jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Magnus Minnisköld

Magnus Minnisköld eller Minnesköld (født 1175, død 31. januar 1208) var lagmann og far til Birger jarl.
Magnus Minnisköld er nevnt i to ulike kilder fra samme tid som bror til jarlen (det vil si Birger Brosa) samt av kong Magnus Birgersson som i et brev i 1280 kaller ham farfar. Han blir beskrevet som far til Eskil Magnusson i Vestergøtlands lagmannslengd og Hakonarsagaen. Sistnevnte utpeker ham også som far til Birger Jarl.
Magnus Minnisköld var bosatt på slektens gods Bjälbo, i nåværende Mjölby kommune, Östergötlands län. Han var sønn til Bengt Snivil. Noen kilder oppgir at han døde 31. januar 1208 i slaget ved Lena, andra sier at han døde i slaget ved Gestilren 17. juli 1210.
Han giftet seg to ganger og fikk til sammen fem barn. Med sin første kone, som er ukjent, fikk han en datter (muligens ved navn Hafrid Magnusdotter), gift med Sigtrygg Bengtsson (Boberg), Eskil Magnusson, lagmann i Västergötland og Karl Magnusson (Folkungaätten), biskop i Linköping, drept 8. august 1220 i Estland. I sitt andre ekteskap, med Ingrid Ylva, fikk han Bengt Magnusson (Folkungætten), som ble biskop i Linköping og døde i 1237 og Birger jarl.


== Fiksjon ==
Magnus Minnesköld er med i Jan Guillous bøker om Arn Magnusson som Magnus Månesköld (på norsk Magnus Måneskjold). Magnus Måneskjold er sønn av (fiktive) Arn Magnusson og (fiktive) Cecilia Algotsdotter (hovedpersonene). I boken oppdras han av Birger Brosa, ettersom hans mor er plassert i kloster og faren kjemper i Det hellige land. I boken blir han drept i slaget mot danskene i år 1210.


== Se også ==
Folkungaætten


== Referanser ==
Frank Watkins

Frank Watkins (født 19. februar 1968 i Tampa, død 18. oktober 2015) var en amerikansk musiker. Han var i lang tid bassist i det amerikanske death metal-bandet Obituary og var medlem i det norske black metal-bandet Gorgoroth ved sin død.


== Biografi ==
Watkins begynte å spille musikk da han var tolv år gammel, og begynte sin profesjonelle karriere i 1986. I 1989 ble han fast medlem i Obituary. Obituary er ifølge Nielsen SoundScan det femte mestselgende death metal-bandet i historien. Watkins har spilt bass på alle Obituarys utgivelser, med unntak av debutalbumet Slowly We Rot. Han sa han var inspirert musikalsk av «alt som er mørkt, aggressivt og sint», og han lot sin bakgrunn i punk/hardcore prege arbeidet han gjorde i sjangerne death metal/black metal. Watkins var ikke bare opptatt av det tekniske aspektet ved musikken, men var også opptatt av business-aspektet, samt manager-arbeid, mentor-virksomhet og veiledning av andre band og musikere. I 2007 startet han sitt eget management-selskap, Back From the Dead Productions, med formål å hjelpe band til å komme seg frem i musikkbransjen. I slutten av 2007 ble Watkins med som bassist i det norske black metal-bandet Gorgoroth, hvor han i 2009 debuterte med albumet Quantos Possunt ad Satanitatem Trahunt under artistnavnet Bøddel.
Watkins døde av kreft i 2015, fire måneder etter utgivelsen av hans andre studioalbum med Gorgoroth, Instinctus Bestialis.


