jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Shen Yinmo

Shen Yinmo (kinesisk: 沈尹默, født 1883 i Wuxing i provinsen Zhejiang i Kina, død 1. juni 1971) var en ledende kinesisk kalligraf og forfatter. 
Etter studier i Japan kom han i tilbake til Kina og var aktivt med i 4. mai-bevegelsen. Som mange andre fra samme krets  (Lu Xun, Hu Shi) skrev han for tidsskriftet Xin Qingnian (La Jeunesse). Han var da allerede en kjent kalligraf (shujia) og forfatter (zuojia). 
Han var professor ved flere universiteter, og ble senere president for Beipinguniversitetet.
Under kulturrevolusjonen (1966–76) ble Shen (da i 80-årsalderen) torturert av unge rødegardister.  Rødegardistene ble satt inn mot alle ikke-kommunistiske former for kunst og kultur, og Shen ble erklært som «kontrarevolusjonær».


== Referanser ==
Qu Qiubai

Qu Qiubai (kinesisk: 瞿秋白, pinyin: Qū Qiūbái; Wade–Giles: Ch'ü Ch'iu-pai, født 29. januar 1899 i Changzhou i Jiangsu i Kina, henrettet 18. januar 1935 i Changting i Fujian) var en av de store lederskikkelser for det unge kinesiske kommunistparti. 


== Virke ==
Etter at den første enhetsfront med Guomindang var omme i 1927 ble Qu Qiubai etterfølgeren til Chen Duxiu som generalsekretær for kommunistpartiet. Men etter noen spektakulære nederlag (som for eksempel Kantonoppstanden i desember 1927) ble han avløst etter bare ett år av Xiang Zhongfa.
Qu Qiubao ble anerkjent som forfatter og journalist, og var en venn av Lu Xun. Fra 1934 tok han på oppfordring fra Mao Zedong del i indoktrineringskampanjene i Jiangxi-sovjetet. 
Alvorlig svekket av tuberkulose ble han etterlatt under «den lange marsjen» og arrestert av Guomindang og skutt i 1935.


== Ettermæle ==
Under kulturrevolusjonen ble han kritisert som «avviker», men i 1980 ble han rehabilitert av Sentralkomiteen for kommunistpartiet.


== Verker ==
Qu Qiubai wenji (瞿秋白文集) (Qu Qiubais samlede verker). 4 bind. Beijing: Folkets litteraturforlag, 1954.
Qu Qiubai: Superfluous Words, oversettelse og kommentarer ved Jamie Greenbaum. Canberra: Pandanus Books, 2006.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Paul G. Pickowicz: Marxist Literary Thought in China: The Influence of Ch’ü Ch’iu-pai. Berkeley: University of California Press, 1981.
Gunnar Norrman: ”Kinas ofullbordade revolution: om romanisering av kinesiska språket,” kandidatuppsats i kinesiska. Lund: Lunds universitet, Institutionen för östasiatiska språk, 2006.
Den sanne historien om Ah Q

Den sanne historien om Ah Q   阿q正傳, forenklet skrift: 阿q正传 pinyin Ā Q Zhèngzhuàn, er en kort episodisk novelle skrevet av Lu Xun mellom 4. november 1921 og 22. februar 1922. Den inngikk senere som det lengste segmentet i han novellesamling Nahan 呐喊  i 1923. 1923. Novellen anses gjerne som et mesterverk innen moderne kinesisk litteratur, og var det første litterære verk som gjorde full bruk av kinesisk dagligalespråk etter 4. mai-bevegelsen som startet i Kina i 1919.
La Jeunesse

