jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Mutianyu

Mutianyu (kinesisk: 慕田峪, pinyin: Mùtiányù) er en sektor av Den kinesiske mur i nærheten av den kinesiske hovedstad. Den befinner seg i fylket Huairou ca. 70 km nordøst for Beijing. Mutianyu-sektoren av muren er knyttet til Juyongguanpasset i vest og Gubeikou-porten i øst. Den er en av de best bevarte sektorer av den store kinesiske mur. 
Dette stykket av muren ble først anlagt på midten av 500-tallet under Det nordlige Qi, Mutianyu-sektoren er dermed eldre enn sektoren ved Badaling, som ligger nærmere Beijing og er et mye mer besøkt utfluktsmål for tusister.  Under Ming-dynastiet fikk dette avsnittet så en ny og kraftigere mur, med den gamle muren som fundament, under tilsyn av general Xu Da. I 1404 anla man et passeringspunkt i et pass mer. I 1569 ble muren igjen omgygd og styrket, og det er den som nå står. Selv om man også har restaurert muren her, er dette det avsnittet hvor den gamle Ming-muren er best bevart. 
Muren er for det meste av granitt, og er 7-8 meter høy og er 4-5 meter bred på toppen. 
Sammenlignet med andre sektorer av muren, har Mutanyu-stykket en rekke unike særtrekk. Vakttårnene er plassert særlig tett. På edt strekk på 2.250 meter er det 22 vakttårn. Både indre og ytre parapet har skyteskår, slik at man lett kan avfyre skudd mot angripere også fra sør. Dette er et meget sjeldent syn ellers langs muren. Mutanyupasset bevoktes av tre vakttårn; et stort i midten og to mindre på hver sin side. Anleggsmåten og forbindelsen mellom de tre tårnene er særlig spesielle for muren her.  
Denne delen av muren er omgitt av skoger; over 90 prosent av området langs muren er skogkledt.
Sektoren er åpen for besøkende; lettest adkomst opp, og ned, er ved en taubane. Man kan dessuten komme seg ned med vogner som går på spor ned fjellsiden.   

Landsbyen Mutianyu under muren er blitt utropt av myndighetene til en modellandsby, på grunn av sitt glasshåndverk og turismen. 
		
		


== Eksterne lenker ==
Mutianyu Great Wall fotogalleri
Offisielt nettsted 
(en) Great Wall of China at Mutianyu – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Blåfjær

Blåfjær (latin:Polygala vulgaris) er en vakker flerårig plante i blåfjærslekten, som inngår i Blåfjærfamilien (Polygalaceae). Den blir 10-25 cm høy og er oppreist med dypt blå blomster som har gulhvite fargekombinasjoner. Blomsten har smale, lansettfargede blader.

Planten blomstrer i juni-september, og har maurspredning av frøene.


== Beskrivelse ==
Blåfjær har en tynn, opprett stengel som er ugreinet, og som nederst er rødbrun og ofte forvedet. Planten kan klatre langs rette berg, men er overveiende oppreist.
Bladene er mørkt grønne, skruestilte og slanke, og jevnt fordelte oppover stilken. Bladformen er lang og smal med 1-2 cm lange lansettformede blad, hvor nervetrådene har nettstruktur.
Blomsterstanden er en vertikal klase ("aks") med 5-30 blomster, og støttebladene er kortere enn de grønngule knoppene. De 5 begerbladene er smale og grønne eller grønngule, og de to øverste likner korte kronblad. De 3 kronbladene er 5-8 mm lange, og har dypt blå eller blålilla farge, ytterst sjelden blå-hvit (ssp oxyptera). Klart blå blomster er derimot overveiende dominerende og definerer varianten ssp vulgaris. De 8 støvbærerne sitter i to grupper.
Om høsten framtrer frøkapselen med tydelig arr, og frøene er hårete med hvite vedheng. Stengelen minner om høsten om et lite kornaks, fordi de gjenværende frøbærerne da ser ut som gulhvite eller gulbrune korn.


