jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Øvstebø

Øvstebø er et norsk etternavn. Det betyr 'den øverste gården' (Øvste – øverste, bø – gård). Per 2. februar 2009 er det ifølge Statistisk sentralbyrå 238 personer i Norge som har Øvstebø som etternavn.
Navnet kommer fra flere gårder i Norge, blant annet

Øvstebø i Samnanger
Øvstebø i Kvinnherad
Øvstebø i Etne
Øvstebø i Bergen
Øvstebø i Hjartdal
Øvstabø i Vindafjord
Øvstabø i Lærdal
Øvstabø i Gjesdal
Italias kroneorden

Italias kroneorden (italiensk: Ordine della Corona d'Italia) var en italiensk  orden.  Den ble innstiftet 20. februar 1868 av kong Viktor Emmanuel II til minne om Italias samling. Den ble tildelt italienske, så vel som utenlandske statsborgere for fremragende fortjenester av Italia. Italias konge var ordenens stormester. Italias kroneorden ble offisielt tildelt så lenge Italia var et kongedømme og opphørte i 1946. Etter overgangen til republikk ble ordenen ble erstattet av Republikken Italias fortjenstorden.
Ved overgangen til republikansk statsform opphørte tildeling av Italias kroneorden som offisiell italiensk dekorasjon. Tildeling fortsatte imidlertid under Huset Savoia. I 1983 stiftet dette en erstatning, Savoias sivile fortjenstorden (Ordine del Merito civile di Savoia), som tildeles av dynastiets overhode.


== Inndeling ==
Italias kroneorden var inndelt i fem grader:

Storkorsridder (Cavaliere di Gran Croce)
Storoffiser (Grande ufficiale)
Kommandør (Commendatore)
Offiser (Ufficiale)
Ridder (Cavaliere)


== Insignier ==

Ordenstegnet for Italias kroneorden besto av et hvitemaljert kors med utbøyde armer. I korsvinklene var det plassert knuter, et heraldisk symbol for Huset Savoia. Midtmedaljongen var blåemaljert og bar Savoias krone i midten. Baksiden av midtmedaljongen var prydet av en kronet ørn med Savoias våpenskjold på brystet. Ordensstjernen hadde åtte grupper av tagger. Midtmedaljongen var her omgitt av en bord med innskriften  «VICT. EMAN. II REX ITALIAE MDCCCLXVI». Baksiden av ordensstjernen hadde også den kronede ørnen med våpenskjoldet plassert på toppen av midtmedaljongen. 
Ordensbåndet var lyst rødt med en hvit stripe i midten. Dette er Savoias farger.


== Tildeling ==
Italias kroneorden ble tildelt for både sivil og militær innsats. Det var  satt begrensninger på antallet utnevnelser til hver av de fire øverste gradene. Etter disse begrensningene kunne det maksimalt utnevnes 60 innehavere av storkors, 150 storoffiserer, 500 kommandører og 2000 offiserer. Antallet utnevnelser til riddergraden var ubegrenset. 


== Norske innehavere ==
En rekke nordmenn ble tildelt Italias kroneorden. Blant disse var Hjalmar Riiser-Larsen, Tryggve Gran,  Waldemar Brøgger,  Wilhelm von Munthe af Morgenstierne, Karl Wilhelm Wefring, Johannes Gerckens Bassøe, Herman Scheel og Hagbarth Lund.


== Kilder ==
(en) «Italy» i Robert Werlich: Orders and decorations of all nations. Ancient and modern, civil and military, 2. utgave, Washington DC: Quaker Press, 1974, s. 253–254.
Kamfertre

Kamfertre (latin: Cinnamomum camphora) er en art løvtrær innenfor  kaneltreslekten, og et brukstrevirke som anvendes i produksjon av skrin og møbler, som medisinsk middel, i parfyme, som krydder og som naturlig insektmiddel. Kamfertreet vokser opprinnelig i Taiwan og Japan, sørøstlige Kina og Indokina. Det har også spredt seg i det sørøstre Australia etter introduksjon i hager og parker siden 1822. Dyrkingen for tømmer- og farmasøytisk produksjon har hatt stor betydning både på Taiwan og i Indokina.