La Jeunesse (kinesisk: 新青年, pinyin: Xīn Qīngnián, egentlig Ny Ungdom) var et innflytelsesrikt kinesisk revolusjonært tidsskrift som særlig spilte en viktig i 1920-årenes 4. mai-bevegelse. 
Tidssktiftet ble startet av Chen Duxiu i Shanghai den 15. september 1915. Redaksjonen flyttet til Beijing i januar 1917. Blant redaktørene var Chen Duxiu, Qian Xuantong, Gao Yihan, Hu Shi, Li Dazhao, Shen Yinmo og Lu Xun. Bladet stod bak Ny Kultur-bevegelsen, og fremmet vitenskap, demokrati og litteratur på talemålskinesisk.
På grunn av inspirasjonen fra oktoberrevolusjonen i 1917 i Russland begynte La Jeunesse også å fremme marxismen og dens filosofi. Fra september 1920 var La Jeunesse å regne som et propagandablad for Det kinesiske kommunistparti. Det ble stanset i 1926. 
La Jeunesse hadde vesentlig innflytelse på unge kinesere og blant dem mange av lederne for det kinesiske kommunistparti.  


== Litteratur ==
Vera Schwarcz: The Chinese Enlightenment: Intellectuals and the Legacy of the May Fourth Movement of 1919, Berkeley: University of California Press, 1986.
Bonnie S. McDougall

Bonnie S. McDougall (født 12. mars 1941 i Sydney i Australia) er en australsk sinolog og oversetter. Hun er forskningsprofessor ved Institutt for oversettelse og professor ved Forskningssenteret for oversettelse ved Chinese University of Hong Kong.
Bonnie McDougall studerte kinesisk ved Pekinguniversitetet 1958 til 1959 og så ved University of Sydney 1961-1970. Hun har undervist ved University of Sydney, Harvard University og Universitetet i Oslo, og fra 1990 til 2005 var hun professor i kinesisk ved University of Edinburgh, hvor hun 2006 ble professor emerita.Hun virket som oversetter og redaktør ved Foreign Languages Press i Beijing fra 1980 til 1983.
Hennes tyngdepunkter innen sinologi er oversettelse, litterær dissens, Privacy-litteratur, kvinnelitteratur og Hongkong-litteratur. 


== Bibliografi i utvalg ==
The Introduction of Western Literary Theories into China, 1919-1925, Tokyo, 1971
Popular Chinese Literature and Performing Arts in the People's Republic of China, 1949-1979, Berkeley, 1984
The Literature of China in the Twentieth Century (med Kam Louie), New York, 1997
Chinese Concepts of Privacy (red., sammen Anders Hansson), Leiden, 2002
Love-letters and Privacy in Modern China: The Intimate Lives of Lu Xun and Xu Guangping, Oxford, 2002
Fictional Authors, Imaginary Audiences: Modern Chinese Literature in the Twentieth Century, Hongkong, 2003


== Referanser ==
Lu Xun-parken (Qinghai)

Lu Xun-parken er en liten park i byen Qingdao i Folkerepublikken Kina.  Den er viet til minnet av Lu Xun, en kjent dikter fra Fjerde mai-bevegelsens tid i Kina.
Wei Jingsheng

Wei Jingsheng (kinesisk: 魏京生, pinyin: Wèi Jīngshēng, født 20. mai 1950 i Beijing i Kina) er en  kinesisk aktivist for demokrati og menneskerettigheter i Kina. Han var utdannet til elektriker og var rødegardist under kulturrevolusjonen. Wei ble kjent da han i slutten av 1978 på en veggavis (dazibao) i Beijing krevde «den femte modernisering», demokrati. Uttrykksmåten hang sammen med det reformprogram som allerede var blitt offisiell politikk; de fire moderniseringer av landets industri, landbruk, forsvar, og dets vitenskap og teknikk.
Han utgav et undergrunnstidsskrift, der han kritiserte Kinas leder Deng Xiaoping:

«Hvem tror du at du er? Jeg er sikker på at du drømmer om å bli en ny Mao, eller muligens en ny Qin Shihuang. Men du skal vite at diktatorenes tid er forbi. Forsøker du å etablere deg som ny keiser, vil folket reise seg og jage deg til havs.»Etter dette ble han høsten 1979 dømt til femten års fengsel. Fra fengselet i Qinghai fortsatte han å sende formanende brev til Deng.
Etter nærmere 18 år i fengsel ble Wei løslatt i 1997, offisielt av medisinske grunner.
Han ble tvunget til å reise i eksil til USA og har fortsatt sin politiske kamp derfra. Han har mottatt et stort antall priser og utmerkelser.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Torbjörn Lodén og Tom Hart: Wei Jingsheng and the prospects for democracy in China, red.; CPAS (1995). ISBN 91-630-3962-1
Sophia Woodman: Biography of Wei Jingsheng Nettversjon
Shan Shan Wei-Blank, Urban Hsü, Thomas Weyrauch: Wei Jingsheng. Reinbek bei Hamburg, 1995