== Utbredelse ==
Blåfjær trives på tørr eller delvis fuktig mark, i enger og kulturbeite, nær gressplener, skråninger, slåttemark, kysthei, dyner, og langs vei og sti. 
I Norden er planten vanlig på sørvestspissen av det sørligste Finland, i Sverige opp til Gävle og Karlstad, og i hele Danmark.
I Norge vokser blåfjær i innlandet langs elvedaler og kysten fra svenskegrensa og opp til Bodø, samt i ytre Lofoten.


== Eksterne lenker ==
(en) Blåfjær – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Blåfjær i Encyclopedia of Life 
(en) Blåfjær i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Blåfjær hos Artsdatabanken 
(sv) Blåfjær hos Dyntaxa 
(en) Blåfjær hos ITIS 
(en) Blåfjær hos NCBI 
(en) Blåfjær hos The International Plant Names Index 
(en) Blåfjær hos Tropicos 
(en) Kategori:Polygala vulgaris – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Polygala vulgaris – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons
Vardeveien

Vardeveien finnes flere steder:

Vardeveien (Oslo)
Vardeveien (Bergen) – Fyllingsdalen
Vardeveien (Trondheim) –  Heimdal
Vardeveien (Stavanger)
Vardeveien (Bærum) – Høvik
Vardeveien (Fredrikstad) – Sellebakk
Vardeveien (Sandnes)
Vardeveien (Sarpsborg)
Vardeveien (Sandefjord)
Vardeveien (Skedsmo) – Skedsmokorset
Vardeveien (Larvik) – Stavern
Vardeveien (Vestvågøy) – Leknes
Vardeveien (Tønsberg)
Vardeveien (Farsund) – Vanse
Vardeveien (Ås)
Vardeveien (Eidsberg) – Mysen
Vardeveien (Vestby) – Son
Vardeveien (Oppegård) – Tårnåsen
Vardeveien (Marker) – Ørje
Vardeveien (Vågan) – Skrova
Vardeveien (Røyken) – Slemmestad
Vardeveien (Fet) – Fetsund
Vardeveien (Frogn) – Drøbak
Vardeveien (Nesodden) – Nesoddtangen
Vardeveien (Ørland) – Opphaug
Vardeveien (Rygge) – Larkollen
Vardeveien (Risør)
Vardevegen (Tromsø)
Vardevegen (Ullensaker) – Dal
Vardevegen (Moss)
Vardevegen (Sola)
Vardevegen (Averøy)
Vardevegen (Sund) – Glesvær
Vardevegen (Årdal) – Årdalstangen
Vardevegen (Karmøy) – Håvik
Vardevegen (Fjell) – Straume
Vardevegen (Kongsvinger) – Brandval
Foreningen for norske IP-rådgivere

Foreningen for norske IP-rådgivere, tidligere Norske Patentingeniørers Forening, er en interesseorganisasjon for norske patent- og varemerkefullmektiger. Foreningen ble stiftet i 1936, og skiftet i 2018 navn til Foreningen for norske IP-rådgivere (FONIP).
Siden det etter loven ikke stilles andre krav til en norsk patentfullmektig enn at man har bosted i Norge, så hadde NPF satt sine egne kriterier for medlemskap. Det krevdes således utdannelse på sivilingeniørnivå eller juridisk embetseksamen. Dessuten krevdes det at man har hatt utdannelsesrelevant praksis i minst 7 år, derav minst 5 års praksis i et patentkontor. I 2018 ble kravene til medlemskap endret.NPF er kollektivt medlem av Fédération Internationale des Conseils en Propriété Industrielle (FICPI), som er en verdensomspennende interesseorganisasjon for patentfullmektiger med medlemmer i over 80 land.


== Se også ==
Patent
patentfullmektig


== Eksterne lenker ==
Fédération Internationale des Conseils en Propriété Industrielle (FICPI)
Skarragruvene

Skarragruvene er et gruvefelt i Øvre Eiker.


== Historie ==
Gruvene var i drift under Kongsberg Sølvverk i årene 1769–1798 og ble drevet på sølv og til dels gull. I perioder var det opptil 100 som arbeidet her, og flere av dem har antagelig bodd i selve gruveområdet. Gruvene ble nedlagt på grunn av store underskudd. I løpet av 1800-tallet ble det gjort flere kortvarige forsøk på å gjenoppta driften.