Kamfertreet blir fra 15 til 30 meter høyt, bladene er bredt lansettformede, tykke og voksaktig mørkegrønne. Når bladene knuses, lukter de kamfer. Om våren danner treet en mengde små, gulhvite blomster, mens bærene kan minne om solbær eller blåbær. 


== Bruk ==
Den hvite, krystallinske substansen kamfer utvinnes av treet. Produksjonen innebærer tradisjonelt at stykker av treet hugges opp, røykes i en lukket røykbeholder, og tørkes via utluftning hvorpå det hvite, krystallinske pulveret skrapes av treet. 
Bruksområdene for kamfer har omfattet:

Sukkertøy
Krydder
Legemiddel
Hostemedisin
Parfyme og røkelse
Insektmiddel
Celluloid-produksjon
Røyksvakt krutt
Kister og bokser
MøblerMan kjenner bruk av kamfer i sukkertøy og til duftformål fra oldtiden, og i Tankdynastiet (618-907) ble det brukt i produksjon av et næringsmiddel som minnet om iskrem. En kokebok fra Andalucía fra 1200-tallet nevner en kjøttrett med kamfer. I Europa falt kamfer ut av bruk i matlaging på 1500-tallet, men i India brukes fortsatt Pachha Karpooram i desserter. Under bønn (pudsja) bruker hinduer kamfer som en slags rituell røkelse. I Sichuan brukes bladene av kamfertreet i tilberedelsen av retten Zhangcha-and.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Kamfertre i Encyclopedia of Life 
(en) Kamfertre i Global Biodiversity Information Facility 
(sv) Kamfertre hos Dyntaxa 
(en) Kamfertre hos ITIS 
(en) Kamfertre hos NCBI 
(en) Kamfertre hos The International Plant Names Index 
(en) Kamfertre hos Tropicos 
(en) Kategori:Cinnamomum camphora – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Camphora officinarum – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Cinnamomum camphora – detaljert informasjon på Wikispecies
Geir H. Haardes andre regjering

Geir H. Haardes andre regjering er en tidligere regjering på Island. 
Etter alltingsvalget 2007 ble det dannet en koalisjon mellom Sjálfstæðisflokkurinn (Selvstendighetspartiet) og Framsóknarflokkurinn (Fremskrittspartiet). Denne koalisjonen fikk flertall på Alltinget, men kun én representant mer enn opposisjonen. Statsminister ble Geir H. Haarde. Haarde (og regjeringen) trakk seg i januar 2009, mye på grunn av finanskrisen som rammet Island svært hardt.
Fontaine-de-Vaucluse

Fontaine-de-Vaucluse er en kommune i departementet Vaucluse i regionen Provence-Alpes-Côte d'Azur sørøst i Frankrike.


== Geografi ==
Fontaine-de-Vaucluse ("Vaucluse-kilden") er bygget rundt en kilde, i dalen ved foten av Vauclusefjellet, mellom Saumane og Lagnes, ikke langt unna L'Isle-sur-la-Sorgue.


=== Vannføring ===
Kilden i Vaucluse ligger ved foten til en bratt klippe som er 230 meter høy. Det er det største oppkommet i Frankrike. Det er også den femte største i verden, med en årlig vannmengde på 630 millioner kubikkmeter. Gjennomsnitt 22 m³ per sekund. Under snøsmeltingen kan det komme opp i 110 m³. Mysteriet om hvor vannet kom fra ble først endelig avslørt i 1985. Laveste punktet er 308 meter dypt, nådd av en robot tilhørende Société spéléologique de Fontaine de Vaucluse. Undergrunnskilden er et basseng på 1200 km² som samler vann fra Mount Ventoux, Vauclusefjellene og fra Lurefjellet.

		
		


== Historie ==
Tettstedet har 600 innbyggere og var en gang kalt Vaucluse eller den lukkede dalen (Vallis Clausa på latin). Fossen tyder på å ha vært gjenstand for en stor kult siden antikken. Ved to grottedykk utført av SSFV, to utgravningssteder under beskyttelse av SRA PACA, har tillatt at mer enn 1600 antikke mynter fra første århundre før Kristius og femte århundre etter Kristus og bli tatt opp.