== Eksterne lenker ==
Wei Jingsheng-stiftelsens hjemmeside (魏京生基金会网页）
Hero file hos moreorless.au.com
Albazinerne

Albazinerne (russisk: албазинцы, kinesisk: 阿尔巴津人, pinyin: āěrbājīnrén) er om lag 250 nåtide (2007) etterkommere av rundt femti russiske kosakker fra Albazin ved Amur som ble tatt med til den nordøstlige utkant av Beijing der Kangxi-keiseren lot dem slå seg til i 1685. Albazin var et russisk fort grunnlagt av Jerofej Khabarov i 1651. Det ble stormet av Qing-styrker i 1685. 

Flertallet av innbyggerne fikk ta med seg sine ting og flytte til Nertsjinsk, men en rekke unge kosakker sluttet seg til de mandsjuiske styrker, kanskje frivillig, og ble bosatt ved Beijing. 
Det er meget som er uklart rundt deres komme til Kina. Det antas at de ved ankomsten til den kinesiske hovedstad møtte etterkommerne av 33 kosakker som var blitt tatt til fange av kineserne i 1667 og en rekke kosakker som hadde bosatt seg i Beijing så tidlig som i 1649 og var blitt sognebarn i den katolske Sørkirken i byen. Men det er vanskelig å verifisere denne muntlige overlevering om et russernærvær i byen før albazinernes ankomst. 
Albazinerne ble en egen avdeling av keisergarden, og ble identifisert ut fra sitt banner med gul stripe. Avdelingens første leder var Ananij Uruslanov, eller Ulangeri, en tatar i mandsjuenes tjeneste. 
De russiske etternavn Jakovlev, Dubinin og Romanov ble på kinesisk gjengitt som Yao (姚), Du (杜) og Lo (罗). Kosakkene fikk lov til å gifte seg med enkene etter halshogde kinesiske forbrytere. Deres prest, Maksim Leontiev, fikk lov til å feire gudstjeneste i et forlatt lamaisttempel. Et gammelt ikon av den hellige Nikolai, som albazinerne hadde tatt med seg, ble anbragt i denne usedvanlige kirken som ble vigslet til Den hellige visdom.
Selv om etterkommerne over mange år med ekteskap med kinesere mistet sitt russiske språk, sendte den russisk-ortodokse kirke jevnlig misjoner til Beijing, fra 1713 og fremover. Albazinerne ble dermed kjernegruppen i den kinesiske ortodokse kirke. I 1831 meldte Iakinf Bitsjurin at det var 94 albazinere i Beijing. Andre russiske besøkende meldte at de ikke lenger så særlig russiske ut. Mot slutten av 1800-tallet ble deres antall anslått til 1 000.
Bokseropprøret rammet alle kristne grupper i Kina, og den russisk-ortodokse kirke minnes 222 ortodokse kinesere som ble myrdet den 11. juni 1900, blant dem fader Mitrofan, som senere er helgenkåret i den russisk-ortodokse kirke. Et ortodokst kapell som markerte gravstedet for de drepte ble ødelagt i 1956 etter oppfordring av den sovjetiske ambassadør i byen. 
Selv om mange albazinere fant det tilrådelig å dra til Sovjetunionen under kulturrevolusjonen, ble de fleste igjen, og bor nå i Beijing eller Tianjin. 


