jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Fylkesvei 7280

Fylkesvei 7280 går mellom Silvalen og Grindstrand i Herøy kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 164.


== Kommuner og knutepunkter ==

 Herøy
828Fylkesvei 828 Silvalen
Grindstrand


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart

(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger Fv7280
(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger
David Browning

David Browning (født 5. juni 1931, død 14. mars 1956 i Kansas) var en amerikansk stuper som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors.
Browning ble olympisk mester i stuping under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Han vant konkurransen i sviktstup foran sin landsmann Miller Anderson.


== OL-medaljer ==
 1952  Helsingfors  -  Gull i stuping, svikttup  USA


== Eksterne lenker ==
(en) David Browning – Olympics.com 
(en) David Browning – Olympedia 
(en) David Browning – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) David Browning – FINA 
(en) David Browning – Swimming Hall of Fame 
(en) David Browning – TheSports.org
Robert Clotworthy

Robert «Bob» Lynn Clotworthy (født 8. mai 1931 i Newark, New Jersey, død 1. juni 2018 i Salt Lake City, Utah) var en amerikansk stuper som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors og 1956 i Melbourne.
Clotworthy vant en olympisk bronsemedalje i stuping under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Han kom på tredjeplass i sviktstup bak sine landsmenn David Browning og Miller Anderson.
Fire år senere, under Sommer-OL 1956 i Melbourne, ble han olympisk mester i sviktstup.


== OL-medaljer ==
1956  Melbourne  -  Gull i stuping, svikttup
1952  Helsingfors  -  Bronse i stuping, svikttup


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Robert Clotworthy – Olympedia 
(en) Robert Clotworthy – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Robert Clotworthy – databaseOlympics.com (arkivert) 
(en) Robert Clotworthy – FINA 
(en) Robert Clotworthy – Swimming Hall of Fame
Rolf Martin Angeltvedt

Rolf Martin Angeltvedt (født 1966) er daglig leder for Stiftelsen Helseutvalget.Rolf M. Angeltvedt har vært leder av Helseutvalget siden 2003, men har jobbet med hiv og aids siden 1994. Rolf Martin Angeltvedt mottok prisen «Årets æreshomo» i 2005. Han har skrevet boken Gaykids sammen med Lill-Ann Chepstow-Lusty og Bera Moseng i 2008.


== Referanser ==
Walter Buch

Walter Buch (født 24. oktober 1883, død 12. november 1949) var en tysk jurist, nazist, arméoffiser og SS-general (Obergruppenführer).
Buck deltok i første verdenskrig og hadde graden major ved krigens slutt. Han ble tildelt flere utmerkelser, blant annet Jernkorset i begge klasser.Han ble medlem i NSDAP i 1922, og i august 1923 ble han lederen for SA i Franken. Han gikk senere over til SS. 
Etter det mislykkede kuppet 9. november 1923 flyktet de fleste SA-ledere fra landet. Buch kom tilbake til München allerede 4 dager etter kuppet. Buch opprettholdt jevnlig kontakt med Hitler som ble dømt til fengsel i ett år. 
Den 2. september 1929 giftet SS-medlemmet og senere Hitlers sekretær Martin Bormann seg med Walter Buch sin datter Gerda (født 23. oktober 1909 i Konstanz). Buch og Hitler var til stede som vitner.  
I 1936 ble det hevdet i et anonymt brev at Buch var gift med en halv-jøde. I løpet av den på følgende etterforskningen til Gestapo kom det for dagen at brevet var skrevet av Wilhelm Kube, som Buch hadde undersøkt på grunn av bekymringer over sitt privatliv og sin lederstil. 
Buch var også ansvarlig for "legalisering" av partimedlemmenes "utskeielser under den såkalte krystallnatten (9. november 1938). Bush erklærte etter etterforskningen at nazistene som var ansvarlig for mer enn hundre jøders dødsfall bare hadde fulgt ordre. 
Etter krigen ble Buch tatt til fange og dømt under Nurnbergprosessen til fem år i en arbeidsleir. Han begikk selvmord i 1949.


