jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
For sant til å være godt

For sant til å være godt er debutalbumet til John Olav Nilsen & Gjengen. Det ble utgitt 14. september 2009, og debuterte på tredjeplass på den internasjonale og som nummer én på den norske albumlisten til VG. 6. mars 2010 mottok bandet gullplate for over 15 000 solgte eksemplarer og Spellemannprisen for årets rockealbum.


== Sporliste ==
«Hull i himmelen»
«Valiumsvalsen»
«Piken med sviket»
«Sånne som oss»
«Diamanter & kirsebær»
«Virvelvind»
«Der eg bor»
«Lykkelig ulykkelig»
«Ting eg lærte når eg ventet på bussen»
«Ikkje fåkk med kjærligheten»
«Ti ganger tusen»


== Musikere ==
John Olav Nilsen – Tekst/Vokal
Einar Vaagenes – Gitar/Kor
Lars Eriksen – Gitar/Kor
Tim Bjerke – Bass
Alastair Guilfoyle – Keyboard
Daniel Maranon – Perkusjon
Andrew Amorim – Trommer


== Eksterne lenker ==
(en) For sant til å være godt på Discogs 
(en) For sant til å være godt på MusicBrainz
Camille de La Forgue de Bellegarde

Camille de La Forgue de Bellegarde (født 19. august 1847, død 1905) var en fransk rytter som deltok i de olympiske leker 1900 i Paris.
Bellegarde vant en olympisk bronsemedalje i hestesport under Sommer-OL 1900 i Paris. Han kom på tredjeplass i lengdehopp med hesten «Tolla», de hoppet 5,30 meter.


== OL-medaljer ==
1900  Paris -  Bronse i hestesport, lengdehopp  Frankrike


== Eksterne lenker ==
(en) Camille de La Forgue de Bellegarde – Olympedia
Julija Njestsiarenka

Julija Viktarawna Njestsiarenka (belarusisk: Юлія Віктараўна Несцярэнка, russisk: Юлия Викторовна Нестеренко – Julija Viktorovna Nesterenko, født 15. juni 1979 i Brest) er en belarusisk friidrettsutøver  (sprinter).
Nesterenko ble den første ikke-amerikanske utøveren siden OL 1980 som vant OL-gull på 100 meter, noe hun oppnådde under OL 2004 i Athen. Hun satte også personlig rekord på 10,92 under OL. I VM i Helsingfors 2005 ble Nesterenko nummer 8 i finalen, men var med på det belarusiske laget som tok bronse på 4 x 100 meter. I EM i Göteborg 2006 endte Nesterenko på sjetteplass i 100-metersfinalen, men igjen var hun med på å ta stafettbronse. I tillegg har Nesterenko en individuell bronsemedalje på 60 meter fra innendørs-VM 2004. 
Hun deltok også på 100 meter under OL 2008 i Beijing, men hun ble utslått i semifinalen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Julija Nesterenko – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Julija Nesterenko – Olympics.com 
(en) Julija Nesterenko – Olympic.org 
(en) Julija Nesterenko – Olympedia 
(en) Julija Nesterenko – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Julija Nesterenko – World Athletics 
(en) Julija Nesterenko – Track and Field Statistics
George Lillo

George Lillo (født 4. februar 1691 i Moorfields i London, død 4. september 1739 i Rotherhithe i London) var en engelsk dramatiker av tragedier. Svært lite er kjent om hans liv, bortsett fra at han var en gullsmed i tillegg til forfatter av skuespill. Hans familie kan ha kommet opprinnelig fra Flandern.


== Liv og virke ==


=== Bakgrunn ===
George Lillo ble født i Moorfields, eller Moorgate, i City of London.  Han ble partner i farens forretningsvirksomhet, som gullsmed og juvellerer.