== Litteratur ==
Encyclopaedia of Cossackdom (USA, 1966-70)
D. Pozdnjajev. Orthodoxy in China (1900–1997). [Православие в Китае (1900-1997 гг.)]. Moskva, 1998.
E.S. Zizevskaja The Albazinians in China. Vladivostok, 2005.
Lei Feng

Lei Feng  (kinesisk: 雷 锋 / 雷鋒; pinyin: Léi Fēng; født 18. desember 1940 i fylket Wangcheng i byprefekturet Changsha i Kina, død  15. august 1962 i Fushun i Liaoning) var en soldat i den kinesiske Folkets frigjøringshær. Han ble benyttet i propagandaøyemed på 1960- og 70-tallet i Folkerepublikken Kina som modellarbeider. 
Den sosialistiske oppdragelseskampanjen «Lær av kamerat Lei Feng!» (向雷锋同志学习, Xiàng Léi Fēng tóngzhì xuéxí) begynte i hele landet i 1963, ett år etter hans død. Han ble den fremste av en rekke slike modellskikkelser.
I 1963 utkom også Li Fengs dagbok og fotos fra hans liv. Observatører som er negativt innstilt til datidens Kina antar at begge deler var falsknerier fra hærens propagandaavdeling. Det ville forsåvidt være underlig om en slik barmhjertig samaritan stadig ble fotfulgt av fotografer som foreviget hans gode gjerninger; det var neppe meningen å få folk til å tro at bildene var mer enn gjenskapninger av det han angivelig gjorde. Etter kulturrevolusjonen ble Lei Feng mer eller mindre glemt, inntil det i 1996 kom en film om ham. 
Lei Feng var 21 år gammel da han omkom i en arbeidsulykke. Han ble berømt først etterpå da hans dagbøker ble kjent. Der stod det for eksempel: 

Jeg gjør alt hva Formann Mao befaler. Det er mitt eneste ønske å kunne tjene sosialismen og kommunistpartiet.Det ble også utropt en årlig Lei Feng-dag (5. mars), og da er alle og enhver oppfordret til å foreta seg noe samfunnsnyttig. 


== Eksterne lenker ==
Lei Feng-museet (kinesisk)
Lei Feng Stefan Landsbergers kinesiske propagandaposter
Lei Feng blir help i internettspill
Wudangfjellene

Wudangfjellene (kinesisk: 武当山, pinyin: Wǔdāng Shān, Wade-Giles: Wu Tang Shan, også kjent under kortformen Wudang) er en liten fjellkjede i provinsen Hubei i Kina, rett sør for byen Shiyan.
Fjellene har vært kjent i lang tid for sine mange taoistiske klostre. Noen av dem var akademiske sentra, andre steder er man praktiserte kampsport, eller meditasjon, kinesisk medisin, taoistiske jordbruksmetoder eller lignende. Allerede under det østlige Han-dynastiet tiltrakk fjellene seg keiserlig interesse. Under Tang-dynastiet (618-907) ble fjellenes første gudstjenestested, De fem dragers tempel, bygget. 
Klostrene ble tømt, skadet eller ødelagt under kulturrevolusjonen, men har senere igjen begynt å tiltrekke seg besøkende. I 1994 ble de oppført på UNESCOs liste over Verdensarven. 
Palassene og templene i Wudang, som ble bygget som et organisert kompleks under Ming-dynastiet, har også bygninger som går tilbake til 600-tallet. De representerer noe av det ypperste i kinesisk kunst og arkitektur over en periode på tusen år. Særlig bemerkelsesverdige er Den gyldne hall, Nanyantempelet og Den rosa skys tempel.
Wudangklostrene forekommer ofte i kinesiske kampfilmer.


