. Hun har vært canadisk statsborger siden 2003.


== Könskriget ==
Ekberg ble utsatt for sterk kritikk etter at hun i 2005 i forbindelse med dokumentaren «Könskriget» truet programskaperen Evin Rubar med at Rubar ikke ville få hjelp ved krisesentre fordi hun var en «sviker». Mange krevde Ekbergs avgang, men likestillingsminister Jens Orback uttalte at Ekberg hadde hans fulle tillit. Ekberg ble intervjuet i forbindelse med at hun etter en samtale med Alexa Wolf hadde hjulpet fem kvinner fra foreningen Bellas vänner med å flykte fra Sverige til Norge og gjemme seg på ulike krisesentre.


== Referanser ==
Avdelningen för samhällsvetenskaplig genusforskning

Avdelningen för samhällsvetenskaplig genusforskning er en avdeling ved Uppsala universitet som driver samfunnsvitenskapelig kjønnsforskning. Siden opprettelsen ved årsskiftet 2003 har avdelingens forskningsleder vært professor Eva Lundgren.
Avdelningen för samhällsvetenskaplig genusforskning var opprinnelig en frittstående avdeling ved Uppsala universitet, men har siden 1. januar 2007 organisatorisk vært en del av Sociologiska institutionen.


== Eksterne lenker ==
https://web.archive.org/web/20100822183146/http://www.samgenus.uu.se/
Michael Kimmel

Michael Scott Kimmel (født 1951) er en amerikansk sosiolog og mannsforsker. Han har siden 1980-tallet vært en av verdens mest innflytelsesrike og siterte forskere på menn og maskulinitet, og er blant verdens mest siterte nålevende sosiologer.
Han er «fremragende professor» (distinguished professor) i sosiologi ved State University of New York at Stony Brook i New York og har vært redaktør for tidsskriftet Men and Masculinities. Kimmel er også talsmann for organisasjonen NOMAS (The National Organization For Men Against Sexism). Kimmel identifiserer seg som profeminist. Kimmel har også vært professor II ved Universitetet i Oslo.


== Publikasjoner (utvalg) ==
Changing Men: New Directions in the Study of Men and Masculinity, SAGE Publications, 1987.
Absolutism and its Discontents: State and Society in 17th Century France and England. Transaction, 1988.
Revolution: A Sociological Perspective. Temple University Press, 1990.
Men Confront Pornography. Crown, 1990; New American Library, 1991.
Against the Tide: Pro-Feminist Men in the U.S., 1776-1990, Beacon, 1992.
Men's Lives (with Michael Messner). Macmillan, 1989, 1992, 1995.
The Politics of Manhood. Temple University Press, 1995.
Manhood in America: A Cultural History. Free Press, 1996.
The Gendered Society. Oxford University Press, 2000
Men & Masculinities: A Social, Cultural, and Historical Encyclopedia, ABC-CLIO, 2003 (Michael Kimmel, Amy Aronson)
Handbook of Studies on Men and Masculinities, SAGE Publications, 2004 (red., med Jeff Hearn og Robert Connell)
The Gender of Desire: Essays on Masculinity. State University of New York Press, Albany. 2005


== Referanser ==
Judith Butler

Judith Pamela Butler (født 24. februar 1956 i Cleveland i Ohio) er en amerikansk filosof, litteraturteoretiker og kjønnsforsker. Hen er professor i retorikk og sammenlignende litteraturvitenskap ved University of California, Berkeley og med en bistilling ved European Graduate School. Hens arbeid har vært innflytelsesrikt i politisk filosofi, etikk, feminisme og skeiv teori.
Butler er særlig kjent for bøkene Gender Trouble: Feminism and the Subversion of Identity (1990) og Bodies That Matter: On the Discursive Limits of Sex (1993), som utfordret det som til da hadde vært konvensjonell tenkning om kjønn, introduserte begrepet «performativitet» og la grunnlaget for skeiv teori. Denne teorien fikk stor innflytelse i feminisme og kjønnsforskning fra 1990-årene og etablerte Butler som en av de mest kjente og siterte forskerne innen kjønn.Butler har også lenge støttet LHBT+-bevegelsen, og engasjert seg i flere politiske saker. Hen har kritisert islamofobi og Israels behandling av palestinerne, med utgangspunkt i sitt eget jødiske ståsted og en langvarig interesse for jødisk etikk. Butler har i denne forbindelse opplevd kritikk for å anerkjenne de islamistiske terrororganisasjonene Hamas og Hizbollah som en del av den globale venstreorienterte bevegelse, men uten å utfordre deres syn på kvinner, skeive og jøder.Hen fikk Adornoprisen i 2012.