=== Forfatter av skuespill ===
Han forfattet minst åtte skuespill mellom 1730 og sin død i 1739. Hans mest kjente var The London Merchant, or The History of George Barnwell (1731). Det er bemerkelsesverdig for å være det som i dag blir karakterisert som et melodrama og for å ha gitt det augustanske drama en mer melodramatisk retning. Lillo ønsket å skape en ny skuespillersjanger, «den domestiske tragedie», eller «borgerlige tragedie». 
Istedenfor å handle om helter fra klassisk eller bibelsk historie skulle det handle om mennesker fra dagens hverdagsliv og presenterte tragedier som foregikk innenfor husholdningen framfor kongedømmer. Selv om det tidligere jakobinske teater hadde flørtet med handelsmenn og kunstnere i skuespill, eksempelvis Thomas Dekker og Thomas Heywood, var dette en betydelig endring i teateret generelt og i tragedien særskilt. 
I The London Merchant var emnet at lærling måtte kjempe med sin samvittighet. Han gjør ukloke valg og angrer sine lyter for å oppnå kjærligheten til en verdig pike. Lollos hjemlige tragedie reflekterte, i en mening, en vending av teateret bort fra hoffet og mot byen. Hans skuespill var opptatthet av kriser for den teatergående middelklassen framfor de kriser som angikk konger og adelen.
Lillo var også opptatt av at skuespill skulle være etisk korrekt og innenfor kristne verdier. Hans neste skuespill var The Christian Hero (1735). Det ble fulgt av Fatal Curiosity (1736) og Elmerick, or Justice Triumphant (1740). Lillo komponerte også en balladeopera, Sylvia, or The Country Burial (1730), og gjorde tilpasninger av William Shakespeares Pericles (1738, omdøpt til Marina) og av det anonyme elisabethansk skuespillet Arden of Feversham (posthum framført i 1759).
Lillos skuespill var forut sin tid i det at melodrama og huslige tragedier ville komme til å dominere engelsk teater på 1800-tallet. Hans middelklassetragedier manglet det spetakkel og store skue og spesialeffekter som var populært hos publikum, selv deres emner var nærmere til publikums egne liv. I sin egen tid fikk hans skuespill kun moderat suksess, og tragedier og komedier i gammel stil beholdt grepet om scenen.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Gainor, J. Ellen, Stanton B. Garner, Jr., & Martin Puchner, red. (2009): The Norton Anthology of Drama: Vol. 1: Antiquity Through The Eighteenth Century. New York: W. W. Norton & Company, Inc.


== Eksterne lenker ==
(en) George Lillo hos Internet Broadway Database 
(en) George Lillo (1693–1739), kort omtale
(en) Liste over Lillos verker
Tostrup & Mathiesen

Tostrup & Mathiesen var en av de største bedriftene innen norsk trelastindustri fra 1842 til 1892. Firmaet ble eid av medlemmer av familiene Tostrup og Mathiesen og deres arvinger med andre slektsnavn. Det kjøpte store eiendommer i traktene ved Hurdalssjøen og Eidsvoll, var tidvis det høyest lignede firmaet i Oslo, og etablerte senere hovedkontor i Paris.
Firmaet ble etablert i 1842 av Christopher Henrik Holfeldt Tostrup (1804–1881) og Mogens Mathisen (1799–1875), sønn av Haagen Mathiesen (1759–1842). Christopher H.H. Tostrup hadde før 1842 vært fullmektig hos Haagen Mathiesen, og overtok ved dennes død virksomheten i kompaniskap med Mathiesens sønn. Mogens Mathiesen var imidlertid en inaktiv partner, og firmaet ble i realiteten ledet av Tostrup. Tostrup kjøpte senere herregården Kjellestad i Stathelle.
Mathiesens sønn Haaken C. Mathiesen trådte tidlig inn i firmaet og overtok farens andel i 1849. Senere trådte Tostrups sønner Oscar Tostrup (d. 1892) og Thorvald Tostrup (d. 1890) også inn i firmaet. Oscar og Thorvald Tostrup var barnløse, og Tostrupfamiliens eierandeler ble overtatt av Christopher Tostrups dattersønn Christopher Tostrup Paus og hans to tanter Valborg og Louise Gjør. Ifølge familietradisjonen skal Christopher Paus i onkelen Oscar Tostrups begravelse i 1892 ha sagt til Haaken L. Mathiesen at han ønsket å gå inn som parthaver i bedriften med Tostrupfamiliens andel på 50%, men dette skal ha blitt avvist av Mathiesen. I stedet kjøpte Mathiesen-familien ut alle Tostrup-arvingene samme år. Francis Sejersted skriver at det ser ut til at det eksisterte en avtale, kanskje inngått så langt tilbake som i Christopher Tostrups og Mogens L. Mathiesens tid, som gav den ene part rett til å løse ut den annen part ved dødsfall eller situasjoner der den formelle parthaveren (da Oscar Tostrup) ikke hadde livsarvinger.Mathiesenfamilien drev virksomheten videre under navnet Mathiesen Eidsvold Værk, mens trevarevirksomheten på 1990-tallet ble overtatt av Moelven Industrier.