== Eksterne lenker ==
UNESCO World Heritages beskrivelser
Den lille hjord

Den lille hjord  (kinesisk: 小群, Xiaoqun) er en uavhengig kinesisk kirke av protestantisk type. Den ble til i provinsen Fujian i Kina i 1928, og eksisterer i dag forrtrinnsvis i Taiwan.
Kirkesamfunnet ble grunnlagt i Fujians hovedstad Fuzhou av Ni Tuosheng (eller Ni To Sheng, det vil si Watchman Nee). Fra midten av 1920-årene ble Ni en effektiv forkynner preget blant annet av Brødresamfunnet (som for eksempel deres premillenniarisme og av Hellighetstradisjonen (dens vekt på Den hellige ånd). Hans evangeliske møter var som regel ikke så store, og ble holdt i private hjem. Men han fikk svært mange tilhengere.
Antagonisme mot misjonene og mot utenlandske kristne preget ofte hans virke. Han ble sjelden invitert til etablerte menigheter, og det ble til at hans tilhengere organiserte seg på egen hånd og ble sterkt misjonerende grupper som etterhvert ble et trossamfunn på nasjonalt plan med hovedkvarter i Shanghai.
Gruppen ble undertrykt i  1950-årene som ledd i det kinesiske kommunistpartis religionspolitikk. Ni ble fengslet som kontrarevolusjonær, og døde i fengsel i 1972.
Kirken hadde imidlertid også etablert seg på Taiwan, under ledelse av Nis assistent Li Changshou. Der ble den både prominent og kontroversiell.
Kirken er nå internasjonal, med hovedkvarter både i Taipei og i Anaheim (California).
Jesusfamilien

Jesusfamilien (耶穌家庭, Yesu jiating) var en frittstående protestantisk kirkelig bevegelse i Kina. Den oppstod i 1920-årenes Shandong, i landsbyen Mazhuang nær Tai'an ca. 1927, men spredte seg med egne kirker i det nordlige sentrale Kina. De fleste av kirkene var i Shandong, men noen var så langt unna som i områdene Nanjing og Wuhan.
Gruppen hadde pentekostal karakter, og opererte nesten utelukkende på landsbygden. De enkelte fellesskap var små, kanskje opp til et par hundre medlemmer hver, og de troende bodde og arbeidet sammen, og all eiendom tilhørte fellesskapet, under ledelse av et «familieoverhode» (jiazhang). I 1940 kan det ha vært flere tusen medlemmer av fellesskapene, men det er vanskelig å vite det sikkert.  
Samfunnet var helt og holdent kinesiskledet, og den øverste leder het Jing Dianying (1890-1953?). 
Jesusfamilien var sterkt millenarianistisk og ventet på Jesu snarlige gjenkomst, sterkt pinsepreget med stor vekt på Åndens gaver som for eksempel tungetale og på at troende kunne motta guddommelige budskap i transe. 
Alle fellesskapene ble oppløst i 1953 som ledd i det kinesiske kommunistpartis religionspolitikk.
Noen tidligere medlemmer har etter kulturrevolusjonen blitt aktive i nye og tildels lignende kristne fellesskap, som opererer uregistrert og dermed illegalt i de kinesiske myndigheters øyne.
Bombarder hovedkvarteret

Bombarder hovedkvarteret er navnet på en slagord brukt tidlig under kulturrevolusjonen i Folkerepublikken Kina. Uttrykket kommer fra en kort kommentar fra Mao Zedong den 5. august 1966. I fullstendig form lød setningen Bombarder hovedkvarterene – min første dazibao (炮打司令部——我的一张大字报); den ble sagt av Mao under den ellevte sesjon av det kinesiske kommunistparties åttende sentralkomite, og samme dag ble den offentliggjort i partiavisen Renmin Ribao, Det er alment antatt at denne dazibao (veggoppslag med stor skrift) var direkte trettet mot de ledende kommunistlederne Liu Shaoqi og Deng Xiaoping. Det var dem som var ansvarlige for den daglige ledelse av den kinesiske regjerings drift, og de hadde forsøkt å kjøle ned det tiltagende massehysteri som hadde begynt å ta form på en rekke universiteter i Beijing etter mai samme år.
Etter at Mao hadde kommet med sin uttalelse om å bomberdere hovedkvarterene, fulgte store uroligheter over hele Kina. Den fødte til at tusener av «klassefiender»,  deriblant Liu Shaoqi, mistet livet.
Her er en fullstendig engelsk oversettelse av de oppildnende ord som ble offentliggjort etter Maos utsagn:

China's first Marxist-Leninist big-character poster and Commentator's article on it in People's Daily are indeed superbly written! Comrades, please read them again. But in the last fifty days or so some leading comrades from the central down to the local levels have acted in a diametrically opposite way. Adopting the reactionary stand of the bourgeoisie, they have enforced a bourgeois dictatorship and struck down the surging movement of the great cultural revolution of the proletariat. They have stood facts on their head and juggled black and white, encircled and suppressed revolutionaries, stifled opinions differing from their own, imposed a white terror, and felt very pleased with themselves. They have puffed up the arrogance of the bourgeoisie and deflated the morale of the proletariat. How poisonous! Viewed in connection with the Right deviation in 1962 and the wrong tendency of 1964 which was 'Left' in form but Right in essence, shouldn't this make one wide awake?
John Baptist Liang Xisheng

John Baptist Liang Xisheng (født 23. mars  1923 i Kina, død 23. september 2007 i Kaifeng) var en katolsk «undergrunnsbiskop». 


== Liv og virke ==
Liang Xisheng kom fra en ikke-katolsk familie. Han fikk sin presteutdannelse på presteseminaret i Kaifeng før det ble stengt på 1950-tallet, men kunne ikke prestevies. Under kulturrevolusjonen ble han stemplet som høyreorientert og fikk lide for sin tros skyld.
Han ble presteviet 13. april 1980 og hemmelig bispeviet for Kaifeng i provinsen Henan den 31. august 1989. Bispedømmet Kaifeng hadde i 2007 anslagsvis 30 000 katolikker med ca. 30 prester og 70 nonner fra tre ordenssamfunn.


== Episkopalgenealogi ==
Hans episkopalgenealogi er:

Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
Kardinal Marcantonio Colonna (1724-1793) *1762
Kardinal Hyacinthe-Sigismond Gerdil (1718-1802) *1777
Kardinal Giulio Maria della Somaglia (1744-1830) *1788
Kardinal Carlo Odescalchi (1785-1841) *1823
Kardinal Costantino Patrizi Naro (1798-1876) *1828
Kardinal Serafino Vannutelli (1834-1915) *1869
Kardinal Domenico Serafini (1852-1918) *1900
Kardinal Pietro Fumasoni Biondi (1872-1960) *1916
Erkebiskop Mario Zanin (1890-1958) *1934
Kardinal Paul Yü Pin (Yu Bin) (1901-1978) *1936
Biskop Giuseppe Ferruccio Maurizio Rosà (1888-1961) *1946
Biskop Peter Joseph Fan Xueyan (1907-1992) *1951
Biskop Casimir Wang Milu (1943-2017) *1981
Biskop Stephen Li Xinzheng (1915-1989) *1983
Biskop Anthony Yang Shao-huai (Xiaohuai) (1915-1998) *1984
Biskop John Baptist Liang Xisheng (1923-2007) *1989


== Referanser ==
Det kinesiske nasjonalmuseum

Det kinesiske nasjonalmuseum  (中国国家博物馆; pinyin: Zhōngguó guójiā bówùguǎn) flankerer østsiden av Den himmelske freds plass i Beijing i Kina. Det konsentrerer seg om kinesisk kunst og historie, og er understilt Folkerepublikken Kinas kulturdepartement. 
Museet ble dannet i 2003 da de to museene som lå i bygningen ble sammenslått: Museet for den kinesiske revolusjon i nordfløyen og  Nasjonalmuseet for kinesisk historie i sørfløyen. Førstnevnte har en forhistorie som går tilbake til 1950, sistnevnte til 1912.
Selve bygningen ble ferdig i 1959. Samtidig ble vis-à-vis på den store plassen Folkets store hall ferdig. Begge byggverk var blant de ti store bygninger, et gedigent byggeprosjekt i Beijing i forbindelse med tiårsdagen for Folkerepublikkens fødsel den 1. desember 1949.


