jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
İznik

İznik er en tyrkisk by og et administrativt distrikt i provinsen Bursa. Den var historisk kjent som Nikea (gresk: Νίκαια, Níkaia), og det moderne tyrkiske navnet er avledet fra dette. Byen ligger på et fruktbart basseng i den østlige enden av Izniksjøen, innrammet av en rekke fjellhøyder i nord og sør. Byen er lokalisert kun 90 km fra Istanbul i luftlinje, men rundt 200 km i veistrekning som går rundt Izmitgolfen (Marmarahavet). Det er 80 km med vei til Bursa.
Historisk er byen kjent for kirkemøtet i år 325. Byen ble erobret av seljukene i 1077–1078 og gjenerobret av korsfarere på vegne av Østromerriket i 1097. I 1204 ble keiserriket Nikea opprettet. Osmanerne inntok byen i 1331. For byens eldre historie, se egen artikkel: Nikea.


== Bymuren ==

Byen var omgitt av på alle kanter av 10 meter høy og 5 km lang forsvarsmur. Disse murene var omgitt av doble forsvarsvoller, foruten også over hundre festningstårn ved ulike lokaliseringer. Store porter ved tre steder var de eneste ankomster til byen. Byens forsvarsmur i vest stiger opp fra innsjøen, noe som ga beskyttelse fra fiendtlig beleiring fra den retningen, og ga også tilgang på forsyninger som var vanskelig å avskjære. Innsjøen er stor nok til at den ikke kan bli enkelt blokkert fra landsiden, og byen er stor nok til å vanskeliggjøre angrep fra beleiringsvåpen mot havnen.
I dag er bymuren gjennomhullet flere steder for å gjøre vei for biler, men mye av de eldste forsvarsanleggene eksisterer fortsatt og er av interesse for turister. Byen har en befolkning på rundt 22 000 innbyggere, i henhold til folketellingen av 2012. Byen har vært distriktsenter for provinsen Bursa siden 1930. Det var mellom 1923 og 1927 i distriktet Kocaeli, og var kommuneby for distriktet Yenişehir (bundet til Bilecik før 1926) mellom 1927 og 1930.


== Porselen ==

Byen var på 1500- og 1600-tallet en betydningsfull produsent av rikt dekorerte porselen og fliser av en type kjent som fajanse, på tyrkisk kjent som İznik Çini. Fliser herfra var populære for å dekorere moskeer i Istanbul tegnet av arkitekten Mimar Sinan. Denne industrien forfalt på 1600-tallet, selv om den er forsøkt gjenopplevet i moderne tid. İznik ble en mindre landbruksby i området da jernbanen passerte på 1800-tallet.


== Referanser ==


== Se også ==
Nikea


== Litteratur ==
Alioğlu, E.Fusun (2001): «Establishing the sustainable identity of a historical city field of research: Iznik» (PDF), ICOMOS International Millennium Congress. More than two thousand years in the history of architecture, Session 2, Historic Towns (PDF), UNESCO-ICOMOS.


== Eksterne lenker ==
(en) İznik – kategori av bilder, video eller lyd på Commons

Iznik, ArchNet. Informasjon om historiske bygninger i byen.
King size

«King size» er en marsj for janitsjarkorps komponert av Harold L. Walters under pseudonymet Fred L. Frank.
Marsjens særegenhet er at melodiføringen ligger i grovmessingen (tuba, trombone og eufonium) i tillegg til grov treblås som barytonsaksofon og bassklarinett.
Marsjen er en kjent marsj i Norge, og er først og fremst brukt av skolekorps.