== Band ==
Sacrosanct (1985–1986)
Bad Rep (1986–1987)
Hellwitch (1987–1989)
Obituary (1989–1997, 2003–2010)
Gorgoroth (2007–2015)


== Diskografi ==


=== Obituary ===
Cause of Death (1990)
The End Complete (1992)
World Demise (1994)
Don't Care (EP) (1994)
Back from the Dead (1997)
Dead (konsertalbum) (1998)
Anthology (samlealbum) (2001)
Frozen in Time (2005)
Frozen Alive (Live DVD) (2006)
Xecutioner's Return (2007)
Left to Die (EP) (2008)


=== Gorgoroth ===
Quantos Possunt ad Satanitatem Trahunt (2009)
Instinctus Bestialis (2015)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Frank Watkins – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(en) Frank Watkins på Discogs 
(en) Frank Watkins på MusicBrainz 
(en) Frank Watkins på Encyclopaedia Metallum 
(no) Frank Watkins på Rockipedia 
(en) Frank Watkins på Internet Movie Database
Fylkesvei 7806

Fylkesvei 7806 går mellom Tennevoll i Lavangen og Årstein i Gratangen. Veien følger Lavangens sørvestside til Svarthammaren (kommunegrensa), følger Astafjordens sørøstside til Grøsnes ved Myrlandshaugen, og derfra inn Gratangens nordøstside til Årstein. Veien er 46,8 km lang.
Før Mjøsundbrua til Andørja ble bygd, var strekningen mellom Tennevoll og Myrlandshaugen en del av riksvei 848 (nåværende fylkesvei 848), med ferge til Hamnvik på Rolla og Sørvik på Andørja.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 141 (Troms).


== Kommuner og knutepunkter ==

 Lavangen
Lotternes
Røkenes
Hestnes
Keiprød
 GratangenNordsiveien 

Selnes
Løvdal
Myrlandshaugen
Grøsnes
Lille Grøsnes
LavikHesjeberg
Skifte
Åkenes
Årstein


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart

(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger Fv7806
(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger
Fylkesvei 7810

Fylkesvei 7810 går mellom Lavangsnes og Laberget i Salangen kommune. Veien er 20,3 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 152 (Troms).


== Kommuner og knutepunkter ==

 SalangenLavangsnesveien 

Kommunal vei Lavangsnesveien fra Lavangsnes til Reite (2,4 km)
Rotvik
Dalen


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart

(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger Fv7810
(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger
Fylkesvei 7822

Fylkesvei 7822 går mellom Holt og Høgskarhus i Målselv kommune. Veien er 21,3 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 173 (Troms).


== Kommuner og knutepunkter ==

 MålselvDividalsveien  

Kommunal vei Dividalsveien fra Høgskarhus til Fossbua →  Øvre Dividal nasjonalpark (13,5 km)


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart

(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger Fv7822
(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger
Kunta Kinteh Island

Kunta Kinteh Island, tidligere James Island, er ei lita øy midt i elva Gambia, 30 km fra elvemunningen, nær byen Jufureh i Gambia. På 1600- og 1700-tallet var øya og fortet som ble bygd der, et senter for europeisk okkupasjons- og handelsvirksomhet, særlig slavehandel. Som et symbol for denne virksomheten er øya i dag et verdensarvminne.


== Historie ==
De første europeerne som bosatte seg på øya kurlendere som kom dit i 1651. De hadde flere koloniinteresser i nærheten. De ga øya navn etter st. Andreas. Øya ble deretter erobret av britene i 1661, og navnet ble endret til James Island, etter den senere kong James.
Britene bygde Fort James. Med utgangspunkt på den strategisk plasserte øya hadde de kontroll over det meste av handelen på Gambiaelva. James Island ble stasjon for handel med gull, elfenben, krydder, voks, tømmer og pels. Senere samlet de slaver på fortet før transport til Amerika. Rundt 600 slaver ble fraktet herfra hvert år. 