== Referanser ==


== Kilder ==
Tredje riket från uppgång till fall: en uppslagsbok (svensk). Stockholm: Ersatz. 2008. s. 75–76. ISBN 978-91-88858-32-0. 
Das Personenlexikon zum Dritten Reich (tysk). Frankfurt am Main: Fischer Taschenbuch Verlag. 2007. s. 79–80. ISBN 978-3-596-16048-8. 
Who's Who in Nazi Germany (engelsk). London: Routledge. 2002. ISBN 0-415-26038-8.
Earl Smith

Earl «Chinna» Smith (født 6. august 1955) er en jamaicansk gitarist og låtskriver. Av alle Grammyvinnende reggaelåter har «Chinna» vært involvert i over halvparten.«Chinna» har spilt med alle av Jamaicas mest profilerte artister, blant andre Peter Tosh, Culture, Bob Marley and the Wailers, Jimmy Cliff, Burning Spear, Bunny Wailer, Johnny Clarke, Black Uhuru, The Heptones, Sizzla, Matabaruka, Dennis Brown, Kiddus-I, Ziggy Marley and the Melody Makers, Mighty Diamonds, Lee Perry and the Upsetters, King Tubby, Augustus Pablo, The Abyssinians, Freddie McKay, Gregory Isaacs, I-Roy, Junior Byles,Max Romeo, Dillinger, Wailing Souls. Han har også arbeidet med flere ikke-jamaikanske artister som Amy Winehouse, Lauryn Hill, Erykha Badu, Eve og Joss Stone. «Chinna» har også spilt sammen med det nord-norske reggaebandet Irie Darlings.
Han er bosatt i Kingston, Jamaica, «in his yard». I 1978 dukket «Chinna» opp i den jamaicanske spillefilmen Rockers med trommeslageren Leroy «Horsemouth» Wallace i hovedrollen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Earl Smith på Discogs 
(en) Earl Smith på Discogs 
(en) Earl Smith på Discogs 
(en) Earl Smith på MusicBrainz 
(en) Earl Smith på Songkick
Gravkammeret i Tinkinswood

Gravkammeret i Tinkinswood (walisisk Siambr Gladdu Tinkinswood), også kjent som Castell Carreg, Llech-y-Filiast og Maes-y-Filiast, er et megalittisk gravkammer, bygget en gang for 6 000 år siden i neolittisk tid i Vale of Glamorgan i nærheten av Cardiff i Wales.
Dens struktur er en dysse, som var den vanligste megalittiske strukturen i Europa. Dyssen er tilsvarer en Severn-Cotswold-grav, og består av en stor dekkstein på toppen og med mindre oppreiste steiner som holder denne oppe. Kalksteinen øverst veier rundt regnet 36 tonn og måler 7,4 meter x 4,2 meter; det er antatt å være den største på De britiske øyer og dessuten også i Europa. Den ville ha krevd rundt 200 mennesker for å løfte steinen i dens korrekte posisjon.. Den var opprinnelig dekket av jordhaug, men den har forsvunnet over tid. Den gjenværende haugen bak steinstrukturen måler rundt regnet 40 m x 18 m i størrelse..


== Historie ==
Tinkinswood var en gang en landsby, men alt som er igjen i dag er gravkammeret som ble bygget for rundt 6000 år siden og rundt regnet 1000 år før Stonehenge ble konstruert. Stedet ble utgravd i 1914 og på innsiden av gravkammeret ble det funnet 920 menneskebein hvor bortimot alle av disse var brutt i to. Det viste at minst førti mennesker i all aldre og kjønn ble gravlagt her i løpet av neolittisk tid, og tyder på at gravkammeret ble benyttet av hele bosetningen. De døde ble antagelig etterlatt ubeskyttet inntil de ble flyttet inn i gravkammeret. Steintøy og keramikk preget av neolittisk stil og fra traktbegerkulturen (engelsk Beaker culture) er blitt funnet, noe som antyder at gravkammeret har blitt benyttet av et samfunn over en lang periode av tid, antagelig opp til tidlig bronsealder. Restaureringsarbeid har blitt gjort på denne tiden med en søyle av teglstein for å støtte den store dekksteinen.Fra stedet går det to parallelle linjer med steiner i form av en veg som leder fra gravkammeret og mot sørøst. Langs en andre veg til nordøst ligger det også mange steiner. En enkelt stor stein som står i øst, og to flate, parallelle stående steiner peker mot toppen av høyden Coed Sion Hill som ligger i nærheten.Stedet blir administrert av Cadw, som er en statlig fortidsminneforening i Wales ansvarlig for beskyttelse, bevaring og fremme av den bygde fortidsminnearven i Wales.