== Se også ==
Marsj


== Eksterne lenker ==
Opptak av King size fra 2006 fra YouTube
Henri Charrière

Henri Charrière (født 16. november 1906 i Saint-Étienne-de-Lugdarès, død 29. juli 1973 i Madrid) var en fransk forfatter hvis forfatterskap har sin bakgrunn i at han ble dømt for mord av den franske domstol, og sendt til fengselsopphold i årene 1931-1945 i Fransk Guyana. Han var blant de ytterst få som klarte å rømme fra fangekolonien på Djevleøya. Han skrev siden en meget vellykket selvbiografi kalt Papillon (1969) om fengselsoppholdet og rømmingen. Denne ble siden filmatisert i 1973 som Papillon med Steve McQueen i hovedrollen som Charrière.
Mens Charrière hevder at hans framstilling i Papillon hovedsakelig er sannferdig, har senere undersøkelser hevdet at det meste av bokens materiale kommer fra andre medfanger framfor Charrière selv. Til sin siste dag har Charrière hevdet at han var uskyldig i mordet han ble dømt for. Charrière kom med en frittstående fortsettelse, Banco (1973), som i enda større grad blir sett på som en roman. Den forteller om Charrières liv i Venezuela, hvor han ankom etter flukten fra Djevleøya. Uansett nøyaktigheten i framstillingene, satte Charrières bøker verdens oppmerksomhet på de umenneskelige forholdene i franske fangekolonier.
Charrière døde i 1973 av strupekreft i Madrid i Spania.


== Bibliografi ==
Papillon (1969) ISBN 91-1-862292-5
Banco (1973).


== Referanser ==


== Eksterne lenker(en) Henri Charrière på Internet Movie Database ==
(en) Henri Charrière hos The Movie Database 
Schofield, H.: «Papillon alive and well in a Paris retirement home» Mail & Guardian Online, 26. juni 2005
The Man Who Was Called Papillon
Russlands føderale forsamling

Russlands føderale forsamling er Russlands nasjonalforsamling bestående av to kamre.

Føderasjonsrådet (overhus) med 170 representanter, to fra hver av Russlands føderasjonssubjekter
Statsdumaen (underhus) med 450 representanter.Begge kamre i nasjonalforsamlingen har tilhold i Moskva, men ikke i samme bygning.
Braganza

Braganza AB er et svensk investeringsselskap som ble etablert i 1938 av Ludv. G. Braathens Rederi. Selskapet har hovedkontor i Stockholm og eies av Per G. Braathen og hans nærmeste familie. Braganza var i mange år eier av flyselskapet Braathens.
Braganza har investeringer innen flybransjen, reiseliv og opplevelsesindustri. Braganza er eier av BRA -  Braathens Regional Airlines AB, Braathens IT, Kristiansand Dyrepark inkludert Abra Havn og Kaptein Sabeltann, Ticket Leisure Group, Signatours, Wayday og Escape Travel.


== Historie ==
Selskapet Braganza AS ble startet i 1938 som en del av Ludv.G. Braathens Rederi. Rederivirksomheten til Ludv. G. Braathen ble startet i 1926. Ludvig G. Braathens Rederi vokste på 1950- og 1960-tallet. Rederiets siste båt ble solgt i 1982. Ludvig G. Braathen etablerte i 1946 flyselskapet Braathens SAFE med det formål å fly mannskap og reservedeler til skip i Asia og Syd-Amerika. Flyselskapet kjøpte sitt første jetfly, en Boeing 737, i 1969. Luftfart, gjennom Braathens SAFE, Braathens Helikopter og Busy Bee ble efter hvert hovedvirksomheten til familien Braathen. I tillegg eide familien også i kortere og lengre perioder industribedrifter, turoperatører og annen reiselivsvirksomhet.
I løpet av 1990-årene konsentrerte Braganza virksomheten mer og mer om flyselskapet Braathens SAFE som ble børsnotert i 1994. I 1997 solgte Braganza 30 % av Braathens SAFE til nederlandske KLM og ble sittende som største eier med 38 % av aksjene. Kristiansand Dyrepark var en av Braganzas tidlige investeringer, den første aksjen ble kjøpt i 1995. Fra 1996 satset Braganza mer mot finansielle investeringer. 
I 2002 solgte Braganza seg ut av Braathens som følge av at SAS la inn bud på hele selskapet og avnoterte selskapet fra børsen. Som en del av avtalen i forbindelse med salget av Braathens kjøpte Braganza alle aksjene i det svenske innenriksflyselskapet Malmö Aviation i 2002. Senere i 2002 ble verdiene i Braganza delt som følge av en avtale mellom de tre gjenværende eierne som alle er barnebarn av grunnleggeren Ludvig. G Braathen. Per G. Braathen ble da eneeier av Braganza. Som følge av eierskiftet ble selskapets strategi gradvis endret i retning av industrielle investeringer, primært innenfor reiseliv og relaterte industrier.Per G. Braathens private investeringselskap ble innlemmet i Braganza i 2002, og med det fulgte et antall reiselivsinvesteringer som  er en del av Braganzas portefølje.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Bardiche