Fortet var en firkantet bygning med kanontårn i hvert hjørne. Det hadde lagerbygninger og boenheter for 60-70 soldater og fastboende slaver. 
Øya og fortet opplevde stadig uro, og ble ødelagt og gjenoppbygd flere ganger. Flere slaveopprør fant sted her, og britene var stadig i konflikt med franskmennene, som hadde en tilsvarende kolonipost i Albreda, på nordbredden av Gambiaelva. Franske tropper tok kontroll over øya i 1695, ga den tilbake to år etter, og erobret den på ny i 1702. Under den amerikanske uavhengighetskrigen tok franske styrker øya og brente fortet ned til grunnen.
Da Storbritannia i 1807 vedtok å forby menneskehandel ble James Island på ny tatt i bruk, og fortet ble nå et senter for soldater som hadde i oppdrag å stoppa andre lands handel med slaver. Øya ble fraflyttet for siste gang i 1829, da vokterne ble flyttet til den mer strategiske St. Mary's Island, som er blitt til dagens Banjul.


== I dag ==
I Alex Haleys roman Røtter blir forfatterens stamfar og romanens hovedperson, Kunta Kinte, sendt som slave til USA fra denne øya.
Over 15 000 turister besøker den vesle øya hvert år. De fleste er afroamerikanere og europeere. Øya skiftet i 2011 navn fra James Island til Kunta Kinteh Island; motivasjonen var at øya skulle ha et afrikanskbasert navn.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Kunta Kinteh Island – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
antislavery.org: Gambia
Fylkesvei 7890

Fylkesvei 7890 går mellom Aursfjord og Bukta (Storsteinnes) i Balsfjord kommune. Veien er 24,6 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 283 (Troms).


== Kommuner og knutepunkter ==

 BalsfjordFurudalsveien 

Petersborgveien 

Josefvatn leirsted


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart

(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger Fv7890
(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger
Aleksandr Pogorelov

Aleksandr Pogorelov (russisk: Александр Погорелов; født 10. januar 1980 i Kursk) er en russisk mangekjemper. Han kom på fjerdeplass i tikamp under EM i friidrett 2006 i Göteborg og ble nummer fem under VM i friidrett 2005 i Helsingfors. Han tok sin første medalje i et internasjonalt mesterskap under VM 2009 i Berlin, der han ble nummer tre bak Trey Hardee fra USA og cubanske Leonel Suárez.
Han har deltatt i OL to ganger; under OL 2004 i Athen og OL 2008 i Beijing.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Aleksandr Pogorelov – Olympics.com 
(en) Aleksandr Pogorelov – Olympic.org 
(en) Aleksandr Pogorelov – Olympedia 
(en) Aleksandr Pogorelov – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Aleksandr Pogorelov – World Athletics 
(en) Aleksandr Pogorelov – Track and Field Statistics
Grane prestegjeld

Grane prestegjeld var et prestegjeld i Indre Helgeland prosti i Sør-Hålogaland bispedømme i Nordland.
Den 25. februar 1927 ble Grane et sogn i Vefsn prestegjeld, sammen med Vefsn og Drevja.
Ved kongelig resolusjon av 5. februar 1965 ble Grane sogn utskilt som Grane prestegjeld.Prestegjeldet ble faset ut i forbindelse med omstruktureringene i Den norske kirke på 2000-tallet.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Prestegjeld og sogn i Nordland
Suter

Suter (Tinca tinca) eller sudre er en ferskvannsfisk i gruppen karpefamilien. Den er utbredt over store deler av Eurasia. I Norge er den hovedsakelig utbredt i vann langs Skagerakkysten, særlig i området rundt Arendal. Den er ikke naturlig forekommende i norsk fauna, men er utsatt. Det er dokumentert at den ble utsatt i Solborgvannet ved Arendal midt på 1800-tallet av gruvearbeidere fra Tyskland. Den har siden spredt seg derfra, dels naturlig, og dels med hjelp av mennesker.
I Norsk svarteliste 2012 ble suter vurdert til svært høy risiko blant annet fordi at den kan påvirke bestandene av stedegne fiskearter og amfibier negativt. I Fremmedartslista 2018 er arten nedgradert til høy risiko på grunn av moderat invasjonspotensial og middels økologisk effekt.I Arendalsområdet betegnes fisken som sudre.