== Beskrivelse ==

Gruveommrådet består av rundt 20 skjerp (dybde fra 2 til 116 meter) og to stoller (lengde 570 og 145 meter). Tuftene etter pukkverket er godt synlige, og den 100 meter lange vannrenna av stein er restaurert. Dessuten finnes tufter etter fem hestegjøpeler og fem sakkerhus (oppholdsrom for arbeiderne, kontor for stigeren/gruvesjefen og materiallager), samt smie, kullhus, sjeidehus(utskilling av malm) og krutthus. Et solur er hogd inn i fjellet sammen med to inskripsjoner, det finnes også inskripsjoner i vannkanten ved Dørsjø. Området skjøttes av Sølvverkets Venner/Skarragruvenes Venner, i samarbeid med Ormåsen skole. Kulturminneskilt ble satt opp høsten 2007. 


== Kilder ==
Lokalhistoriewiki
Eiker kommunes hjemmesider
Hefte fra Norsk Bergverksmuseum
Guo Jinlong

Guo Jinlong (kinesisk: 郭金龙; pinyin: Guō Jīnlóng; født i juli 1947 i Nanjing i Folkerepublikken Kina) er en kinesisk politiker. Han var borgermester i Beijing frem til 25. juli 2012.
Han har sin høyere utdannelse fra fysikkfaktultetet ved Nanjinguniversitetet, med slutteksamen i 1969. Han ble medlem av det kinesiske kommunistparti i 1979, og ble sendt til provinsen Sichuan. 
I 1993 ble han sendt til Lhasa der han ble visesekretær for kommunistpartiets avdeling i Tibet, og endte opp som sekretær (partisjef) fra 2000 til 2004. Han spilte en sentral rolle i arbeidet for å få bygget Qingzang-jernbanen.  
Han dro fra Tibet for å bli sekretær for kommunistpartiet i provinsen 2004, og ble formann for den stående komité for Anhuis folkekongress i 2005. 
Etter at Wang Qishan gikk av som borgermester for Beijing, overtok Guo som fungerende borgermester den 30. november 2007, og rykket opp som borgermester i 2008. Den 25. juli 2012 fratrådte han etter kritikk om at ben edre håndtering av storflommen i juli kunne ha reddet menneskeliv.


== Eksterne lenker ==
(en) Guo Jinlong hos China Vitae 
Biografi, (Xinhua)
Zetor’n/Treidagsfest på Ler

Zetor'n/Treidagsfest på Ler er en musikksingle av den trønderske countryrockegruppa Too far gone. Den kom ut i 1997.


== Låtliste ==
«Zetor'n»
«Treidagsfest på ler»
Ulltoppklokke

Ulltoppklokke (Campanula glomerata ssp farinosa) er en flerårig urt i klokkefamilien. Dette er en underart av toppklokke. Planten blir 20-100 cm høy, og har en blå klase av oppstående klokkeforma blomster. Ulltoppklokken blomstrer fra juli til august.
Stengelbladene er bredt lansettformede og relativt lange, bredest nær bladstilken. Bladene er svakt rundtannet. Den likner hovedformen av arten, men forskjellen er at ulltoppklokke har atskillig tettere bladverk, er mer kompakt, og har bare en klase av blomster øverst i stilken. Toppklokke har ofte enkelte klokkeblomster nedover stilken i bladhjørnene.
Ulltoppklokke klarer seg på næringsfattig og ler kalkholdiggrunn, ved kysten, i gressbakker, i heier og ellers på skrinn jord. Den vokser ikke i Norge, men bare i Danmark i Nordjylland blant de nordiske landene. Den er derimot dyrket i Norge og spres moderat ved hagehold på Østlandet og Sørlandet. 