== Demografi ==
Historiske innbyggertall:

1962 : 615
1968 : 698
1975 : 532
1982 : 604
1990 : 580
1999 : 610


== Steder og monumenter ==
Hovedserverdigheten er Sorgue-kilden ved foten av klippen som er 230 meter høy.
Ruinene etter slottet til Biskopen av Cavaillon
Gammel papirmølle
Motstandsmuseum
Torturmuseum
Francesco Petrarcamuseum (på stedet hvor han har bodd).


== Personer med tilknytning til tettstedet ==
Francesco Petrarca


== Befolkningsutvikling ==
Antall innbyggere i kommunen Fontaine-de-Vaucluse


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Fontaine-de-Vaucluse – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Kommunedata INSEE
Haakon Wallem

Haakon Johan Wallem (født 1870, død 1951) var en norsk skipsreder. Han etablerte skipsmeklerfirma i Shanghai i 1903. Selskapet vokste og ble raskt et eget rederi.
Wallem donerte pengegaver til en rekke kulturtiltak i Bergen. Den mest spektakulære gaven ble gitt til gjenoppbygging av landsbyen Bouchavesnes i Frankrike etter første verdenskrig. Dette resulterte i at landsbyen ble omdøpt til Bouchavesnes-Bergen og Wallem ble tildelt æreslegionen av marskalk Foch.
Krakket i Bergens privatbank i 1922 førte Wallem ut i likviditetsproblemer og han måtte selge flere av sine eiendommer. Prakteiendommen Erviken (Øvre Ervik) fikk han beholde etter et lån fra vennen Johan Ludwig Mowinckel. I 1925 etablerte han kontor i Hongkong.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Hardy, Anthony J: Typhoon Wallem: A personalised chronicle of the Wallem Group Limited, Granta Editions 2003
Rommetveit, Knut; Det signerte huset : Ole Landmarks arkitektur i Bergen og Haugesund, 1914-1924 , Hovedoppgave i kunsthistorie – Universitetet i Bergen, 2003.
Troskapsformaningen

Troskapsformaningen er en gammel militær tradisjon i Forsvaret, fastsatt ved kongelig resolusjon av 26. mai 1891. Forløperen til denne var «Den militære troskaps- og hyldningsed" bygget på «Krigsartikkelbrev for krigsmenn av armeen og marinen» av 9. mars 1683 §§ 159 og 160.  
Kong Frederik Vs «Søe-Krigs-Artikels-Brev» av 8. januar 1752, § 536, dekker marinen.  
Troskapsformaningen leses opp for soldatene ved oppstilling.


== Ordlyd ==
Tro mod Konge og Forfatning, lydig mod foresatte, rettsindig, hæderlig og hjælpsom i al sin færd skal enhver krigsmand stedse med alvor og nidkjærhed strebe at tilegne seg de ferdigheter og egenskaber, der kræves hos en god soldat, samt beredvillig og nøiagtigt efterkomme gjældende forskrifter og de ham i tjenestens medfør givne befalinger. I farens stund skal han, når det kræves villig ofre liv og blod for Konge og Fædreland.


== Referanser ==
Stene skanse

Stene skanse er et historisk forsvarsverk som lå ved Stene i Inndalen i det som nå er Verdal kommune. Stedet er like ved nåværende busstopp Steinsgropa. Skansen ble påbegynt i 1611. Stene skanse spilte en viktig rolle i 1718 ved general Armfeldts invasjon av Trøndelag. Skånes skanse i Levanger må ses i sammenheng med Stene skanse, og kan ha fungert som et støttepunkt for transport av forsyninger til Stene skanse da den lå rett ved Trondheimsfjorden. 