== Atferd ==
Suteren trives i vann hvor bunnen er dekket med organisk materiale, og helst med tett vegetasjon. Den er nattaktiv og spiser snegler, mygglarver og plantedeler. 
Suter kan bli opp til 8 kg, men blir sjelden større enn 3 kg i Norge.
Den kan være grønn eller brun av farge, avhengig av vannet.


== Nytte ==
Suter er en utmerket matfisk med fast kjøtt. Skinnet er svært tykt og fast, og er blitt brukt til å lage sko av, og den er derfor også blitt kalt for «skofisk». Skinnet er dekket av et slim som er blitt brukt som medisin mot feber og gulsott, og i England har den fått navnet «doctor fish».
Til bruk som matfisk, er det viktig at den blir tappet for blod så snart som mulig for å unngå misfarving av kjøtt, og redusert smakskvalitet.


== Fiske ==
Fisket foregår gjerne med ruse eller stangfiske med agn. Fisken har en liten munn, og ved agnfisket, som foregår sent om kvelden eller på natten, brukes små kroker. Som agn brukes mais eller meitemark. Den største suteren som er tatt med sportsfiskeutstyr i Norge, veide 3,96 kg. Rekorden ble satt i Østeråa 9. juni 2011


== Litteratur ==
Pethon, Per (2005). Aschehougs store fiskebok (5 utg.). Oslo. ISBN 82-03-23247-7. 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) suter – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) suter i Encyclopedia of Life 
(en) suter i Global Biodiversity Information Facility 
(no) suter hos Artsdatabanken 
(sv) suter hos Dyntaxa 
(en) suter hos Fauna Europaea 
(en) suter hos FishBase 
(en) suter hos ITIS 
(en) suter hos NCBI 
(en) Kategori:Tinca tinca – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Tinca tinca – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Fiskipedia.no
Miljølære.no
Rapport fra Borrevannet
Allt om fisk – Sutare
(en) Suter - FishBase
Suterfiske i Jovannet
Fylkesvei 7950

Fylkesvei 7950 går mellom Indre Storvik og Bakkeberget i Nordreisa kommune. Veien er 20,4 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 355 (Troms).


== Kommuner og knutepunkter ==

 NordreisaStorvikveien 

Endepunkt Indre Storvik
StorvikStraumfjord vest 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart

(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger Fv7950
(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger
Abstraction-Création

Abstraction-Création var en løs sammenslutning av kunstnere i 1930-årene. Den ble igangsatt i Paris i 1931, og utga tidsskriftet Abstraction-création: Art non-figuratif mellom 1932 og 1936, og hadde utstillinger med abstrakt kunst flere steder i Europa.
Gruppen var ment å utgjøre en motvekt mot den figurative innflytelse som gjorde seg gjeldende i kunsten fra kretsen rundt André Breton og surrealismen. Stifterne var primært Auguste Herbin, Jean Hélion og Georges Vantongerloo. De fikk støtte fra flere kanter, og så ulike interesser og kunstnere som Piet Mondrian, Jean Arp, Marlow Moss, Naum Gabo, Barbara Hepworth, Ben Nicholson, Kurt Schwitters, Vasilij Kandinskij, Taro Okamoto, Paule Vezelay, Bart van der Leck, Leon Tutundjian, John Wardell Power og Mary Cassatt var involvert på forskjellig vis.
Tidsskriftet ble gjenopptrykt av Arno Press, New York 1968. 


== Referanser ==


== Kilder ==
West, Shearer (1996). The Bullfinch Guide to Art. UK: Bloomsbury Publishing Plc. ISBN 0-8212-2137-X.
Colin Calderwood

Colin Calderwood (født 20. januar 1965 i Stranraer i Skottland) er en tidligere skotsk fotballspiller som etter han la opp har vært manager og assistent manager i flere klubber.