== Myter og legender ==
Mange av mytene og legendene i Tinkinswood er assosiert med gravstedet i St Lythans, som ligger rett i nærheten. Legenden forteller at den som tilbringer en natt ved Tinkinswood kveldene før Maidagene, Sankt Johannesdag (23. juni) eller Vintersolverv ville enten dø, bli gal, eller bli en poet. Dette er legender som tilsvarer en generell legende om fjelltopper. Gruppen av kampesteiner sørøst for monumentet skal etter sigende ha vært kvinner som ble gjort om til stein for at de danset på sabbaten, en annen legende som hyppig knyttes til dysser.


== Referanser ==


== Se også ==
Gravhaug
Dommerring (steinsetting)


== Eksterne lenker ==
Tinkinswood på nettstedet til Cadw
Fotoer av Tinkinswood og området rundt hos Geograph
Günther Haase

Günther Haase (født 11. juni 1925 i Hamburg) var en tysk stuper som deltok i De olympiske leker i 1952 i Helsingfors.
Haase vant en olympisk bronsemedalje i stuping under Sommer-OL i 1952 i Helsingfors. Han kom på tredjeplass i tårnstup bak Samuel Lee fra USA og meksikanske Joaquin Capilla.


== OL-medaljer ==
1952  Helsingfors  -  Bronse i stuping, tårnstup


== Eksterne lenker ==
(en) Günther Haase – Olympedia 
(en) Günther Haase – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert)
Patricia McCormick

Patricia «Pat» Joan McCormick (født 12. mai 1930 i California)  var en amerikansk stuper som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors og 1956 i Melbourne.
McCormick ble olympisk mester i stuping to ganger under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Hun vant konkurransen i både svikt- og tårnstup.
Fire år senere, under Sommer-OL 1956 i Melbourne, vant hun to nye olympiske titler i svikt- og tårnstup.


== OL-medaljer ==
1952  Helsingfors  -  Gull i stuping, sviktstup  USA
1952  Helsingfors  -  Gull i stuping, tårnstup  USA
1956  Melbourne  -  Gull i stuping, sviktstup  USA
1956  Melbourne  -  Gull i stuping, tårnstup  USA


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Patricia McCormick – Olympics.com 
(en) Patricia McCormick – Olympic.org 
(en) Patricia McCormick – Olympedia 
(en) Patricia McCormick – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Patricia McCormick – databaseOlympics.com (arkivert) 
(en) Patricia McCormick – Swimming Hall of Fame
Paula Jean Myers

Paula Jean Myers-Pope (født 11. november 1934, død 9. juni 1995) var en amerikansk stuper som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors, 1956 i Melbourne og 1960 i Roma
Myers vant en olympisk sølvmedalje i stuping under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Hun kom på andreplass i tårnstup bak sin landsmann Patricia McCormick.


== OL-medaljer ==
1952  Helsingfors  -  Sølv i stuping, tårnstup, kvinner
1960  Roma  -  Sølv i stuping, sviktstup, kvinner
1960  Roma  -  Sølv i stuping, tårnstup, kvinner
1956  Melbourne  -  Bronse i stuping, tårnstup, kvinner


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Paula Jean Myers – Olympics.com 
(en) Paula Jean Myers – Olympic.org 
(en) Paula Jean Myers – Olympedia 
(en) Paula Jean Myers – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Paula Jean Myers – Swimming Hall of Fame 
(en) Paula Jean Myers – TheSports.org
Joe Higgs

Joe Higgs (født 3. juni 1940, død 18. desember 1999) var en jamaicansk vokalist, perkusjonist, gitarist og låtskriver.
Han var kjent for sine gode komposisjoner og sitt flotte gitarspill. På 1960-tallet utgjorde Higgs duoen Higgs and Wilson sammen med Roy Wilson. Han var Peter Tosh og Bob Marley sin musikkveileder opp gjennom 1960-tallet, og er kjent som mannen som lærte Bob Marley å spille gitar. Joe Higgs opptrådte av og til sammen med the Wailers på starten av 1970-tallet. 
Joe Higgs er en anerkjent og respektert musiker på Jamaica, han fikk tittelen «The father of reggae» av Jimmy Cliff. Joe Higgs minnes av sine venner som en vis og forståelsesfull person, med et stort musikalsk talent. Han var også en stor rettighetsforkjemper og rebel mot styresmaktene, særlig jamaicanske. Joe Higgs mest kjente låter er «There is a Reward for Me» og «Stepping Razor». 
Det var faktisk Edward Seaga, senere statsminister på Jamaica i tiden 1980–1989, som produserte Higgs and Wilsons debutsingel i 1960 «Oh, Manny Oh». Seaga var plateprodusent før sin politiske karriere. 
Higgs døde av kreft 18. desember 1999.


