jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Fylkesvei 552 (Rogaland)

Fylkesvei 552 (Fv552) i Rogaland gikk mellom Idrettsplassen og Neset på Kvitsøy. Veien var 1,0 km lang.
2019 ble veien del av fylkesvei 4692.


== Kommuner og knutepunkter ==

 Kvitsøy
Fv551Fylkesvei 551 Idrettsplassen
Fv551Fylkesvei 551 Neset


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart
Molloy

Molloy er en roman av Samuel Beckett. Boken er første bind i Becketts romantrilogi, som også består av Malone dør og Den unevnelige.
Udham Singh

Udham Singh (født 4. august 1928 i Sansarpur en liten landsby i nærheten av Jallandhar Cantonment i Punjab, død 23. mars 2000 i Sansarpur) var en indisk landhockeyspiller som deltok i flere olympiske leker, 1952 i Helsingfors, 1956 i Melbourne, 1960 i Roma og 1964 i Tokyo.
Singh gikk under kallenavnet Udhi, veide 58 kg og var 168 cm høy. Han spilte Half Back for landslaget. Han studerte ved Victor High School og DAV College, Jallandhar. Han spilte for Punjab Police fra 1947 til 1965.
Singh ble olympisk mester i landhockey under OL 1952 i Helsingfors. Han var med på det indiske laget som vant landhockeyturneringen. Det var tolv lag med i turneringen og India vant kvartfinalen mot Østerrike med 4-0 og i semifinalen slo de Storbritannia med 3-1 og i finalen Nederland med 6-1.
Fire år senere, under OL 1956 i Melbourne, vant han sin andre olympiske gullmedalje i landhockey. India vant semifinalen med 1-0 over Tyskland og i finalen beseiret de Pakistan med 1-0.
Singh vant sin tredje olympiske gullmedalje under sommer-OL 1964 i Tokyo. Etter å ha vunnet semifinalen med 3-1 over Australia vant India finalen over Pakistan med 1-0.


== OL-medaljer ==
1952  Helsingfors -  Gull i landhockey  India
1956  Melbourne -  Gull i landhockey  India
1964  Tokyo -  Gull i landhockey  India
1960  Roma -  Sølv i landhockey  India


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Udham Singh – Olympedia 
(en) Udham Singh – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Udham Singh – databaseOlympics.com (arkivert)
Almandin

Almandin, feilaktig kjent som almanditt, er et mineral i granatgruppen, som er rikt på aluminium og jern. Fargespekteret i almandin går fra dypt rød til lilla, men almandin er som regel rødt. Navnet almandin er en forvrenging av det greske albandicus som var tatt i bruk av Plinius den eldre om en viss type rødlig granat fra Alabanda i Lilleasia. Sett i sterkt lys gjennom et spektroskop, viser almandin tre karakteristiske absobsjonsstriper. Almandin befinner seg i den ene enden av en serie av faste løsninger, hvor pyrop utgjør den motsatte enden.


== Funn i Norge ==
I Norge er almandin funnet på en rekke lokaliteter, som Andøya, Fauske, Fjaler, Harstad, Iveland, Jotunheimen og Kongsberg.


== Kilder ==
Norsk steinbok: norske mineral og bergartar av Torgeir T. Garmo, Universitetsforlaget, 1995
Fylkesvei 553 (Rogaland)

Fylkesvei 553 (Fv553) i Rogaland gikk mellom Meling og Håland på Kvitsøy. Veien var 400 meter lang.
2019 ble veien del av fylkesvei 4692.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart
Giulio Caccini

Giulio Caccini (født 1545/51 – 1618), var en italiensk komponist i overgangen mellom seinrenessansen og tidligbarokken.
Caccini var en medgrunnlegger av operagenren og en innflytelsesrik medskaper av den tidlige barokkstilen.


== Liv ==
Caccini var født i Roma som sønn av tømmermannen Michelangelo Caccini. En eldre bror var den florentinske billedhuggeren Giovanni Battista Caccini. Caccini var elev av Scipione delle Palle, som ga ham undervisning i luttspill og sang, og han studerte harpe og fiolin.
Cosimo de' Medici var så imponert over Caccinis talent at han i 1564 engasjerte ham som sanger og instrumentalist ved Medici'enes hoff i Firenze, et av de viktigste kultursentra i Europa på den tiden.
Giulios datter Francesca Caccini var en av de mest innflytelsesrike kvinnelige komponister i europeisk musikkhistorie i tidsrommet mellom Hildegard von Bingen og 1800-tallets kvinnelige komponister.


== Monodi og generalbass ==
Caccini levde i monodiens og generalbassmusikkens tid. Denne måten å akkompagnere på ved hjelp av et klaviatur- eller luttinstrument, gav sangen et fast tonalt støttepunkt, og gjorde at ord og mening ble mer forståelig. Denne musikken ble særlig pleiet og utviklet i hjemmet til adelsmannen Giovanni de' Bardi. I denne hovedsakelig teoretiserende såkalte bardiske krets var Giulio Caccini med som utøvende musiker fra begynnelsen, og spilte derved en stor rolle i den florentinske musikkreform. Han komponerte flere verk med akkompagnement av bare ett instrument, og da stort sett en teorbe. I Caccinis hovedverk Le nuove Musiche (1601) er flere av hans arier og madrigaler for en sangstemme og generalbass bevart for ettertiden.