== Notiser ==


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Judith Butler – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Judith Butler / European Graduate School Arkivert 30. september 2012 hos Wayback Machine.
(de) Judith Butler i Perlentaucher
Jeff Hearn

Jeff(ery) Richard Hearn (født 5. august 1947) er en britisk sosiolog og mannsforsker som forsker innen kritisk mannsforskning (Critical studies on men).
Etter å ha studert ved universitetene i Oxford (1965–1973) og Leeds (1973–1974), hvor han spesialiserte seg i organisasjonssosiologi, tok Jeff Hearn PhD-graden ved universitetet i Bradford i 1986 med en avhandling om samfunnsteori og -planlegning og patriarkatsteorier. Hans første bok ble utgitt i 1983, og var en materialistisk analyse av menns relasjoner til barn. I 1987 kom Sex at Work, om makt og seksualitet i organisasjoner, og samme år The Gender of Oppression, en nymarxistisk, profeministisk patriarkatskritikk.
Hans forskning konsentrerer seg om maktkritisk kjønnsforskning med fokus på menns vold mot kvinner og barn, organisasjonssosiologi med fokus på kjønn, seksualitet og vold i organisasjoner, virkning av globalisering på menn, organisasjoner, ledelse og sosiale velferdssystemer, sosialteori og kultursosiologi.
Hearn har undervist ved bl.a. University of Bradford, University of Manchester, Sunderland, Åbo Akademi og Universitetet i Oslo. Han har tidligere vært professor ved Svenska handelshögskolan i Helsingfors.
Hearn er medredaktør for bl.a. tidsskriftene Gender, Work and Organization og Men and Masculinities.


== Prinsipper for kritisk mannsforskning ==
Jeff Hearn ble aktiv i den profeministiske mannsbevegelsen i studiedagene. Sammen med David Morgan, Colin Creighton, Chris Middleton, Ray Thomas og Clive Pearson utarbeidet han noen grunnleggende prinsipper for mannsforskningen, utgitt som Changing men's sexist practice in sociology i 1983. Prinsippene ble videreutviklet og utgitt i tidsskriftet Achilles' Heel i 1987, og utvidet med et ekstra prinsipp av Hearn og Morgan i boken Men, Masculinities and Social Theory. Prinsippene går ut på at kritisk mannsforskning skal være profeministisk og respektere kvinneforskningens autonomi, være kritisk til menns praksiser, være tverrfaglig og være selvkritisk i forhold til egen forskning.


== Litteratur ==
Jeff Hearn: Men in the Public Eye. The Construction and Deconstruction of Public Men and Public Patriarchies, London/New York 1992, ISBN 041507620X
Jeff Hearn: The Violences of Men. How Men Talk About and How Agencies Respond to Men's Violence to Women, London 1998, ISBN 0803979401
Jeff Hearn, Jennie Popay, Jeanette Edwards (ed.): Men, Gender Divisions and Welfare, London/New York 1998, ISBN 0415119715
Jeff Hearn, W.Parkin: Gender, Sexuality and Violence in Organizations: the Unspoken Forces of Organization Violations, London 2001, ISBN 0761959122
Jeff Hearn,  T. Heiskanen (ed.): Information Society and the Workplace: Spaces, Boundaries and Agency, London 2004, ISBN 0415272238
Jon Carin

Jon Carin (født 21. oktober 1964 i New York) er en amerikansk musiker. Han er spesielt kjent for å spille tangentinstrumenter, men er også en profesjonell gitarist, bassist, trommeslager og vokalist. Han er mest kjent for sitt samarbeid med det britiske bandet Pink Floyd. Han har bidratt på alle album og opptredener til bandet siden 1987, og var medkomponist på singelen «Learning to Fly» På 2000-tallet har han jobbet mye med solokarrierene til bandets gitarist David Gilmour og bassist Roger Waters. Han startet sin karriere som vokalist og keyboardist i bandet Industry tidlig på 1980-tallet. Bandet fikk en hit med låten «State of the Nation» i 1983, og fulgte opp med albumet Stranger to Stranger. Kort tid etter ble bandet oppløst og Carin ble en del av bandet til Roxy Music-vokalist Brian Ferry. Senere har han jobbet blant annet med The Who, Pete Townshend, Seal, Elvis Costello, The Chieftains, Spinal Tap, og Richard Butler. I tillegg til å være musiker er Carin også låtskriver og plateprodusent.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Jon Carin – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Jon Carin på Internet Movie Database 
(en) Jon Carin hos The Movie Database 
(en) Jon Carin på Discogs 
(en) Jon Carin på MusicBrainz 
(en) Jon Carin på Encyclopaedia Metallum 
(en) Jon Carin på AllMusic
Martin Philippson