== Eksterne lenker ==
(en) Campanula glomerata – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons
Vidjeveien

Vidjeveien finnes flere steder:

Vidjeveien (Oslo)
Vidjeveien (Sandnes) – Hommersåk
Vidjeveien (Vadsø)
Vidjeveien (Tønsberg) – Tolvsrød
Vidjeveien (Nesseby) – Varangerbotn
Vidjeveien (Lødingen)
Vidjeveien (Hammerfest)
Vidjeveien (Stjørdal)
Vidjevegen (Sola) – Tananger
Vidjevegen (Volda)
Vogts gate

Vogts gate finnes flere steder:

Vogts gate (Oslo), gate på Torshov i Oslo, strøkets hovedgate.
Vogts gate (Moss)
Kemal Malovčić

Kemal Malovčić (født 6. mai 1946 i Sanski Most, Bosnia og Hercegovina, Jugoslavia) er en populær bosnisk folkesanger.
Malovčićs karriere begynte i 1968. Da produserte han sin første singel Oko Sane (på Sana), hvor han synger om at han er på Sana (elven), som befinner seg i hans hjemby Sanski Most.
I begynnelsen av sin karriere fikk han mye hjelp av sin eldre bror Džemal Malovčić, som skrev musikken og tekstene for ham. Men det som virkelig startet hans karriere var da han ble med i det jugoslaviske bandet Južni Vetar. Bandet eksisterte i seks år (1985–1991). I 1985 produserte han sitt bestselgende album Okreće se kolo sreće, med over 600 000 solgte eksemplarer.
Under den bosniske krigen vendte Malovčić Južni Vetar ryggen, Han ville ikke lenger tilhøre bandet, fordi det meste spilte serbisk folkemusikk. Mens krigen i hans hjemland Bosnia varte, fortsatte Malovčić sin humanitære innsats for sitt hjemland og ga mange konserter.


== Diskografi ==
Oko sane (1968)
Uno lijepa rijeko (1970)
Sad kod mene tuga srcem vlada (1972)
Senada, Senada (1973)
Stiglo pismo od rođenog brata (1974)
Ajka Banjalučanka (1975)
Što nam svadbu odgodi (1976)
Suzana ljubavi (1977)
Hiljadu poljubaca šaljem ti draga (1978)
Čuvaj draga našu kćerku (1979)
Gdje si sada Leptirice moja (1982)
Doviđenja ja nemam strpljenja (1983)
Škorpijon sam ja (1984)
Okreće se kolo sreće (1985) – Južni Vetar
Ko gubi (1986) – Južni Vetar
Oženi me Babo moj (1987) – Južni Vetar
Zajedno u život novi (1988) – Južni Vetar
Prosjak ljubavi (1989) – Južni Vetar
Caru ide carevo (1990) – Južni Vetar
Ti si moj 13 broj (1991) – Južni Vetar
Bujrum (1993)
Neka paša, neka aga (1994)
Trn u oku (1995)
Eh da sam (1997)
Od toga dana (1998)
Dlan (1999)
Kolo sreće se okreće (2000)
Ranjeno je srce moje (2001)
Car ljubavi (2002)
Carinik (2004)
Sretan put (2006)
Sikter (2007)
Deveram (2009)


== Referanser ==
Klokkeslekten

Klokkeslekten (Campanula) er en slekt i klokkefamilien i ordenen Asterales. Blomstene er samkrona med fem kronfliker og fem begerfliker. De fem pollenbærerne danner et rør (ikke vokst sammen som hos den beslekta korgplantefamilien) som griffelen vokser gjennom. De fem pollenknappene åpner seg i knopp og pollenet fanges opp av hårene som sitter på griffelen, et stykke under arrene. I en åpen blomst ser man derfor bare de visna restene av pollenknappene nederst i blomsten. Det er alltid tre arrfliker, men variasjonen i lengde og endring under blomstring er stor. Hos noen arter er arrflikene lange (1/3 av griffelens lengde) og spriker kraftig fra hverandre. Hos andre arter er arrflikene kortere og ruller seg baklengs opp i spiraler mot slutten av blomstens åpning. Den siste typen finnes ofte hos ett- og toårige arter og kan gjøre dem i stand til å sjølpollinere.Artene som finnes naturlig i Norge er enten to- eller flerårige urter, men ettårige arter finnes også i slekta. Frøene sitter i en kapsel med tre rom. Frøene ristes ut gjennom tre små hull øverst i kapselen (sett i forhold til bakken). Disse hullene kan enten sitte ved basis i kapselen og i så tilfelle henger kapselen nedover i moden tilstand (eks: blåklokke) eller hullene kan sitte nær toppen av kapselen (sett fra blomsterstilken) og i så fall står kapselen opprett ved modning (eks: fagerklokke). Uansett morfologisk plassering, sitter altså hullene i kapselen mot toppen av kapselen i forhold til bakken hos en moden kapsel. Slik vil kapselen holde frøene tilbake til stengelen blir utsatt for en relativt stor ytre påvirkning (vind, passerende dyr) og dermed spres frøene lenger. 
Vanlige norske arter i klokkeslekta er 