== Eksterne lenker ==
Om Stene skanse i Verdalsguiden
Stene Skanse i Verdal
Hero, Hero

Hero, Hero er et dobbelt samlealbum fra det britiske heavy metal-bandet Judas Priest.
Albumet ble utgitt i 1981 mellom British Steel (1980) og Point of Entry (1981) av Gull Records. Det inneholder alle 10 sporene fra Rocka Rolla, seks spor fra Sad Wings of Destiny og en alternativ versjon av sporet «Diamonds And Rust». Sporene fra Rocka Rolla og «Diamonds And Rust» er remikset av Rodger Bain i 1981, mens sporene fra Sad Wings Of Destiny er ikke remikset.
CD-utgivelsene av albumet er noe forandret, da noen europeiske versjoner har endret rekkefølgen på sporene, mens en USA utgave bruker originalsporene fra Rocka Rolla istedenfor de remiksede fra 1981.


== Sporliste ==
Side 1«Prelude» (Glenn Tipton) – 2:02  fra Sad Wings of Destiny, 1976
«Tyrant» (Rob Halford, Tipton) – 4:28 fra Sad Wings of Destiny,  1976
«Rocka Rolla» (Halford, K.K. Downing, Tipton) – 3:05 fra Rocka Rolla, 1974
«One for the Road» (Halford, Downing) – 4:40 fra Rocka Rolla, 1974Side 2«Victim of Changes» (Al Atkins, Halford, Downing, Tipton) – 7:47 fra Sad Wings of Destiny, 1976
«Dying to Meet You» (Halford, Downing) – 6:16 fra Rocka Rolla, 1974
«Never Satisfied» (Atkins, Downing) – 4:50 fra Rocka Rolla, 1974Side 3«Dreamer Deceiver» (Atkins, Halford, Downing, Tipton) – 5:51 fra Sad Wings of Destiny, 1976
«Deceiver» (Halford, Downing, Tipton)- 2:40 fra Sad Wings of Destiny, 1976
«Winter» (Atkins, Downing, Ian Hill) – 1:31 fra Rocka Rolla, 1974
«Deep Freeze» (Downing) – 1:20 fra Rocka Rolla, 1974
«Winter Retreat» (Halford, Downing) – 3:27 fra Rocka Rolla, 1974
«Cheater» (Halford, Downing) – 2:57 fra Rocka Rolla, 1974Side 4«Diamonds & Rust» (Joan Baez) – 3:26 Sin After Sin, 1977
«Run of the Mill» (Halford, Downing, Tipton) – 8:33 Rocka Rolla, 1974
«Genocide» (Halford, Downing, Tipton) – 5:51 Sad Wings of Destiny, 1976
«Caviar and Meths» (Atkins, Downing, Hill) – 2:00 fra Rocka Rolla, 1974


== Personell ==
Rob Halford – vokal og munnspill
K.K. Downing – gitar
Glenn Tipton – gitar, keyboard
Ian Hill – bassgitar
John Hinch – slagverk
Alan Moore – slagverk


== Kilder ==

(en) Hero, Hero på Discogs


== Eksterne lenker ==
(en) Hero på MusicBrainz
Hærens offiserskodeks

Hærens offiserskodeks er en rettesnor for de karaktertrekk og holdninger som det forventes at en offiser i Hæren skal etterleve. Hærens offiserskodeks bygger på Forsvarets verdigrunnlag og Hærens kjerneverdier, og skal prege offiserens framferd og virke. Den ble utformet av Krigsskolen på oppdrag fra TRADOK. Produktet ble lagt frem og godkjent i Hærens Ledergruppe (HLG) 23. juni 2004.


== Ordlyden ==
Jeg er villig til å kjempe for Norge og våre felles verdier. Som offiser går jeg foran. Jeg er som leder betrodd de ytterste maktmidlene samfunnet rår over. Jeg kan komme i situasjoner der jeg er nødt til å ta liv. Mine beslutninger kan også føre til at jeg må ofre liv, mitt eget eller andres. Jeg vil streve etter ære for min avdeling, og skal i all min framferd strekke meg etter å være modig, handlekraftig, dyktig, omsorgsfull og lojal.