== Diskografi ==


=== Singler utgitt av Higgs and Wilson ===
«Oh manny, oh»        – 1960
«I Long for the day»  – 1960
«It is a day»         – 1960
«How can I be sure»   – 1960
«Come on home»        – 1961
«Sha ba da»           – 1961
«Mighty Man»          – 1961
«If you Want Pardon»  – 1963
«Gone is Yesterday»   – 1964
«Love not for me»     – 1964
«Pain in my Heart»    – 1964
«Saturday Night»      – 1965
«Dont Mind Me»        – 1970


=== Joe Higgs Soloalbum ===
Life of Contradiction   – 1975
Unity is Power          – 1979
Triumph                 – 1985
Family                  – 1988
Blackman know yourself  – 1990
Roots Combination       – 1995  (Joe Higgs med Marcia Higgs)


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Joe Higgs på Internet Movie Database 
(en) Joe Higgs på Discogs 
(en) Joe Higgs på MusicBrainz 
(en) Joe Higgs på Songkick 
(en) Joe Higgs på Genius — sangtekster 
(en) Joe Higgs på AllMusic
Johan Trandem

Johan Gustav Trandem (født 23. juli 1899 på Skotterud i Eidskog, død 29. desember 1996 samme sted) var en norsk kulestøter og diskoskaster. Han ble norgesmester i diskos tre år på rad, 1922–1924, og i kulestøt i 1925.  Han kom på 8.-plass i diskosfinalen under sommer-OL 1928 i Amsterdam, med et kast på 43,97 m, og på trettendeplass i kulestøt, med et kast på 13,40 m.Hans personlige rekorder i diskos var 44,60 m, satt i september 1928 på Skotterud, og hans personlige rekord i kulestøt var 13,81 m, satt i oktober 1925 i Halden.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Johan Trandem – Olympedia 
(en) Johan Trandem – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert)
Lis Hartel

Lis Hartel (født 14. mars 1921, død 12. februar 2009) var en dansk rytter som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors.
Hartel vant en olympisk sølvmedalje i hestesport under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Hun kom på andreplass i dressur med hesten «Jubilee» bak svenske Henri Saint Cyr på «Master Rufus». Hartel gjentok bedriften 4 år senere under OL i Stockholm (hestene kunne av praktiske årsaker ikke fraktes til Melbourne)


== OL-medaljer ==
1952  Helsingfors -  Sølv i hestesport, dressur
1956  Stockholm -  Sølv i hestesport, dressur


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Lis Hartel – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Lis Hartel – Olympics.com 
(en) Lis Hartel – Olympic.org 
(en) Lis Hartel – Olympedia 
(en) Lis Hartel – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert)
Erica Jong

Erica Jong (født 26. mars 1942 i New York City) er en amerikansk forfatter og feminist. Hun fikk sitt gjennombrudd med den semi-biografiske romanen Fear of Flying, på  norsk Jeg tør ikke fly i 1973. Boken skapte debatt da den skildrer en ung kvinnes usjenerte seksualliv. Senere har hun publisert en rekke bøker, både skjønnlitterære og faglitteratur, samt flere diktsamlinger. 
Jong har også skapt debatt ved å ha uttalt at hun støtter Charlie Sheen i hans konspirasjonsteori om sannheten bak terrorangrepet 11. september 2001 og har kalt ham «a brave man», «en modig mann».
Erica Jong har vært gift fire ganger; med Michael Werthman, Allan Jong, Jonathan Fast og Ken Burrows, hennes nåværende ektemann. Jong og Fast har en felles datter; Molly Jong-Fast som også er forfatter. 


== Publikasjoner ==


=== Romaner ===
Fear of Flying (1973)
How to Save Your Own Life (1977)
Fanny, Being the True History of the Adventures of Fanny Hackabout-Jones (1980) (gjenfortelling av 'Fanny Hill')
Parachutes & Kisses (1984)
Shylock's Daughter (1987) (først utgitt som Serenissima)
Any Woman's Blues (1990)
Inventing Memory (1997)
Sappho's Leap (2003)


=== Fagbøker ===
Witches (1981,1997,1999)
Megan's Two Houses (1984,1996)
The Devil at Large: Erica Jong on Henry Miller (1993)
Fear of Fifty: A Midlife Memoir (1994)
What Do Women Want? Bread Roses Sex Power (1998)
Seducing the Demon : Writing for My Life (2006)
Bad Girls: 26 Writers Misbehave essay, «My Dirty Secret» (2007)
It Was Eight Years Ago Today (But It Seems Like Eighty) (2008)