Blåklokke, (Campanula rotundifolia)
Engklokke, Campanula patula
Fagerklokke, (Campanula persicifolia)
Høyfjellsklokke, (Campanula uniflora)
Nesleklokke, (Campanula trachelium)
Rapunkelklokke, (Campanula rapunculus) (Ganske sjelden. Bestanden er i tilbakegang.)
Skjeggklokke (Campanula barbata) (Meget sjelden. Finnes nesten bare i kommunene Etnedal, Gausdal og Nordre Land i Oppland fylke.)
Stavklokke, (Campanula cervicaria) (Ganske sjelden. Bestanden har de siste årene gått tilbake. Stavklokke er nå listet som nær truet på Rødlista.)
Storklokke, (Campanula latifolia)
Toppklokke, (Campanula glomerata)
Ugressklokke, (Campanula rapunculoides)
Ulltoppklokke, (Campanula glomerata ssp farinosa) (dyrket)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Klokkeslekten – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Klokkeslekten i Encyclopedia of Life 
(en) Klokkeslekten i Global Biodiversity Information Facility 
(no) Klokkeslekten hos Artsdatabanken 
(sv) Klokkeslekten hos Dyntaxa 
(en) Klokkeslekten hos ITIS 
(en) Klokkeslekten hos NCBI 
(en) Klokkeslekten hos The International Plant Names Index 
(en) Klokkeslekten hos Tropicos 
(en) Kategori:Campanula – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Campanula – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons
Vårveien

Vårveien finnes flere steder:

Vårveien (Oslo)
Vårveien (Drammen)
Vårveien (Sandnes)
Vårveien (Modum) – Vikersund
Vårveien (Nesodden) – Fagerstrand
Vårveien (Ås) – Vinterbro
Vårveien (Kongsberg) – Skollenborg
Vårveien (Askim)
Vårveien (Svelvik)
Vårveien (Øvre Eiker) – Vestfossen
Vårveien (Lyngdal)
Vårveien (Tønsberg) – Tolvsrød
Vårveien (Frogn) – Drøbak
Vårveien (Ringerike) – Hønefoss
Vårvegen (Tromsø) – Krokelvdalen
Vårvegen (Ullensaker) – Jessheim
Vårvegen (Stange) – Ottestad
Vårvegen (Moss)
Vårvegen (Nes) – Årnes
Vårvegen (Karmøy) – Avaldsnes
Viktor Hartmann

Viktor Aleksandrovitsj  Hartmann Russisk: Виктор Александрович Гартман; (født 23. apriljul./ 5. mai 1834greg. i St. Petersburg, død 4. august 1873 i Kirejevo ved Moskva) var en russisk arkitekt og maler. Han var tilknyttet den såkalte Abramtsevokolonien som på 1870- og 1880-tallet hadde en nasjonalistisk orientering og  var influert av russisk folklore og den bysantinske tradisjonen i Russland.


== Biografi ==
Hartmann ble foreldreløs i ung alder og vokste opp i St. Petersburg hos sin onkel, som var en anerkjent arkitekt. Han studerte ved Repina, det keiserlige kunstakademiet i St. Petersburg, og startet karrieren illustratør.
Han arbeidet også som arkitekt, og laget skisser til blant annet Russlands 1000-års monument i Novgorod som ble avduket i 1862. Han arbeidet mest med akvareller og blyanttegninger da han var på utenlandsreise i årene 1864 til 1868. Sammen med Ivan Ropet var Hartmann blant de første kunstnerne som brukte tradisjonelle russiske motiver i sitt arbeid.
Etter at Vladimir Stasov hadde introdusert ham til kretsen rundt Milij Balakirev i 1870, ble han en nær venn av komponisten Modest Musorgskij. Etter Hartmanns tidlige død av aneurisme i en alder av bare 39 år, ble det holdt en utstilling av mer enn 400 av hans bilder i kunstakademiet i St. Petersburg i februar og mars 1874. Denne utstillingen inspirerte Musorgskij til å komponere pianosuiten Bilder fra en utstilling.