Bardiche, i Norge muligens også kalt bondestridsbile, var et stakevåpen som var mest brukt øst i Europa.En bardiche var et stakevåpen som liknet en stridsøks, men med langt skaft og et langt, halvmåneformet blad med spiss ende opptil 60 cm i lengde. Våpenet hadde visse likhetstrekk med en hellebard. I tillegg til den vanlige holken var også den nedre delen av det lange bladet festet til skaftet.  Norske væpnede bønder og soldater hadde dette våpenet fram til cirka 1600.


== Referanser ==


== Litteratur ==
R.G. Grant, Roger Ford og Steve Walton, oversetting og tilpasning til norsk av Erik Braathen Våpen - blankvåpen, rustninger og skytevåpen gjennom 4000 år, N.W.Damm & Søn 2008 ISBN 9788204135070


== Eksterne lenker ==
(en) Bardiches – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Grieg (slekt)

Grieg er en norsk slekt av skotsk opprinnelse, som kom til Bergen på slutten av 1700-tallet. Slekten stammer trolig fra klanen MacGregor. Den har flere kjente personer, som komponisten Edvard Hagerup Grieg (1843–1907), skuespilleren Signe Grieg (1868–1968), forleggeren Harald Vollan Grieg (1894–1972), arkeologen, direktør ved De Sandvigske Samlinger (Maihaugen) Sigurd Jebsen Grieg (1894–1973), arkitekten Per Geelmuyden Grieg (1897–1962) og forfatteren (Johan) Nordahl (Brun) Grieg (1902–43).

		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		
		


== Referanser ==


== Litteratur ==
Hans Cappelen: Norske slektsvåpen, Oslo 1969 (2. opplag 1976), side 107
Bureau of Reclamation

Bureau of Reclamation er en amerikansk føderal etat underlagt Indredepartementet med ansvar for forvaltning av vannressurser, i særdeleshet tilsyn med og drift av diverse prosjekter knyttet til omledning, avlevering, lagring og utnyttelse av vann, herunder vannkraft.
Etaten ble opprettet i 1902 som en avdeling i USAs geologiske undersøkelse.


== Eksterne lenker ==
Bureau of Reclamation
Åfløy

Åfløy er en tradisjonell båttype i innlandet på Østlandet. Den er nokså spesiell ved at båttypen er enestående uten nære slektninger. Åfløyen var mest i bruk i nordre del av Mjøsa og nedre del av Gudbrandsdalslågen. Den har flat bunn og stort akterspeil.
Som de fleste innlandsfarkostene i Østlandet er åfløyen klinkbygget med bredt midtparti.


== Litteratur ==
Bernhard Færøyvik (1979). Inshore craft of Norway. Oslo: Grøndahl. s. 127. ISBN 8250403738. 


== Eksterne lenker ==
Lokalhistoriewiki: Åfløy
Nanortalik skole

Nanortalik skole er en skole i byen Nanortalik, syd i Grønland. 
Skolen dekker 1. til 11. klassetrinn. De har ca. 200 skoledager i året, med undervisning 5 dager i uka. 
Skolens bibliotek er også åpen utenfor skoletiden mandager og onsdager. Her finnes litteratur på både grønlandsk og dansk; både bøker, tidsskrifter, aviser og lydbøker. 