		
		
		


== Referanser ==


== Litteratur ==
Francis Sejersted, Fra Linderud til Eidsvold værk 1792–1895 : en studie i industrielt gjennombrudd, Pax, 2002, ISBN 82-530-2457-6
Starlings lov

Starlings lov, også kalt Frank – Starlings lov, fastslår at øket utstrekking av hjertemuskelfibrene gir øket kraft under sammentrekningen av fibrene.
Dette vil oftest innebære at fylling av hjertekamrene øker kraften av hjertekammeret slik at slagvolumet og trykket av pulsbølgen også øker. Loven gir grunnlaget for at øket venøs tilbakestrømming øker mengden blod som pumpes ut fra hjertet. Det er også beskrevet som Starlings lov at venetrykket hele tiden er 0.
Otto Frank og Ernest Starling gjorde de vitenskapelige målingene som ga grunnlaget for loven på begynnelsen av det 20. århundret.


== Fysiologi ==
Loven er resultatet av den økningen i belastning på hver enkelt muskelenhet på grunn av noe ekstra blod som kommer tilbake til hjertet. Det at muskelen strekkes øker forbindelsene mellom calcium og troponin C slik at det dannes flere tverrforbindelser mellom muskelfibrillene som igjen øker sammentrekningskraften i hjertemuskelen.
Slagvolum = endediastolisk volum - endesystoliske volum


== Klinisk eksempel ==
Ved ekstraslag (ekstrasystoler) i hjertet kommer ett hjerteslag litt for tidlig. Det neste hjerteslaget kommer da etter litt lengre tid, siden det kommer til "normal tid" to tidsintervaller etter det forrige normale slaget. Det unormale, for tidlige ekstraslaget blir svakt siden det var kort tid for å fylle hjertekamrene, men det neste normale slaget etterpå blir en del kraftigere fordi det har vært en lengre pause som gir mer fylling av hjertekamrene. På grunn av disse tidsforskjellene og Starlings lov, kjenner pasienten ikke de unormale ekstraslagene, men det første normale slaget som kommer etterpå.
Ved hjertesvikt blir hjertet utvidet/forstørret utover det normale. Selv om hver enkelt fiber gir øket kraft på grunn av øket lengde vil ikke trykket og slagvolumet øke, fordi volumet / tverrsnittet av hjertekammeret blir større. Mindre krumning av muskelveggen i hjertekammeret bidrar også til at trykket ikke blir så høyt. Ved hjertesvikt vil det endesystoliske volumet (volumet etter sammentrekningen) være for stort.
Sentral- og vestdistriktet

Sentral- og vestdistriktet er ett av atten distrikter i den kinesiske spesielle administrative regionen Hongkong. Det befinner seg på den nordøstlige delen av Hongkongøya. Hongkongs kolonihovedstad Victoria ligger i strøket Central i dette distriktet. Skyskraperen Bank of China Tower ligger også her.
1 Squadron RAAF

1 Squadron RAAF (engelsk: No. 1 Squadron) er en flyskvadron i det australsk flyvåpenet RAAF. Skvadronen flyr F/A-18F Super Hornet-fly fra hjembasen RAAF Amberley, og ble opprettet som den første komplette avdelingen av Australian Flying Corps (AFC) 1. januar 1916 ved Point Cook i Victoria. Under resten av første verdenskrig tjenestegjorde skvadronen i Sinai og Palestinafelttoget. I løpet av mesteparten av krigen ble den referert til som 67 Squadron RFC for å skille den fra den britiske 1 Squadron RFC. Imidlertid nektet australierne å følge denne navnepolitikken og fortsatte å kalle skvadronen No. 1 Squadron.
Skvadronen ble del av RAAF da det ble grunnlagt i 1921.