Martin Emanuel Philippson (født 27. juni 1846 i Magdeburg, død 2. august 1916 i Berlin) var en tysk historiker.
Han var sønn av rabbineren Ludwig Philippson og bror av geografen Alfred Philippson. Etter å ha tatt Abitur i hjembyen studerte Philippson historie ved Universitetet i Bonn. Senere fortsatte han studiene ved Universitetet i Berlin, der han tok doktorgraden.
I 1871 ble han habilitert ved Universitetet i Bonn, 25 år gammel. Fire år senere ble han utnevnt til ekstraordinær professor. Han kunne imidlertid ikke få en fast lærestol (ordinariat), vel på grunn av sin jødiske tro. Av denne grunn aksepterte han i 1878 et professorat i historie ved Universitetet i Brussel. 
Nasjonalistiske kolleger ved universitetet la imidlertid ikke skjul på sin antityske og antijødiske holdning, og Philippson opplevde utfrysning og mobbing. Dette førte til at han i 1890 sa opp stillingen og la ned sine verv i Brussel for å vende tilbake til Tyskland. Der slo han seg ned i Berlin som selvstendig vitenskapelig forfatter.
I Berlin deltok Philippson også i grunnleggelsen av Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaft des Judentums. Senere ble han av Deutsch-Israelitische Gemeindebund valgt til å lede foreningen. Han ble også innvalgt i styret i Verband deutscher Juden.
Philippson var gift med Ida Ephraim (1855–1940). Hans grav befinner seg på Jüdischer Friedhof Berlin-Weißensee.


== Publikasjoner ==
Der Grosse Kurfürst Friedrich Wilhelm von Brandenburg. 3. bd., Berlin: Cronbach 1897 – 1903
Neueste Geschichte des jüdischen Volkes (1907–1911)


== Referanser ==
By på fylkesnivå

En by på fylkesnivå (kinesisk: 县级市; pinyin: Xiànjí shì) er i kinesisk kontekst en politisk territoriell enhet på tredje rangs nivå i Folkerepublikken Kina. 
I Folkerepublikken Kina er det to administrative inndelinger på to høyere nivåer enn dette. Øverste inndeling er på provinsnivå, og nest øverste nivå er enheter på prefekturnivå. 
Det tredje nivået, som kalles enheter på fylkesnivå, er det også andre enheter med annen nomenklatur, som fylker, autonome fylker, bannere, autonome bannere og distrikter. 


== Byfylkeregjering ==
Ettersom Det kinesiske kommunistparti er den sentrale statsbærende regjeringsinstitusjon i hele Fastlands-Kina, har ethvert territorielt politisk nivå en lokal partikomite. Det finnes dessuten en Folkeregjering for byfylket. Ofte er det en betydelig overlapping av personkretsen i ledelsen for de to parallelle ledelsene.
Baise (Guangxi)

Baise (kinesisk: 百色, pinyin: Bósè (før), Bǎi Sè (nå)) er en by på prefekturnivå i den autonome region Guangxi Zhuang i Folkerepublikken Kina.
Baise ligger nordvest i Guangxi og grenser til provinsene Guizhou og Yunnan, og til Vietnam. Den ligger midt i mellom tre sørvestkinesiske administrasjonshovedsteder, Nanning, Kunming, og Guiyang. Av arealet på 3.726 km² er mer enn 55% skog.
Baises klima er tropisk, og det ligger i monsunområdet. Den årlige nedbør er gjennomsnittlig på 1115 mm, og snittemperaturen er 22°C.
Baise ble grunnlagt i 1730.


== Administrasjonsenheter ==
Byprefekturet Baise har jurisdiksjon over ett distrikt (区 qū), 10 fylker (县 xiàn) og ett autonomt fylke (自治县 zìzhìxiàn).


== Demografi ==
I prefekturet er de vesentlige folkesgrupper zhuang, han, yao, hui og miao.


== Samferdsel ==
Kinas riksvei 323 løper gjennom området. Den begynner i Ruijin i provinsen Jiangxi og fører gjennom Guangdong og Guangxi og ender opp i Lincang i Yunnan, på grensen mot Burma.
Kinas riksvei 324 fører gjennom området. Den går fra Fuzhou i provinsen Fujian og gjennom Guangdong, Guangxi, Guizhou, og ender i Kunming i Yunnan.


== Økonomi ==
Baise er en av Kinas viktigste produsenter av aluminium, med både gruvedrift, foredling og produksjon av aluminiumsprodukter. Det tropiske klimaet tilrettelegger for en stor fruktproduksjon. Ellers er trevirke g treprodukter viktige, likesom petroleum, naturgass, kobber og kvarts. Baise er også  Guangxis tredje største produsent av vannkraft med en årlig produksjon på fem millioner kilowatt.


== Turisme ==
Baise har betydelig naturskjønnhet. De skogdekte fjellområdene har mange plante- og dyreslag. Grensetraktene er blant de mist utviklede deler av Kina. Dette, sammen med det etniske mangfoldet, har vært gunstig for utviklingen av turistnæringen.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Baise – kategori av bilder, video eller lyd på Commons