== Kilder ==
Hærens offiserskodeks
[1] Tale ved tidligere Generalinspektør for Hæren Generalmajor Lars J. Sølvberg.
Under aftenhimmelen

Under aftenhimmelen er en roman av den norske forfatteren Finn Carling, utgitt i 1985.
Romanens to personer møtes ved middagsbordet ved en restaurant i Hellas hver kveld en ukes tid. Levemannen Robert Turner og den magre Joseph Frost lover hverandre hensynsløs ærlighet, og forteller hverandre historier fra sine liv. Aftenpostens anmelder Johan Fr. Heyerdahl mente at «det hele utvikler seg til mer enn tom underholdning og spill, her avsløres kjærlighetslengsel, løgn og sannhet – diktning og liv» og at «Ensomhet er et grunntema i Finn Carlings diktning, også i denne romanen der Mr. Turner jakter på sin Evrydike som han senere fornekter og snur ryggen til i et avgjørende øyeblikk»


== Referanser ==
Fabel X

Fabel X er en roman av den norske forfatteren Finn Carling, utgitt i 1984.
Hovedperson er maleren Thomas Block, 53 år gammel. Block kjenner på midtlivskrise og resignasjon, konkret uttrykt i hans ufullførte drøm om å male havet mens det er helt stille. I form er boken mer en moralsk fabel enn en realistisk roman. 
Aftenpostens anmelder Johan Fr. Heyerdahl mente at «Finn Carling vil fortelle om det ukjente i oss selv. Stadig har han ønsket å berette om vårt forhold til verden, virkeligheten og våre medmennesker. Årets bok betyr ikke noe brudd i så måte, men formen er anderledes. Lyrikeren kommer tydeligere frem. Carling er villere og galere enn før, og den som lar seg lokke med på reisen, får også
et spennende innblikk i dikterens verksted. Det er en fest å lese hovedpersonen i diskusjon med forfatteren»


== Referanser ==
Kirkevalget i Norge 2009

Kirkevalget i Norge 2009 var et valg til flere av organene i Den norske kirke. Det fant sted 14. september 2009, i en del kommuner også 13. september. Valget var en følge av et politisk forlik som ble inngått i 2008 om Den norske kirkes stilling som statskirke, der blant annet en demokratireform var et sentralt moment. Det var første gangen det ble gjennomført et nasjonalt koordinert valg til alle kirkeorganene.
Det ble valgt menighetsråd for samtlige 1 280 menigheter i Den norske kirke. Dessuten var det for første gang direktevalg av lekmedlemmer til bispedømmerådene og delegater til Kirkemøtet. Kirkevalget fant sted samtidig med stortingsvalget 2009.
Det var omkring 3,2 millioner stemmeberettigede ved valget, det vil si alle registrerte medlemmer av Kirken som var født i 1994 eller tidligere. Ved forrige kirkevalg var valgoppslutningen 4,2 prosent.
Reglene for valget ble vedtatt av Kirkemøtet i november 2008, og den nødvendige lovhjemmel ble vedtatt i Odelstinget og Lagtinget våren 2009. Stortinget bevilget 68 millioner kroner til demokratireformen, herav 27 millioner kroner til lokal gjennomføring.


== Bispedømmerådene ==
Ved valg av sju lekfolksrepresentanter til hvert bispedømmeråd ble det utprøvd ulike modeller. I Oslo, Hamar, Stavanger og Nord-Hålogaland bispedømmer ble samtlige sju valgt ved direkte valg. I Borg, Nidaros og Sør-Hålogaland ble tre av de sju (altså et mindretall) valgt direkte, mens det i Tunsberg, Agder og Telemark, Bjørgvin og Møre var fire av de sju (et flertall) som ble valgt direkte ved kirkevalget. De som ikke ble valgt direkte, ble valgt av menighetsrådene i bispedømmet. Valgperioden er som en overgangsordning satt til to år, slik at det blir nytt valg samtidig med kommunevalget 2011.