== Andre verdenskrig ==
Etter utbruddet av andre verdenskrig var skvadronen utstyrt med Lockheed Hudson og utstasjonert til Malaya. To timer før den japanske invasjonen av Malaya oppdaget og angrep skvadronens fly japanske skip og senket transportskipet Awazisan Maru, en time før angrepet på Pearl Harbor. Skvadronen led store tap i Malayafelttoget og det senere felttoget i Nederlandsk Øst-India og ble trukket tilbake til Australia og oppløst i mars 1942.
1. desember 1943 ble skvadronen reetablert og fra mars 1944 begynte de operasjoner over Nederlandsk Øst-India fra hjembasen i Darwin. I januar 1945 fikk skvadronen Mosquito-fly og skiftet hjembase til Borneo frem til slutten av krigen. Skvadronen returnerte til Australia i desember 1945 og ble oppløst 7. august 1946.


== Etterkrigstiden ==
23. februar 1948 ble skvadronen reetablert som en tyngre bombeflyskvadron med Avro Lincoln. Fra 1950 til 1958 var den stasjonert i Singapore og fløy oppdrag mot kommunistgerilijaen i Malaysia under Malayakrisa. Da skvadronen kom hjem til Australia i juli 1958 ble den utstyrt med Canberra jetbombefly.
Selv om skvadronen gikk over til F-111 i 1968, gjorde tekniske problemer at de fløy F-4 Phantom II fra 1970 til 1973. 
I 2009 ble F-111-flyene byttet ut med F/A-18F Super Hornet-fly. Skvadronen var den første utenfor USA som var satt opp utelukkende med F/A-18 Superhornet. 


== Kilder ==
RAAF Museum: No 1 Squadron, Royal Australian Air Force Besøkt 18. oktober 2018
Felix Mottl

Felix Josef von Mottl (1856–1911) var en østerriksk dirigent og komponist.


== Liv og virke ==
Mottl studerte blant annet hos Anton Bruckner og ble etterhvert kjent som en dyktig dirigent av Richard Wagners operaer. I 1876 ble han assistent ved festspillene i Bayreuth med oppgave å forberede uroppføringene av Nibelungens ring. Fra 1880 til 1903 arbeidet han som hoffkapellmester ved storhertugens hoffkapell i Karlsruhe. Under elleve festspillperioder mellom 1886 og 1906 ledet han tilsammen 69 oppføringer i Bayreuth. Wagners sønn Siegfried var en av Mottls elever.
Fra 1898 til 1900 ledet Mottl de engelske oppføringene av Wagners operaer ved Royal Opera House i Covent Garden. Han forberedte den amerikanske førsteoppføringen av Parsifal ved Metropolitan Opera i New York i 1903, men trakk seg fra ledelsen rett før framføringene. I sesongen 1903/04 ledet han 62 operaoppføringer og konserter ved Metropolitan Opera. I 1903 ble han førstekapellmester ved hoffoperaen i München, og fra 1907 og fram til sin død Generalmusikdirektor.
Mottl komponerte selv noen operaer, samt tallrike sanger og instrumentalverk. I 1907 spilte han inn noen pianoruller for Welte-Mignon, blant annet sine egne transkripsjoner for klaver fra Wagners opera Tristan og Isolde.
Den 21. juni 1911, midt under sin 100. oppføring av Tristan og Isolde, fikk han et illebefinnende, og døde 2. juli.
Mottl ble adlet på grunn av sin fortjenstfulle innsats innen musikken.