== Spillerkarriere ==
Han debuterte for Mansfield Town som 17-åring i 1982 og spilte over 100 kamper totalt for klubben før han ble kjøpt av Swindon Town.  Allerede som 21-åring ble han klubbens kaptein og ledet klubben til å bli mestre i fjerde divisjon i 1986.  Han var i klubben i sju sesonger og ledet laget til opprykk til øverste divisjon i 1990 da de vant play-off finalen 1-0 over Sunderland, men Swindon ble degradert pga. ulovlige utbetalinger til spillere.  I 1993 ledet han laget opprykk til Premier League da de slo Leicester City 4-3 i play-off finalen.  Kontrakten hans utløp sommeren 1993 og han gikk da til Tottenham hvor hans tidligere manager Osvaldo Ardiles var manager.Han spilte fem sesonger i Tottenham og var fast på det skotske landslaget.  Han spilte én sesong i Aston Villa og to korte opphold i Nottingham Forest og Notts County før han la opp da etter et stygt beinbrudd.


== Landslagskarriere ==
Han spilte 36 kamper for Skottland mens han spilte for Tottenham.  Debuten hans var mot Russland og hans eneste mål for landslaget kom i 1995 mot San Marino.  Han var med i troppen til både EM i fotball 1996 og VM i fotball 1998.  Skottland kom ikke videre fra gruppespillet, men han spilte alle tre kampene i begge mesterskap og spilte dermed mot Norge i kampen 16. juni 1998 da det ble 1-1.


== Trenerkarriere ==
Calderwood startet sin managerkarriere som reservelagstrener for Tottenham i 2001. I 2003 ble han manager for Northampton Town og i 2006 for Nottingham Forest, og fra 2009 var han assisterende manager for Newcastle United, under manager Chris Hughton. Calderwood tok alle sine tre tidligere klubber til opprykk.  Han forlot Newcastle i oktober 2010 for å bli manager i Hibernian.  Han fikk sparken i november 2011 etter laget vant bare 12 av 49 kamper.  Han ble gjenforent med Chris Houghton for tredje gang da han ble assistent manager i 
Birmingham City.  Houghton fikk tilbud som manager i Norwich City sommeren 2012 og Calderwood ble med som assistent manager.  De fikk begge sparken 6. april 2014.  Februar 2015 ble han assistent manager i Brighton & Hove Albion nok en gang som assistent til Houghton.


== Annet ==
Sesongen 2009-10 stemte leserne av lokalavisen Swindon Advertiser fram sitt favorittlag gjennom tidene og Calderwood ble stemt fram som tidenes beste midtstopper på Swindon Town.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Colin Calderwood – FIFA 
(en) Colin Calderwood – UEFA 
(en) Colin Calderwood – Transfermarkt 
(en) Colin Calderwood – Transfermarkt (manager) 
(en) Colin Calderwood – national-football-teams.com 
(en) Colin Calderwood – Soccerbase.com 
(en) Colin Calderwood – Soccerbase.com (manager) 
(en) Colin Calderwood – FootballDatabase.eu 
(en) Colin Calderwood – EU-Football.info 
(en) Colin Calderwood – FBref
Menneskehetens vugge

«Menneskehetens vugge» er et fellesnavn for et verdensarvområde i Sør-Afrika, 50 km nordvest for Johannesburg. Området strekker seg over 474 km² og inneholder flere kalksteins-grotter, med en rekke funnsteder for fossile spor etter tidlige hominider.
De viktigste grottene ligger i Sterkfontein, Kromdraai og Swartkrans.
I grottene i Sterkfontein fant Robert Broom i 1947 en 2,3 mill. år gammel fossil av Australopithecus africanus, kjent som Mrs. Ples. Dette funnet bidro til utvidet forståelse av 1924-funnet av en Australopithecus africanus-kranie i Taung, kjent som Taung-barnet. I Taung pågår fremdeles utgravninger. 