== Galleri ==

		
		
		
		
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Viktor Hartmann – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Galleri med Hartmanns bilder
Reproduksjoner av Hartmanns bilder
InorAdopt

InorAdopt er en norsk ideell organisasjon for utenlandsadopsjon. Foreningen ble stiftet i 1981, og startet med utenlandsadopsjon fra 1989.  
InorAdopts er landsdekkende og administrasjonen ligger i Kristiansand.  


== Adopsjonsland ==
InorAdopt formidler per 2017 adopsjon fra Kina, Bulgaria, Ungarn, Taiwan og Burkina Faso.


== Eksterne lenker ==
(no) Offisielt nettsted
Det sovjetiske krigsminnesmerket (Schönholzer Heide)

Det sovjetiske krigsminnesmerke i Schönholzer Heide (Sowjetisches Ehrenmal in der Schönholzer Heide) i Pankow, Berlin ble bygget i tiden mellom mai 1947 og november 1949 og har et samlet areal på 30 000 m². Den ligger på adressen Germanenstraße, 13156 Berlin.


== Beliggenhet ==
Schönholzer Heide var på 1800-tallet et yndet utfluktssted. Under den annen verdenskrig var stedet en tvangsarbeidsleir. Etter krigen ble den nordvestlige delen av parken gjort om til det tredje store sovjetiske æresminnesmerke i Berlin, sammen med minnesmerkene i Treptower Park og Tiergarten.


== Konstruksjon ==
En sovjetisk arkitektgruppe bestående av A. Solowjew, M. Belarnzew, W. D. Koroljew og billedhoggeren Iwan G. Perschudtschew laget utkastet til soldatkirkegården, som skulle bli hvilested for 13 200 av de 80 000 soldatene, deriblant 120 kvinner, som falt i slaget om Berlin i mars/april 1945. 


== Anleggets oppbygging ==
Adkomst til monumentet skjer fra Germanenstraße. Man kommer først til en portal av to granittsøyler med symbolske kranser, bronseskåler med to stiliserte fakler og påskriften «Til evig minne om heltene». Deretter når man frem til selve minnelunden via en allé av lindetrær der enden er flankert av to røde granittårn med kunstige fakler på begge sider og med påskriften «Avdekk ditt hode! Her ligger sovjetiske soldater, helter fra den store fedrelandskrigen 1941–1945, i evig ro.» På baksiden er det satt opp sitater av Josef Stalin på tysk og russisk.
På en mur rundt minnesmerket er det 100 bronsetavler, med navnene, tjenestegradene og fødselsårene på de soldater som var mulig å identifisere. Dette er rundt en femdel av de falne og utgjør 2 647 navn.
På begge sider av hovedaksen, som ved sin ende har en 33,5 m høy obelisk av syenitt, ligger det åtte gravkamre, der det ligger 1 182 soldater. Under æreshallen inne i obelisken er det begravet to sovjetiske oberster. En minnesten bak obelisken ærer også de sovjetiske borgere som døde i tyske konsentrasjonsleire.
En statue av den russiske Moder Jord står foran obelisken og utgjør hovedminnesmerket. Denne sørgende moren holder i sine armer den døde sønnen som er dekket av en sovjetisk seiersfane. På sokkelen, som er laget av svart porfyr, finner man 42 bronsetavler med navnene på falne offiserer.
I motsetning til minnesmerkene i Treptower Park og Tiergarten som først og fremst markerer seieren over fascismen, er monumentet i Pankow i langt større grad et sorgens monument som først og fremst vektlegger de enorme tap Sovjetunionen led i kampen mot fascismen.