== Verk ==
Sceneverk

Agnes Bernauer, sceneverk i tre akter (1880 Weimar)
Pan im Busch, dansespill i én akt (1881 Karlsruhe)
Fürst und Sänger, opera i én akt
Der Tod des Narzissus, dramatisk dikt i én akt, musikk med motiver av Christoph Willibald Gluck (1898)
Eberstein, festopera (1881 Karlsruhe)
Rama, Sceneverk (1894; manuskript)Andre verk

Strykekvartett i fiss-moll (1904)
Lieder
Østerrikske danser for firhendig klaver


== Referanser ==


== Litteratur ==
Frithjof Haas: Der Magier am Dirigentenpult. Felix Mottl. Hoepfner-Bibliothek. Info Verlag, Karlsruhe 2006, ISBN 3-88190-424-7


== Eksterne lenker ==
(en) Felix Mottl – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Felix Mottl på Discogs 
(en) Felix Mottl på MusicBrainz 
(de) Verk av og om Felix Mottl i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket
(de) Verk av og om Felix Mottl i Deutsche Digitale Bibliothek
(de) Felix Mottl i Bayerisches Musiker Lexikon Online (BMLO)
(de) Felix Mottl spiller utvalgte verk av Richard Wagner, The Welte-Mignon Mystery Vol. II
Mindaridae

Mindaridae er en gruppe med plantelus som hører til gruppen bladlus (i vid forstand), Aphidomorpha. De er insekter med sugende munndeler og hører til i den store gruppen nebbmunner. 


== Utseende ==


== Levevis ==
Mindaridae lever på bartrær, særlig på graner (Picea spp.). Angrepene får nålene til å krølle seg og barken på kvistene blir ruglete. Ved kraftige angrep kan granenes tilvekst bli redusert, men ofte skjer det bare kosmetisk skade. Dette kan likevel være svært problematisk ved dyrking av gran for juletreproduksjon.


== Fossiler ==
Mindaridae er den eneste bladlus-gruppen der det er kjent nesten like mange fossile som nålevende arter – det er beskrevet seks fossile arter, men bare fem nålevende. Minst tre arter er kjent fra baltisk rav, som stammer fra eocen-tiden. Én art, Mindarus harringtoni, ble nylig beskrevet fra et fossil kjøpt på auksjonssiden eBay og det ble vurdert å kalle arten Mindarus ebayi.


== Systematisk inndeling ==
En del inndelinger plasserer Mindaridae som en del av en omfattende familie Aphididae.

ordenen Nebbmunner, Hemiptera
underordenen Plantelus, Sternorrhyncha
gruppe Aphidomorpha
overfamilien bladlus, Aphidoidea
familien Mindaridae
slekten Mindarus Koch, 1857
nålevende arter
Mindarus abietinus Koch, 1857 – Europa, finnes også i Norge
Mindarus guatemalensis Favret & Nielsen, 2008
Mindarus japonicus
Mindarus keteleerifolia
Mindarus kinseyi Voegtlin, 1995
Mindarus obliquus (Cholodkovsky, 1896) – Nord-Europa, finnes også i Norge
Mindarus piceasuctus Zhang & Qiao, 1997
Mindarus remaudieri Voegtlin, 1995
Mindarus victoria
fossile arter
Mindarus harringtoni Heie
Mindarus magnus Baker, 1922
Mindarus paratransparens Czylok, 1991


== Kilder ==
Favret, C. og Nielsen, C. (2008) A new species of Mindarus (Hemiptera: Aphididae) on the endangered Guatemala fir. Annals of the Entomological Society of America 101: 833-836.
Czylok, A. (1991) Two representatives of the genus Mindarus (Homoptera, Aphidoidea, Mindaridae) in Baltic amber. Ann. Naturhist. Mus. Wien 92A: 73-77. [1]
Mindaridae på Tree of life
Fauna Europaea, utbredelsesdatabase over europeiske dyr
Bildegalleri over nordamerikanske arter


== Eksterne lenker ==
(en) Mindaridae i Global Biodiversity Information Facility 
(sv) Mindaridae hos Dyntaxa 
(en) Mindaridae hos NCBI
Skrift i sne

Skrift i sne er en norsk spillefilm fra 1966. Det er den første filmen som Pål Bang-Hansen, som hadde film-utdannelse fra Roma, regisserte.
Filmen viser trefningene mellom radikalere fra de harde 1930-årene og fra de samtidige 1960-årene. Den  ble presentert i informativ avdeling, altså utenfor det premiegivende program, ved Filmfestivalen i Berlin, og gikk med underskudd.