== Funn-historikk ==
Robert Broom fant i 1935 det første ape-menneske-fossilet ved Sterkfontein, og begynte systematiske utgravninger. I 1938 fant den unge skoleeleven Gert Terrblanche fragmenter av et kranium, og viste det til Raymond Dart. Fragmentene ble senere identifisert som Paranthropus robustus. Samme år ble det også funnet en tann av et apemenneske i Coppers Cave mellom Kromdraai og Sterkfontein. 1948 identifiserte Broom de første hominide fragmentene fra Swartkrans. I 1954 begynte Charles Kimberlin Brain sitt arbeide i området, et arbeid som skulle strekke seg over mer enn tretti år og omfatte det nest største funnet av hominidfragmenter. Den eldste kjente bruk av ild – i kontrollerte former – ble også oppdaget her, og datert som 1 mill. år gamle. 
Phillip V. Tobias begynte sin utgravninger i Sterkfontein i 1966, og arbeidet pågår fremdeles. I 1991 oppdaget Lee Berger, for første gang på 48 år, et nytt funnsted – ved Gladysvale. Andre Keyser fant fossiler ved Drimolen i 1994, og i 1997 fant Kevin Kuykendall og Colin Menter fra University of Witwatersrand to fossile tenner ved Gondolin. Samme år fant Ronald J. Clarke et nesten komplett skjelett av en Australopithecus kalt Little Foot. Funnet ble først datert til 3,3 mill. år gammelt, men er senere justert til 2,5 mill. år gammelt. I 2001 fant Steve Churchill og Lee Berger levninger etter tidlige moderne mennesker ved Plovers Lake. 


== Grottene ==
I alt er det gjort funn av fossiler i mer enn 30 grotter i området. 
Hominidae er funnet i dolomittiske huler, og fossilene er innkapslet i en blanding av kalkstein og andre sedimenter. Det er sannsynlig at hominidae har levd over store deler av Afrika, men fossilene er bare funnet på steder hvor bevaringsvilkårene har vært gunstige.
I desember 2005 ble det åpnet et informasjonssenter i Maropeng.


== Videre lesing ==
L.R. Berger and B. Hilton-Barber, Field Guide to the Cradle of Humankind (Struik, 2003)
Sterkfontein and Maropeng visitor attractions website
Maropeng – The Cradle of Humankind Informasjonssenteret
kart
Blommenholm stasjon

Blommenholm stasjon er en jernbanestasjon for lokaltoget på Drammenbanen på Blommenholm i Bærum. Stasjonen ble åpnet i 1910. Etter flere års stenging for oppgradering gjenåpnet stasjonen i desember 2015.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Thor Bjerke og Finn Holom (2004). Banedata 2004. Hamar/Oslo: Norsk Jernbaneklubb/Norsk Jernbanemuseum. s. 192–193. ISBN 82-90286-28-7. 
Aasmund Dahl, red. (1988). NSBs bygningsregistrering: Drammen distrikt: Drammenbanen. NSB Arkitektkontoret. s. 139–146. 


== Eksterne lenker ==
(no) Bane NORs informasjonsside om Blommenholm stasjon
(no) Blommenholm stasjon i Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase
(no) Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase: Drammenbanen
(no) Blommenholm stasjon på Togkart
Slependen stoppested

Slependen stasjon er en jernbanestasjon for lokaltoget på Drammenbanen på Slependen i Bærum.
Da Slependen stasjon ble åpnet i 1873, lå den ikke på samme sted, men i en kurve der hvor jernbanen går i bru over Slependvegen, på østsiden av vegen, og med en liten stasjonsbygning i tre. I samband med at Drammensbanen ble ombygd til dobbeltspor, ble en ny stasjon, med ny stasjonsbygning i lettbetongstein, anlagt vest for Slependvegen, der jernbanen fortsatt ligger i kurve. Denne stasjonen hadde tilkomst via trapper og ramper i det vestre brufestet for jernbanebrua. Den nåværende stasjonen er tredje utgave av Slependen stasjon, bygget på en rett strekning nærmere Sandvika, og resulterte i at Slependen stasjon og det som før hadde vært et eget stoppested, Jong, ble slått sammen til ett stoppested. 
Tidligere stasjonsbygninger og perronger er revet.