== Kirkemøtet ==
Kirkemøtet består av medlemmene av bispedømmerådene (pluss lederen av Samisk kirkeråd), og det er altså dermed delvis valgt ved kirkevalget. 
Kirkemøtet består nå av 59 menn og 56 kvinner. Gjennomsnittsalderen er 47,8 år. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Kirkens nettsider om valget
Nordisk nettverk for ekteskapet – om kirkevalget
Den rumenske revolusjonen i 1989

Den rumenske revolusjonen i 1989 besto av en rekke demonstrasjoner fra 16. til 27. desember 1989 i Timișoara, Bukarest og andre steder i Romania. Den førte til at landets diktator Nicolae Ceaușescu ble styrtet, og at han og hans hustru Elena Ceaușescu begge ble henrettet 25. desember.


== Forløp ==
Det startet med en demonstrasjon i Timișoara i protest mot regimets forsøk på å kneble den frittalende pastoren László Tőkés som hørte til den ungarske minoriteten i Romania.Det ble skutt mot demonstrantene og over 70 sivile mistet livet. Uroen spredde seg til andre byer, blant annet hovedstaden București, hvor Nicolae Ceaușescu ble buet ut under et massemøte han selv kalte inn til 21. desember 1989 utenfor bygget til Sentralkomiteen.

Etter en ukelang uro i Timișoara ble det sammenkalt en massemønstring til støtte for Ceaușescu i București den 21. desember 1989, men den endret raskt karakter og ble fiendtlig mot regimet og gikk over i kaotiske tilstander. 
Diktator Ceaușescu maktet ikke å kontrollere mengden og tok tilflukt i bygningen hvor han ble resten av dagen. Den neste dagen var det opprør i byen og befolkningen konfronterte politiet og militæret på barrikadene. Ubevæpnet hadde de ingen sjanse mot militærapparatet som arresterte hundrevis, men opprøret spredte seg til andre rumenske byer. 
22. desember 1989 stormet demonstranter under et nytt massemøte bygget til Sentralkomiteen, og Ceaușescu og kona måtte rømme i helikopter. Samme dag grunnla Den nasjonale redningsfronten en ny provisorisk regjering. Ion Iliescu ble president og Petre Roman ble statsminister.Den 22. desember forsøkte Ceaușescu å tale til befolkningen på nytt, men deres raseri fikk dem til å storme bygningen. Ekteparet Ceaușescu som flyktet fra București i helikopter, men endte opp i hærens varetekt. Etter å ha blitt tiltalt og dømt av skinnprosess av en rettssak for folkemord ble ekteparet Ceaușescu henrettet den 25. desember 1989. Hva som skjedde i denne revolusjonen har skapt debatt som fortsatt pågår og det er blitt fremmet en rekke teorier om motivasjonene og selv handlingene til de mest involverte.
Revolusjonen i 1989 førte til mer enn 1000 døde i Timișoara og București. 
Kommunistpartiet ble opprinnelig forbudt av Ion Iliescu, men han trakk snart tilbake denne beslutningen, og kommunismen er således ikke forbudt i dagens Romania. Ceaușescus mest upopulære politikk, som forbud mot abort og prevensjon, var blant de første lovene som ble endret etter revolusjonen.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Video av Ceaușescus siste tale
Fjernsynssendinger fra 22. og 23. desember 1989
Lille Orlando

Lille Orlando er en roman av den norske forfatteren Finn Carling, utgitt i 1986.
Rammefortellingen i romanen er en middelaldrende mann som forteller historier til sin voksne datter. Tittelhistorien om Orlando skildrer et barn som oppdras til å mestre ensomhet ved at foreldrene stenger ham inne i et rom, alene, flere timer daglig.
Aftenpostens anmelder Johan Fr. Heyerdahl mente at «Carling avdekker våre hemmeligheter og avslører vår mekaniske tilværelse, tomheten, ensomheten. Kanskje er det først og fremst likegyldigheten han søker å blottstille». Skribenten Ragnar W. Nord peker på at «I "Lille Orlando" trer livsløgnen i forgrunnen mens engasjement og ansvar stilles utenfor. Det er et hovedmotiv i romaner fra senere år, mennesket tør ikke være menneske av den grunn at det blottstiller seg selv overfor den andre, og derfor fanges i et nett av ensomhet det ikke kan bryte ut av»


== Referanser ==
Jonas Pedersen

Jonas Pedersen (født 20. september 1871 i Stavanger, død 21. september 1953 i Arendal) var en norsk jurist som var konstituert amtmann i Nordland fra 1913. I 1916 fikk han embetet, og i 1921 ble han fylkesmann i Aust-Agder. 