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted
Advokat med møterett for Høyesterett

En advokat med møterett for Høyesterett er den som har fått tillatelse til å føre saker for Norges Høyesterett, som krever at han eller hun består en prøve som består i å føre to muntlige saker for denne domstolen. Ordningen forsikrer Høyesterett om at prosessfullmektigene er kompetente, siden den behandler prinsipielt viktige saker, hvor avgjørelsene vil kunne få betydning langt utover den konkrete saken.
Den som ikke har slik møterett, kan etter særskilt søknad likevel få tillatelse til å møte som prosessfullmektig for Høyesterett. Den som har fått slik møterett, benevner ofte seg selv som «advokat med møterett for Høyesterett», eller «advokat (H)».
I desember 2010 var det over 400 advokater i Norge som hadde møterett for Høyesterett.


== Høyesterettsadvokat ==
Frem til 1978 kunne en advokat som hadde møterett for Høyesterett kalle seg høyesterettsadvokat (forkortet h.r.advokat).Frem til en lovendring i 1857 var det kun advokater som ble tilkalt av regjeringen som kunne føre en prøvesak for Høyesterett. Frem til de siste årene av 1800-tallet fantes det ganske få høyesterettsadvokater. F.eks. ble det mellom opprettelsen av Norges Høyesterett i 1815 og 1850 kun utnevnt 25 høyesterettsadvokater; ved utgangen av 1800-tallet hadde det totale antallet høyesterettsadvokater i hele århundret passert 200, hvorav over halvparten hadde bestått prøven («advokaturen») i løpet av 1880- og 1890-årene.I 1985 ba Den norske advokatforenings representantskap sine medlemmer om ikke å bruke tittelen høyesterettsadvokat.


=== Kvinnelige høyesterettsadvokater ===
Den første kvinnen som ble høyesterettsadvokat var Elise Sem i 1912, den andre var Sigrid Stray i 1929 og den tredje var Signe Marie Stray Ryssdal i 1960.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Steinar Tjomsland: «Til prøve», i Rettsteori og rettsliv. Festskrift til Carsten Smith (2002), side 881–895
Skjærsjøen

Skjærsjøen (også skrevet Skjersjøen) er en regulert innsjø beliggende nordøst for Ullevålseter, i Nordmarka. Sjøen ligger 260 meter over havet og har et areal på 0,65 km². På østsiden av vannet går en skogsbilvei og løype mot Bjørnholt. Skjærsjødammen er en demning som holder vann-nivået stabilt, og leder vann i rør til Hammeren kraftstasjon.
Skjærsjøen samler vann naturlig fra de store innsjøene i Nordmarka blant annet Bjørnsjøen, Helgeren, Hakkloa og Store Sandungen. Hovedtilløpet er Bjørnsjøelva, som kommer fra Bjørnsjøen (337 moh.) via juvet Bjørnsjøhelvete. I tillegg er det lagt rør i fjellet fra Øyungen, slik at også denne tømmer til Skjærsjøen.
Skjærsjøelva fortsetter ned til Maridalen, og drikkevannskilden Maridalsvannet.


== Skjærsjødammen ==
Demningen ved Skjærsjøen ligger mot sørøst, og regulerer vannstanden i Skjærsjøen mellom ca. 257 moh. og ca. 260 moh. Dammen ble bygget i forbindelse med elektrisitetskraftverket Hammeren kraftstasjon i Maridalen. Byggingen pågikk fra 1898 til kraftstasjonen ble satt i drift i 1900.
Fra Skjærsjødammen ledes vannet i store stålrør av skipskvalitet. Stålet ble kjøpt fra Skottland. Rørene ble klinket og tilpasset på stedet, og er gravd ned hele veien og tildekket. Rørgata utgjør i dag en sti opp Skjerselvdalen.
I området er det satt opp kart som markerer områder med fare for svekket is i forbindelse med vannstandsregulering i Skjærsjødammen.