=== Dikt ===
Fruits & Vegetables (1971,1997)
Half-Lives (1973)
Loveroot (1975)
At The Edge Of The Body (1979)
Ordinary Miracles (1983)
Becoming Light: New And Selected (1991)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Erica Jong – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Erica Jong på Internet Movie Database 
(en) Erica Jong hos The Movie Database 
(en) Erica Jong på Discogs 
(en) Erica Jong på MusicBrainz 
(en) Erica Jong på Spotify 
(en) Erica Jong på Last.fm
Skofteland

Skofteland et grend i Lindesnes kommune i Agder, ca. 3 kilometer fra kommunesenteret Vigeland. Fra Skofteland går det vei til Fuskeland.
Vigeland er det nærmeste større tettstedet sørover med et par tusen innbyggere, mens Vigmostad ligger nordenfor.
Leopardhai

Leopardhaien, Triakis semifasciata, er en hai som lever langs stillehavskysten av Nord-Amerika fra Oregon i USA til Mazatlán i Mexico. Fullvoksen har den normalt en lengde på 1,2-1,5 meter.
De er mest vanlige nær kysten, i vann mindre enn 4 meter (13fot) dypt.


== Eksterne lenker ==
(en) leopardhai – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) leopardhai i Global Biodiversity Information Facility 
(en) leopardhai hos FishBase 
(en) leopardhai hos ITIS 
(en) leopardhai hos NCBI 
(en) Kategori:Triakis semifasciata – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Triakis semifasciata – detaljert informasjon på Wikispecies
Lasse Brandeby

Lars Thorsten Brandeby (født 27. april 1945 i Majorna, Karl Johans församling i Göteborg, død 20. november 2011) var en svensk journalist, skuespiller og komiker oppvokst i Hyssna, Marks kommun. Sammen med hustruen Unni Brandeby hadde han datteren Anna, født 1968, som arbeider innen filmindustrien.


== Biografi ==
Brandeby tok eksamen ved journalisthøyskolen og arbeidet som journalist på Radio Sjuhärad. På 1960-tallet spilte han saksofon i popbandet High Notes. Han debuterte som skuespiller i Nationalteatern i Göteborg i begynnelsen av 1980-tallet.
Lasse Brandeby var mest kjent for rollen som Kurt Olsson, den «himla käcka» mannen med 60-tallsfrisyren og rutete jakke. Figuren Kurt Olsson ble født i lokalradioen 1979 men ble kjent gjennom TV-serien Kurt Olssons Television 1987. Kurt kom tilbake i TV med Fådda blommor, Kurt Olssons Sommartelevision og Kurt Olssons julkalender, alltid sammen med sin hunsede assistent Arne, spilt av Hans Wiktorsson, og Damorkestern med Gudrun på triangel. Brandeby spilte også Kurt Olsson på scenen, blant annet i en bejublet krogshow på Trägårn i Göteborg med Siw Malmkvist.
Brandeby medvirket også i en rekke andre sammenhenger. Han spilte farse hos Hagge Geigert på Lisebergsteatern, lystspill med Eva Rydberg på Fredriksdalsteatern og revy med Kent Andersson på Teater Aftonstjärnan. Han spilte Njegus i operetten Den glade enke i Malmö, manageren i musikalen I hetaste laget på Cirkus i Stockholm og Orgon i klassikeren Tartuffe på Gunnebo Slott. En annen folkekjær Brandeby-figur var Rolf Allan Mjunstedt i TV-serien Rena rama Rolf som ble sendt på 1990-tallet. Han medvirket også i underholdningsprogrammet Let's Dance på svensk TV4 i 2007, der han opptrådte med Ann Lähdet. Seinere i 2007 ble Brandeby rammet av en veldig alvorlig lungebetennelse og også i mars 2008 kom hans helse i fokus, da han ble rammet av hjerneblødning i forbindelse med en revyforestilling.