== Litteratur ==
Thor Bjerke og Finn Holom (2004). Banedata 2004. Hamar/Oslo: Norsk Jernbaneklubb/Norsk Jernbanemuseum. s. 192–193. ISBN 82-90286-28-7. 
Aasmund Dahl, red. (1988). NSBs bygningsregistrering: Drammen distrikt: Drammenbanen. NSB Arkitektkontoret. s. 177–182. 


== Eksterne lenker ==
(no) Bane NORs informasjonsside om Slependen stoppested
(no) Slependen stoppested i Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase
(no) Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase: Drammenbanen
(no) Slependen stoppested på Togkart
Fylkesvei 7334

Fylkesvei 7334 går mellom Kløvimoen og Simskarmyra i Grane kommune.
Veien er en del av Villmarksveien.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 273.


== Kommuner og knutepunkter ==

 GraneNordfiplingdalsvegen 

Vestfiplingdalsvegen 


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart

(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger Fv7334
(no) Statens vegvesen – trafikkmeldinger
Fylkesvei 331 (Nordland)

Fylkesvei 331 (Fv331) i Nordland gikk mellom Bleikvasslia og Tustervatnet i Hemnes kommune. Veien er 13,2 km lang, den har blitt del av Fv291Fylkesvei 291.
Veien var en del av Villmarksveien.


== Kommuner og knutepunkter ==

 Hemnes
806Fylkesvei 806 Bleikvasslia, Fv324Fylkesvei 324 til Nymoen (36,0 km)
Fv291Fylkesvei 291 fra Tustervatnet til Riksvei 73 Fiskelauselv i Hattfjelldal (35,4 km)


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart
Vegliste Nordland
Speilsmyger

Speilsmyger (Heteropterus morpheus) er en sommerfugl som tilhører familien smygere (Hesperiidae). Denne mellomeuropeiske arten finnes ikke i Norge, men er funnet noen få ganger i Danmark. Den hadde inntil nylig en isolert bestand på Jersey i Den engelske kanal, der den etter alt å dømme ble innført med høy til hester under den tyske okkupasjonen av øya under andre verdenskrig. Den er den eneste arten i slekten Heteropterus.


== Utseende ==

En middelsstor (vingespenn 32 -38 mm) sommerfugl, ganske stor til smyger å være. Oversiden er mørkebrun med et par små, hvite flekker på forvingen, bakvingens underside er gul med store, firkantede, hvite flekker kantet med brunt. Dette skiller den fra alle andre europeiske smygere.


== Levevis ==
Speilsmygeren flyr med en hoppende flukt i juni – juli. Larvene lever på forskjellig slags gress. Den er en europeisk art med en to-delt utbredelse: en vestlig del med senter i det vestlige Frankrike og en østlig del som stort sett omfatter området fra den gamle grensen mellom Øst- og Vest-Tyskland østover til Russlands vestgrense og sørover til Svartehavet.


== Litteratur ==
Eliasson, C.U., Ryrholm, N., Holmer, M. Jilg, K. & Gärdenfors, U. 2005. Nationalnyckeln till Sveriges flora och fauna. Fjärilar: Dagfjärilar. Hesperiidae – Nymphalidae. ArtDatabanken, SLU, Uppsala. ISBN 91-88506-51-7


== Eksterne lenker ==
(en) speilsmyger i Encyclopedia of Life 
(en) speilsmyger i Global Biodiversity Information Facility 
(sv) speilsmyger hos Dyntaxa 
(en) speilsmyger hos Fauna Europaea 
(en) speilsmyger hos NCBI 
(en) Kategori:Heteropterus morpheus – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Heteropterus morpheus – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Heteropterus morpheus – detaljert informasjon på Wikispecies