== Se også ==
Liste over innsjøer i Oslo


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Skjærsjøen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
skiforeningen.no: «Markadatabasen», om Skjærsjøen
vann-og-avlopsetaten.oslo.kommune.no: vannforsyning/vannkildene
Dybdekart, Oslo vann- og kloakkvesen, publisert av NVE
Nanortalik

Nanortalik er den største byen, og administrativt sentrum, i Nanortalik kommune på Grønland. Navnet betyr «bjørnenes samlingssted». 


== Geografi ==
Nanortalik er Grønlands sydligste by, og er øyas 10. største by med 1.450 innbyggere pr 2007. De andre innbyggerne i kommunen bor i Narsamijit (Frederiksdal), Alluitsup Paa (Sydprøven), Tasiusaq, Aappilattoq, Ammassivik og de mindre bosettingene (med opptil 20 innbyggere) Saputit, Nalasut, Nuugaarsuk, Akuliaruseq, Qallimiut, Qorlortorsuaq, Alluitsoq, og værstasjonen Ikerasassuaq.
Byen ligger på en øy med samme navn som byen, ca. 100 km fra Grønlands sydligste punkt, Kapp Farvel.


== Øya Nanortalik ==

Øya Nanortalik ligger ved utløpet av den 70 km lange Tasermiutfjorden. Øya er ca. 10 km bred, og har to mindre fjell; Quaqqarsuasik ('Storfjellet') og Quassik ('Ravnefjellet'). Quaqqarsuasik er 559 meter høyt, og Quassik 308 meter.


== Historie ==
På grunn av sin plassering er dette et av de første områdene av Grønland som ble befolket, både av inuittene og vikingene. Nanortali ble etablert som en handelsplass i 1797, den gang ved Sissarissoq, men ble i 1830 flyttet dit den ligger i dag, på grunn av for dårlig havn. Fortsatt finnes ruiner fra kolonitiden i gamlebyen her. Nanortalik ble skilt ut fra kolonien Julianehåb (Qaqortoq) først i 1950, og ble da selvstendig kommune.


== Økonomi ==
 
Nanortalik har verken fabrikker eller fiskeanlegg i stor skala. Befolkningen lever primært av fiske, krabbefangst og jakt på sel og sjøfugl. Turisme er en annen næring som en del livnærer seg på, her som i mange andre deler av Grønland. Naturen her gir et godt grunnlag for opplevelsesturer og fotturer. 
40 km nordøst for byen ligger Nalunaq Guldmine, som ble startet i 2003. Denne sysselsetter også en del lokale ressurser. Også tidligere har det vært gruvevirksomhet i området, da en grafittgruve var i drift 20 km fra byen. 
Byens skole heter Nanortalik skole, denne dekker 1. til 11. klassetrinn. 
Turistkontoret heter «Nanortalik Tourism Service», og hjelper turister med booking av både overnatting og turer. 


== Eksterne lenker ==
Kommunens offisielle hjemmeside
Historiske bilder fra Nanortalik
Nanortalik Tourism Service
Informasjon om fjellturer i området
Aflatoksin

Må ikke forveksles med alfatoksin.
Aflatoksin er en gruppe med giftstoffer som produseres av en familie muggsopper kalt Aspergillus, og er en av flere mykotoksiner. Den kan finnes i flere typer nøtter, oljer, krydder og tørket frukt som fiken. Muggsoppen vokser på plantene før innhøsting og under lagring.
I større konsentrasjoner er aflatoksin kreftfremkallende. Det bindes til DNA og kan virke gentoksisk. Aflatoksin kan også gi leverskade.
Det er en maksimalgrense på 4 mikrogram/kg for lovlig omsetning av disse matvarene. Det er foreslått å øke denne grensen fordi dette vil ha økonomisk betydning og man antar at økningen er for liten til å gi særlig kreftfare.
Papillon (bok)