== Samlingene ==
Avdelingen for generell kinesisk historie har samlinger som går tilbake til den eldste dokumenterte menneskelige bosetting i landet, Yuanmou-mannen  for 1,7 millioner år siden, og frem til slutten av det siste keiserdynastiet, Qing-dynastiet. Periodiseringen er i tre deler:  Det primitive samfunn (fra 4000 f.Kr.), slavesamfunnet (2100 – 475 f.Kr.) og føydalsamfunnet (475 f.Kr. – 1911), det vil si med en liten overlapping med det andre museets tidsepoke.
Museet for den kinesiske revolusjon dekker det som periodiseres som den gamle demokratiske revolusjon (1840–1911), den nye demokratiske revolusjon (1911–1949), og Revolusjonens triumf og opprettelsen av sosialismen (etter 1949). Den siste epokens utstillinger bærer vitnesbyrd om at man i dagens Kina (2008) ikke er trygg på hvordan kulturrevolusjonen  skal tolkes; dekningen er på det nærmeste fraværende. 


== Eksterne lenker ==
(zh-Hans) Offisielt nettsted 
(en) Offisielt nettsted 
(en) National Museum of China – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) 中国国家博物馆 – galleri av bilder, video eller lyd på Commons 
Description by China Culture
Wang Guangmei

Wang Guangmei  (kinesisk: 王光美; pinyin: Wáng Guāngmĕi; født 26. september 1921 i Tianjin i Kina, død 13. oktober 2006 i Beijing) var hustru av Folkerepublikken Kinas president Liu Shaoqi (president 1959-1968). 
Hun behersket fransk, engelsk og russisk. Hun hadde også en doktorgrad i fysikk fra det katolske Furen-universitetet i Beijing. Hun hadde også studert ved et protestantisk universitet.  Etter doktorgraden i fysikk i 1945 begynte hun å undervise ved Furen-universitetet.
Hennes far var høy embedsmann og diplomat for Republikken Kina. Wang Guangmei var oversetter og var med i forsøkene på å megle mellom Chiang Kai-shek og Mao Zedong etter annen verdenskrig.  Disse meglingsforsøkene ble ledet av den amerikanske generalen George Marshall, og mange av amerikanerne som var med på forhandlingsprosjektet, beundret henne. Dette skulle senere spille en rolle da hun ble anklaget for å være amerikansk spion.
I 1966 var Wang aktivt med under utbruddet av kulturrevolusjonen i den gruppen som sto bak utrenskningene i partilederskapet ved Tsinghuauniversitetet i Beijing. Men i 1967 ble Wang og president Liu Shaoqi selv grepet av rødegardistene. Wang ble offentlig ydmyket under ledelse av den 20 år gamle rødegardistlederen Kuai Dafu, og tvunget av rødegardister til å bære et halsskjede av pingpongballer. Hun ble satt i husarrest og senere fengslet i Qincheng-fengselet. President Liu Shaoqi ble utsatt for brutal behandling og døde i Kaifeng i 1969. 
Deres fire barn ble også brutalt behandlet. 
Wang Guangmei ble løslatt i 1979, og kort etter ble Liu Shaoqi rehabilitert og Wang fikk en skadeserstatning for sine lidelser under kulturrevolusjonen. I 1982 var Wang et vitne for aktoratet mot Jiang Qing under rettssaken mot «firerbanden». 
Senere ble Wang valgt til fast medlem av Politbyrået. Hun grunnla «Prosjekt Håp», som skulle assistere de fattige over hele Kina. Wang auksjonerte bort to verdifulle antikke kar som hun hadde arvet etter sin mor, gjenstander fra Qing- og Song-dynastiene, og donerte pengene til arbeidet for de fattige.
Hun ble begravet på Babaoshan revolusjonære gravlund.


== Bibliografi ==
Tsai Qin: Daughter of Shanghai, New York, St. Martin's, 1988
Ō Kōbi 王光美, Ryū Gen 劉源: Kesarata kokkashuseki Ryū Shōki 消された国家主席劉少奇 (Nihon hōsō shuppan kyōkai 日本放送出版協会 2002).
Lowell Dittmer: Liu Shaoqi and the Chinese Cultural Revolution (M.E. Sharpe 1998); ISBN 1-56324-951-0.
Harrison E. Salisbury: The New Emperors ISBN 0-380-72025-6


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Wang Guangmei hos China Vitae 
(en) "Wang Guangmei, 85, Dies; Former First Lady of China", The New York Times, October 17, 2006
(en) Wang Guangmei i China Digital Times
(en) Wang Guangmei i Guardian Unlimited