== Handling ==
En vakker sommerdag kommer det en ung kvinne fra Israel til Oslo, for å tale sitt lands sak.
Men på en pressekonferanse møter hun en middelaldrende journalist, som tar henne med på en sightseeing i fotsporene til Edvard Munch, en reise som etter hvert utvikler seg til en kjærlighetshistorie.


== Medvirkende ==
Margit Carlqvist – kvinnen fra Israel
Jack Fjeldstad – journalisten
Helen Brinchmann – journalistens kone
Tove Skagestad – journalistens datter
Thea Stabell – teaterskoleeleven
Kjetil Bang-Hansen – studenten
Ola B. Johannessen
Georg Richter
Gunnar Simenstad


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Skrift i sne på Internet Movie Database 
(no) Skrift i sne hos Filmfront 
(en) Skrift i sne på AllMovie
Naoko Takahashi

Naoko Takahashi (japansk: 高橋尚子, født 6. mai 1972 i Gifu) er en japansk tidligere friidrettsutøver som hovedsakelig konkurrerte i maraton.
Takahashi deltok under VM 1997 på 5000 meter, og kom i mål på 13.-plass. I 1998 vant hun Nagoya maraton, og i 2000 ble hun olympisk mester i maraton under OL i Sydney.
Hun slo også verdensrekorden til Tegla Loroupe i 2001 da hun løp på 2.19.46, en rekord hun mistet en måned senere til Catherine Ndereba.
Hun la opp i 2008.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Naoko Takahashi – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Naoko Takahashi – Olympics.com 
(en) Naoko Takahashi – Olympic.org 
(en) Naoko Takahashi – Olympedia 
(en) Naoko Takahashi – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Naoko Takahashi – databaseOlympics.com (arkivert) 
(en) Naoko Takahashi – World Athletics 
(en) Naoko Takahashi – Track and Field Statistics
Tegla Loroupe

Tegla Loroupe (født 9. mai 1973) er en tidligere kenyansk friidrettsutøver som konkurrerte i langdistanseløp.
Loroupe deltok under VM 1993 på 10 000 meter der hun endte på fjerdeplass. Under VM 1995 i Göteborg tok hun bronse på samme distanse med tiden 31.17,56. I 1997 endte hun på sjetteplass på 10 000 meter under VM i Athen da hun havnet på sjetteplass. Hun vant derimot gull under VM i halvmaraton, et gull hun forsvarte i både 1988 og 1989.
I 1999 tok hun for andre gang bronse på 10 000 meter da hun løp på 30.32,03 under VM i Sevilla. Hennes siste store internasjonale mesterskap var OL 2000 i Sydney, der hun ble nummer 5.
Loroupe har også gjort det skarpt i maraton og vunnet løp i Berlin, Rotterdam, Köln, London, Roma og New York. Hun har også satt verdensrekrod på de mer uvanlige distansene 20 km, 25 km og 30 km, samt én times løp. I perioden 1998–2001 hadde hun også verdensrekorden i maraton.


== Personlige rekorder ==
10 000 meter – 30.32,03
20 km – 1.07.58
1 timme – 18 340 meter
Halvmaraton – 1.07.32
25 km – 1.26.33
30 km – 1.42.32
Maraton – 2.20.43


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Offisielt nettsted 
(en) Tegla Loroupe – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(de) Tegla Loroupe – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Tegla Loroupe – Olympics.com 
(en) Tegla Loroupe – Olympic.org 
(en) Tegla Loroupe – Olympedia 
(en) Tegla Loroupe – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Tegla Loroupe – World Athletics 
(en) Tegla Loroupe – Track and Field Statistics
Separatisme

Separatisme er kampen for politisk løsrivelse fra en stat, med sikte på å etablere en ny, uavhengig stat for en region eller en befolkningsgruppe. Gruppen kan være definert av kulturelle, etniske eller religiøse kjennetegn som grunnlag for en nasjonal identitet.