Papillon er en selvbiografisk bok om den dømte forbryteren og rømlingen Henri Charrière (1906–1973), som første gang ble utgitt i Frankrike i 1969 og ble en umiddelbar bestselger med over 1,5 millioner solgte eksemplarer i Frankrike. Den ble siden oversatt til en rekke språk, deriblant norsk i 1971. Boken beskriver Charrières fengselsopphold på fangekolonien Djeveløya i Fransk Guyana. 
Bokens tittel er hentet fra Charrières tilnavn, som han fikk på grunn av en tatovering av en sommerfugl på brystet. «Papillon» er fransk for sommerfugl.
Boken er en spennende fortelling om 14 år av fortellerens liv, fra oktober 1931 til oktober 1945. Historien begynner med at Charrière feilaktig blir funnet skyldig i mord i Frankrike og dømt til straffearbeid på fangekolonien Djeveløya. Han rømmer fra fangekolonien under dramatiske omstendigheter, oppholder seg blant urbefolkningen, og bosetter seg til sist i Venezuela, der han levde i frihet fra fransk justis. 
Charrière uttalte at boken er stort sett sannferdig og nøyaktig, med unntak av mindre hukommelsesfeil. Siden utgivelsen har nøyaktigheten likevel blitt betvilt, kritisert og delvis tilbakevist. Ikke alle hendelser og fengsler han beskriver, passer med tidsrammen i boken. Den er derfor best forstått som en fortellende roman som beskriver livene til flere av Charrières medinnsatte, blant dem Charles Brunier (1901–2007), som selv hevdet å ha vært inspirasjon til den virkelige Papillon.Som litterær sjanger inngår Papillon i fangelitteratur. Boken er også en kritikk av de umenneskelige forholdene i Frankrikes oversjøiske fengsler.
Boken ble filmatisert i 1973 som  Papillon med Steve McQueen i hovedrollen som Charrière. 
Charrière fulgt opp Papillon med en fortsettelse, Banco, i 1972, som kom på norsk året etter.


== Referanser ==
Bortføringen av Ylenia Lenhard

Bortføringen av Ylenia Lenhard var en bortføring begått av sveitsiske Urs Hans Von Aesch.
Von Aesch begikk angivelig selvmord ved å skyte seg selv i hodet 3. august 2007, samme dag som Yleina forsvant. Han hadde like forut for dette skutt en uidentifisert 46 år gammel mann. En sekk med Yleinas klær og sykkelhjelm ble funnet nær liket av Von Aesch, og hans DNA ble også funnet på denne. Spor av Yleinas DNA ble også funnet i en hvit varebil eid av Von Aesch, hvor han oppbevarte en madrass han pleide å sove på.
Vitner har fortalt at de har sett en mann som passer til beskrivelsen av Von Aesch holde Yleinas hjem under oppsikt i minst 10 dager.Von Aesch hadde et kriminelt rulleblad og ble i 1961 dømt til 15 måneder i fengsel etter å ha forsøkt å utpresse 10 000 sveitsiske franc av en forretningsmann i Zürich ved å true med å kidnappe sønnen hans. Han har sendt ham et brev hvor han skriver (oversatt): «Hvor forferdelig må det ikke være å leve hver eneste dag i vissthet om at din kjære Geni ikke vil komme tilbake fra barnehagen».
I 1990 giftet han seg og flyttet til Benimantell, en småby 15 kilometer fra Benidorm i Spania. Politi i St. Gallen har undersøkt en mulig kobling mellom mellom Von Aesch og fem andre jenter som forsvant i området før mannen flyttet til Spania.


== Madeleine McCann-saken ==
Von Aesch ble også mistenkt for å ha bortført den lille jenta Madeleine McCann. Man tror han oppholdt seg i Praia da Luz-området da Madeleine McCann forsvant. En hvit varebil med spansk registreringsnummer som passer beskrivelsen av Von Aeschs bil ble observert parkert flere dager foran McCann-familiens leilighet. Varebilen ble aldri sett igjen etter at Madeleine forsvant.