== Biografi ==
Han var elev ved Kongsgaard skole i Stavanger.Jonas Pedersen ble student i 1889 og offiser i 1890. I 1893 ble han cand.jur. og fikk året etter tjeneste som sakfører og fullmektig i Lofoten og Vesterålen, hvor han så var fogd fra 1898 til 1910. Det meste av denne tiden var han også bestyrer og regnskapsfører for fylkeskommunens fiskevær Henningsvær, fra 1900 til 1913. I 1910 ble han politimester i Lofoten og Vesterålen og året etter oppsynsjef ved Lofotfisket. Ved siden av sin jobb hadde han verv i Vågan Sparebank fra 1900 til 1913, han var medlem av kommunestyret fra 1902 til 1907 og ordfører i Vågan fra 1911 til 1913. Fra 1910 til 1915 var han varamann til Stortinget for Venstre i Nordland, i perioden 19113 til 1915 møtte han også. I 1909 var han formann i den departementalt oppnevnte Lofotkomite. 
Da han i 1913 ble konstituert amtmann i Nordland, forlot han Lofoten og flyttet til Bodø. 
Også i Bodø fant Pedersen en rekke verv å la seg engasjere av i tillegg til sitt embete. Han ble medlem av kontrollkommisjonen for Rønvik sinnssykeasyl fra 1917 til 1922, medlem av styret for Norges Bank fra 1918 til 1922 og styremedlem for Glomfjord kraftanlegg fra 1920. 
Fra 1921 var han fylkesmann i Aust-Agder. I 1925 ble han formann i Aust-Agder kraftverks styre og i 1928 formann i forstanderskapet for Nedenes Sparebank. Fra 1934 var han formann i tilsynskommisjonen for Sørlandsbanen. Han gikk av i 1942 etter 21 år som fylkesmann i Aust-Agder og døde i 1953.


== Utmerkelser ==
I 1936 ble han tildelt St. Olavs Orden. I 1937 ble han tildelt Aust-Agder Landbruksselskaps medalje for sitt arbeid for bondenæringen i fylket. 


== Referanser ==


== Kilder ==
Hvem er Hvem 1938 side 407


== Eksterne lenker ==
(no) Jonas Pedersen hos Norsk senter for forskningsdata
John Chard

John Rouse Merriott Chard (født 21. desember 1847, død 1. november 1897) var en britisk offiser som fikk Victoriakorset for sin rolle i forsvaret av Rorke's Drift i 1879 under Zulukrigen.
Han ble født i Plymouth i Devon som sønn av William Wheaton Chard og Jane Brimacombe. Han hadde to brødre: William Wheaton og Charles Edward, og fem søstre: Charlotte Maria Herring, Mary Jane, Jane Brimacombe, Florence og Margaret Edith.
I 1868 vervet han seg i Royal Engineers og tjenestegjorde på Bermuda og Malta før han ble sendt til Sør-Afrika. Som løytnant kommanderte han forsyningsdepotet ved Rorke's Drift da det ble angrepet av zuluer 22. januar 1879. Etter slaget ble han umiddelbart forfremmet til kaptein og også midlertidig major. 
Fra 1892 til 1896 var han øverstkommanderende for Royal Engineers i Singapore som oberstløytnant. Han ble utnevnt til oberst i 1897 og skulle bli forflyttet til Perth i Skottland, men fikk kreft og døde i Hatch Beauchamp ved Taunton.
I filmen Zulu ble han spilt av Stanley Baker, som fra 1972 også eide Chards victoriakors og zulukrigsmedalje. 
Frem til 2003 delte den sørafrikanske hæren ut en medalje oppkalt etter Chard (John Chard Decoration).


== Referanser ==