== Bildegalleri ==

		
		
		
		
		
		
		
		


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Soviet Cenotaph in Berlin (Schönholzer Heide) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Ehrenmal Schönholzer Heide auf den Seiten der Berliner Senatsverwaltung für Stadtentwicklung
Hans Hauser: Sorgen mit den russischen Ehrenmalen, In: Berlinische Monatsschrift 9/1998, Edition Luisenstadt
Kølabonner i Bærum

Kølabonner i Bærum er en oversikt over kølabonner i Bærum. Stedene er fredet.
Milebrenningen foregikk i forbindelse med jernverksdriften i Bærum. Spesielt var denne aktiviteten stor fra midten av 1600-tallet til midten av 1800-tallet.
Kølabonnene har gjerne navn etter milebrenneren, gårdsnavnet eller lokaliteten:
Persbonn, Ståvibonn og Grønnebonn, Mikkelsbonn.


== Se også ==
Bærums Verk (bedrift)


== Litteratur ==
Jacobsen, Harald og Jørn-R. Follum, Kulturminner og skogbruk, Skogbrukets kursinstitutt 1997.
Larsen, Jan Martin, Jon Stenseng og Kjell H. Kittelsen:  Vestmarka – Seterliv og kølabrenning, Asker og Bærum Historielag 2001
Moland, Tallak: Historien om Nordmarka – gjennom de siste 200 år, Christiania forlag 2005


== Eksterne lenker ==
Bærum kommunes nettsider
Lars Christian Istad

Lars Christian Istad (født 21. juli 1934 i Ålesund)  er en norsk billedkunstner, kjent for sine kystmotiv (maleri, akvareller, tresnitt), 
tydelige koloritt og en lang
rekke (over femti) utstillinger.  
Han er oppvokst i Trondheim og bosatt i Molde (1963–) der han har
vært lærer innen konfeksjonsteknologi ved Romsdal videregående skole, før han gikk over til heltids arbeid som kunstner (1985).  Istad er selvlært innen kunsten og fikk sin 
første separatutstilling i Grimstad kunstforening (1980), og han har
hatt innpass på en rekke kollektive fremvisninger som eksempelvis Høstutstillingen.
Hans verker finnes blant annet i
flere av Møre og Romsdal fylkes bygg,
Fjord1s ferger, flere internasjonale skipsbygg,
samt Norges Banks filialer.  Istad har sittet i de fleste regionale
kunstnerråd og -komiteer.
Istad er far til billedkunstner Christine Istad og skulptør Peder Istad.


== Utgivelser ==
Mitt landskap (1996).  Egne tresnitt, tekster og dikt.


== Utmerkelser ==
Statens garantiinntekt for kunstnere (1987)
Balejazz festivalkunstner (1990)


== Referanser ==
Peder Istad

Peder Istad (født 3. mars 1968 i Molde) er en norsk skulptør, mest kjent for sine installasjoner i is. Han er sønn av billedkunstner Lars Christian Istad og bror til billedkunstner Christine Istad.
Han er utdannet ved Statens Håndverks- og Kunstindustriskole (1991–95) samt ved Kynstakademiet på Island (1995–96). Istad debuterte ved Høstutstillingen (1994) og har hatt større installasjons-oppdrag fra Snøhetta (arkitektfirma), Kystverket, Rikskonsertene, Moldejazz. I firmaet Minus A/S arbeider han sammen med Espen Voll i materialet is som blant annet har prydet Slottsplassen.Istad utformet også suiten ved hotellet i Jukkasjärvi, isskulpturene til åpningen av Svalbard globale frøhvelv (2008). Bjorli Snøhotell på Bjorli, et hotell bygd i snø og is. Han hadde mellom 5 og 13 medhjelpere på de 4 hotell prosjektene. Kunstprosjektet Still life som ble fullfinansiert av KORO.


== Utmerkelser ==
Bjørnsonfestivalen festivalkunstner (1998)
1. pris med Snøhetta (arkitektfirma) i konkurransen om Operahuset (2000)
Design og bygging av Isrosa, folkegaven til Kong Harald Vs bursdag (2007)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Peder Istad – kategori av bilder, video eller lyd på Commons