== Referanser ==
Tetraederstruktur

Tetraederstruktur er en struktur i kjemien som har form som et tetraeder. En har et atom i midten av et molekyl (eller en del av et molekyl), og det foreligger fire atomer rundt dette. Om det ikke foreligger andre krefter som påvirker deres posisjoner rundt senteratomet, vil molekylet få det som kalles tetraederstruktur, og de fire atomene vil ha en vinkel på tilnærmet 109,5° på hverandre.
Vinkelen i tetraederstrukturen er sentral innen kjemiens elektrongeometri, og kalles tetraedervinkelen. Tetraedervinkelens nøyaktige verdi regnes ut fra cos-1 (-1/3).


== Eksempel ==
Et enkelt molekyl som vil få en slik struktur er metan (CH4). Det er i det nevnte molekylet et karbonatom i midten, og fire hydrogenatomer som ytterpunkter (se bilde).
Benimantell

Benimantell er en by og kommune i comarcaet Marina Baixa i provinsen Alicante i Comunidad Valenciana, Spania. Benimantell dekker et område på 37,9 km² og hadde i 2006 en befolkning på totalt 468 innbyggere. Økonomien i Benimantell er utelukkende basert på landbruk (valnøtter og oliven). Byens viktigste monument er den katolske kirka Sant Vicent Màrtir med sitt seks-kantede tårn.


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Benimantell – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
National Playing Fields Association

National Playing Fields Association (NPFA), også kjent siden 2007 som Fields in Trust (FIT), ble dannet i 1925 og fikk en Royal Charter i 1933. Det er en britisk veldedighetsorganisasjon med et mål om å beskytte og promotere idretts- og fritidsområder i britiske byer.
I tillegg til dens utrettelige arbeid med disse områdene, er NPFA mest kjent for sin «Seks Acre-standard». Den er eier av King George's Fields; 471 offentlige fritidsområder som ble satt opp til minne for Kong Georg V, og senere overført til NPFA etter et oppkjøp.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
National Playing Fields Association
Bjørn Ole Gleditsch

Bjørn Ole Gleditsch (født 13. januar 1963 i Sandefjord) er en norsk politiker (H). Han har vært ordfører i Sandefjord kommune siden 2003 og medlem av bystyret siden 1992.Han var daglig leder i Gleditsch Fargehandel i Sandefjord, som står bak malingsmerket Jotun, før han ble ordfører. Han er utdannet innen markedsføring og salg. Bjørn Ole Gleditsch er sønnesønn av Odd Gleditsch sr., som etablerte Jotun Kemiske Fabrikk i 1926. Gleditsch er også den rikeste i Sandefjord kommune, med en ligningsformue på ca. 483 millioner kroner i 2021.


== Referanser ==
Rolf Egil Moe

Rolf Egil Moe (født 12. januar 1937) er en norsk forfatter.
Moe er utdannet bedriftsøkonom og har bakgrunn som administrerende direktør for en industribedrift. 
I 1989 ble han forfatter på heltid. I tillegg til sitt skjønnlitterære forfatterskap har han skrevet omfattende reportasjer fra Afrika, Australia og Kina. Flere av bøkene hans er preget av inntrykk fra Afrika og problemstillinger omkring utviklingsbistand.


== Bibliografi ==
Og djevelen plantet baobab-treet – noveller (1968)
Hete døgn i Muranga – roman (1969)
Drømmekysten – noveller (1975)
Multimakt og illusjoner – en industriroman – roman (1980)
Ragnarok – noveller (1982)
Det glødende hjulet – roman(1987)
Sorte ildfugler – En kjærlighetserklæring til Mosambik – noveller (1990)
Stormflo – noveller (1993)
Av elefantens øre – roman (1997)
Magma – noveller (2008)
Amazonas, Bjølsen – roman (2019)


== Referanser ==


== Kilder ==
Presentasjon av Rolf Egil Moe i Forfatterkatalogen på Forfattersentrums nettsider