Separatisme kan være knyttet til ideen om rett til nasjonal selvbestemmelse. Prinsippet fikk særlig betydning i tiden etter første verdenskrig, da det ble lagt til grunn for fredsslutningen og oppsplittingen av flernasjonale imperier i selvstendige nasjonalstater. Retten til nasjonal selvbestemmelse ble etter andre verdenskrig nedfelt i FN-pakten. Selv om hensikten her gjaldt kolonifrigjøring, kan påkallelse av prinsippet ligge til grunn for separatisme også fra allerede selvstendige stater. Baskerland og Korsika har hatt separatistbevegelser.  Catalonia har forhandlet frem betydelig indre selvstyre fra Spanias sentrale myndigheter. Katalansk uavhengighetsbevegelse innledet i 2017 en politisk krise i Spania da Catalonias parlament 27. oktober 2017 erklærte selvstendighet. Den spanske regjeringen fikk deretter fullmakt av Spanias senat til å overta styringen av regionen. Dette er første gang artikkel 155 i Spanias grunnlov av 1978 er blitt brukt. Carles Puigdemont ble avsatt. Sentralmyndigheten bestemte også at det skal holdes nyvalg i Catalonia 21. desember 2017.Målet for separatisme kan være opprettelsen av en ny, selvstendig stat for den gruppen som kjemper for løsrivelse. Kurdiske grupperingers kamp for løsrivelse fra Tyrkia, Syria og i Irak, med mål å grunnlegge staten Kurdistan, er et eksempel på separatisme i en folkegruppe som befolker flere stater. Et annet eksempel er Tsjetsjenia, der enkelte ønsker løsrivelse fra Russland, eller Sri Lanka der grupper blant tamilene vil gjøre de tamilske områdene til en selvstendig stat. 
Målet for separatister kan også være irredentisme, det vil si gjenforening med et annet land. Et eksempel på dette er nasjonalistiske grupperinger i Nord-Irland, som ønsker gjenforening med Irland.


== Referanser ==
Wolfgang Wagner

Wolfgang Manfred Martin Wagner (1919–2010) var en tysk operainstruktør og scenograf. Han var kunstnerisk leder for Festspillene i Bayreuth fra 1966 til 2008. 


== Liv og virke ==
Wolfgang Wagner var den tredje sønnen til Winifred Williams og komponisten Siegfried Wagner, sønnesønn av komponisten Richard Wagner og oldebarn av komponisten Franz Liszt.
Sammen med broren Wieland Wagner (1917–1966) drev han festspillene fra starten etter andre verdenskrig (i 1951). De moderniserte, og ikke minst brakte festivalen ut av nazismens skygge og inn i en ny tid. Som instruktør var Wolfgang betydelig mer tradisjonell enn broren, men som leder trakk han store navn til Bayreuth, som instruktøren Patrice Chereau og dirigenter som eksempelvis Carlos Kleiber, Pierre Boulez og Daniel Barenboim. 
Wagner ble tildelt en rekke ordener og utmerkelser. I 1974 ble han tildelt stort fortjenstkors av Forbundsrepublikken Tysklands fortjenstorden (tilsvarende kommandør). Han ble i 2005 forfremmet til stort fortjenstkors med stjerne (tilsvarende kommandør med stjerne) og ble i 2009 tildelt stort fortjenstkors med stjerne og skulderbånd (tilsvarende storkors). I 1961 ble han hedret med Den bayerske fortjenstorden og i 1984 ble han utnevnt til medlem av Den bayerske Maximiliansorden for vitenskap og kunst. Wagner ble i 1984 utnevnt til kommandør av den franske Ordenen for kunst og litteratur.


== Se også ==
Festspillene i Bayreuth


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
«Der Letzte im Geiste des Gründers», minneord i avisen Die Zeit