== Filmografi (utvalg) ==


== Priser og utmerkelser (utvalg) ==
1989 – Edvardpriset


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Lasse Brandeby på Internet Movie Database 
(sv) Lasse Brandeby i Svensk Filmdatabas 
(en) Lasse Brandeby hos The Movie Database 
(sv) Dieselråttor & Sjömansmöss
GoodNites

GoodNites, også kalt DryNites i Europa, er ei bleie utviklet for barn i alderen 4-15 år som lider av sengevæting.  Drynites likner ei vanlig up-og-go truse-bleie og finnes i størelsene 4-7 år og 8-15 år.  Det er forskjell på gutte- og jentebleiene både i utseende og fysiske egenskaper.  Jentebleiene har ofte et jente-motiv som sommerfugler og alver, med størst absorberingsmulighet midt mellom beina der jentenes urinveisåpning sitter, mens guttebleiene ofte har motiver som motorsykler og biler, med en absorberingskjerne lenger opp tilpasset guttenes urinveisåpning.
DryNites har også utviklet en type bleie-shorts, med utseende som en vanlig boksershorts uten noen likhetstrekk som skal likne på en bleie. Det er dog skjult en bleie inni shortsen som ikke syntes for det blotte øyet.  
Det finnes også DryNites-tisselaken, som er absorberende plastlaken som kan legges i mellom lakenet og madrassen og vil absorbere inntil 9 dl urin dersom en skulle ha et uhell nattestid uten å ha på seg bleie.
Aston Barrett

Aston Francis Barrett (født 22. november 1946 i Kingston, Jamaica) er en jamaicansk bassist og rastafarianer. Han er best kjent med sitt kallenavn «Family Man» eller kortformen «Fams».
Aston Barrett jobbet som sykkelmekaniker i Kingston da han lagde en bass av ting han hadde liggende. Han satte en vaskebøtte på hodet og brukte noen snører. Lillebroren hans, Carlton Barrett, begynte da å spille trommer på gryter og lokk, og sammen med naboen deres Robert Hemmings, som hadde en saksofon, startet de å spille Skatalites låter. En gang ga Robert Hemmings Aston en gitar. Aston fjernet de to lyseste strengene slik at han kunne spille bass.
Senere begynte både Aston og Carlton Barrett å spille i Lee «Scratch» Perrys band, The Upsetters. På starten av 1970-tallet gikk både Aston «Familyman» og hans trommeslagerbror ut av The Upsetters og ble medlemmer av The Wailers i stedet. Aston Barrett er kjent for å være lederen av The Wailers, reggaelegenden Bob Marleys band. Og man kan takke han for de utrolige basslinjene man finner på samtlige av Bob Marleys låter.
Etter Bob Marleys bortgang i 1981 fortsatte Aston «Familyman» Barrett å lede The Wailers, som fortsatt opptrer over hele verden. Aston Barrett regnes som den store bassisten innenfor jamaicansk musikk og reggae. Det sies også at det var «Familyman» som lærte Robbie Shakespeare å spille bass. Aston «Familyman» Barrett har spilt bass for mange forskjellige reggaeartister, noen av dem er: Bob Marley, Peter Tosh, Bunny Wailer, Burning Spear, Alpha Blondy, Augustus Pablo og Jacob Miller.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Aston Barrett – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Aston Barrett på Internet Movie Database 
(fr) Aston Barrett på Allociné 
(en) Aston Barrett hos The Movie Database 
(en) Aston Barrett på Discogs 
(en) Aston Barrett på MusicBrainz 
(en) Aston Barrett på AllMusic
Boris Nikolov

Boris Georgiev Nikolov (bulgarsk: Борис Георгиев Николов; født 10. mars 1929 i Dobritsj, død 29. januar 2017 i Sofia) var en bulgarsk bokser som deltok i De olympiske leker i 1952 i Helsingfors og 1956 i Melbourne.
Nikolov vant en olympisk bronsemedalje i boksing under Sommer-OL i 1952 i Helsingfors. Han kom på tredjeplass i den tredje tyngste vektklassen, mellomvekt opp til 75,0 kg, bak Floyd Patterson fra USA og Vasile Tita fra Romania. Nikolov tapte semifinalen til Patterson, som siden vant finalen. Floyd ble i 1956 verdensmester i tungvektboksing. Begge tapende semifinalister fikk bronsemedaljer under bokseturneringen i Helsingfors.


== OL-medaljer ==
1952  Helsingfors -  Bronse i boksing, mellomvekt


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Boris Nikolov – Olympedia 
(en) Boris Nikolov – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert)
Trinidad og Tobago under Sommer-OL 1952

Trinidad under Sommer-OL 1952. To sportsutøvere fra Trinidad deltok under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Det var andre gang Trinidad og Tobago deltok i et OL, de kom på delt 34.-plass med to bronsemedaljer. 


== Medaljer ==


== Medaljevinnerne ==