== De første operaene ==
Caccinis navn er framfor alt knyttet til musikkhistoriens første operaer. Caccini skrev enkelte av sangene i Jacopo Peris opera Euridice (1600). I tillegg skrev Caccini sin egen opera Euridice, men manuskriptet til Caccinis opera er tapt. Heller ikke musikken til hans opera Dafne er bevart. Med tanke på utviklingen av operaen på Caccinis tid, og på hans ideer om sangkunsten, regnes han som en av de første som praktiserte ariosostilen. Han regnes derfor også som en av de som skapte forutsetningen for bel cantostilen.


== Verk ==
Euridice, opera (1600),
Dafne, opera (1598), (tapt)
Le nuove Musiche, madrigaler og arier for en sangstemme og generalbass (1601)
Il Rapimento di Cefalo, Intermezzo, for sangstemme og generalbass (1601)


== Referanser ==


== Kilder ==
Cesare Casellato: «CACCINI, Giulio, detto anche Giulio Romano», treccani.it. Dizionario Biografico degli Italiani- Volume 16 (1973). 


== Litteratur ==
Danielle Roster: Francesca Caccini (1587–1645?). I Clara Mayer (red.): Annäherung IX – an sieben Komponistinnen. Furore, Kassel 1998, ISBN 3-927327-43-3, S. 7–20.
Frederico Ghisi: «Caccini, Giulio» i Friedrich Blume (red.): Musik in Geschichte und Gegenwart (MGG). Bind. 2, Bärenreiter, Kassel/Basel 1952, sp. 609–612.


== Eksterne lenker ==
Sceneverk
(en) Fritt tilgjengelige noter av Giulio Caccini i Choral Public Domain Library (ChoralWiki)
(en) Fritt tilgjengelige noter av Giulio Caccini i International Music Score Library Project
Ærlige blå øyne

Ærlige blå øyne (orig: Ärliga blå ögon) er en svensk krimserie som gikk på SVT i 1977. Serien handler om en ung kvinne lurte store pengesummer fra bedrestilte menn i samfunnet som selv har blitt rike ved hjelp av tvilsomme metoder. Hovedrollen spilles av Anna Godenius, mens andre sentrale roller spilles av Stig Ossian Ericsson, Isa Quensel, Jan Jönsson og Lars Hansson. Regi og manus er ved Leif Krantz.
Serien gikk som Detektime på NRK i 1978.


== Handling ==
Serien handler om en 25-årig kvinnelig svindler som har spesialisert seg på å lure millioner fra bedrestilte menn i samfunnet som selv har blitt rike ved hjelp av tvilsomme metoder. Dette klarer hun ved hjelp av sine «ærlige blå øyne», forkledninger og kalde beregninger. Hun har sitt tillholdsted i Uppsala der hun gjemmer pengene i en gammel kakkelovn. Hun jages etterhvert av dem hun har lurt og snart er også politiet på sporet.
Den kan beskrives som en krim-serie med en feministisk vri.


== I rollene ==
Anna Godenius – svindler
Tomas Pontén – Kent
Lars Hansson – Caj Larsson
Jan Jönsson – Einar Jonasson
Isa Quensel – fru Nardin
Jannik Bonnevie – Ka
Stig Ossian Ericson – kommissarie Simonsson
Gösta Bredefeldt – Walter Frisk
Gunnar Schyman – Berntsson
Börje Mellvig – Monsieur Leroux
Lars Green – Douglas Lorenzon
Berta Hall – Emma Lorenzon
Birger Åsander – Vilhelm Lorenzon
Christel Körner – Pia Lorenzon
Bertil Norström – K-H Stockberg
Ted Åström – Svante
Gunnar Hellström – Lysander
Peter Harryson
Ingvar Kjellson
Hans Sundberg


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Ærlige blå øyne på Internet Movie Database 
(sv) Ærlige blå øyne i Svensk Filmdatabas 
Åpningsvignett
Fylkesvei 554 (Rogaland)

Fylkesvei 554 (Fv554) i Rogaland gikk mellom Kvitsøy skole og Nordbø på Kvitsøy. Veien var 417 meter lang.
2019 ble veien del av fylkesvei 4692.


== Kommuner og knutepunkter ==

 Kvitsøy
Fv555Fylkesvei 555 Kvitsøy skole
Endepunkt Nordbø


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Vegvesenets vegkart
Nancy Langat

Nancy Jebet Langat (født 22. august 1981 i Eldoret) er en kenyansk friidrettsutøver som konkurrerer i mellomdistanse. Langat deltok i junior-VM i 1998 der hun tok sølv på 800 meter. To år etter vant hun junior-VM-gull på samme distanse. Hennes første internasjonale mesterskap som senior ble OL 2004, der hun ikke tok seg til finalen på 1500 meter. Det samme skjedde under VM 2005 i Helsingfors. Langat deltok i OL 2008 i Beijing der hun vant Kenyas andre friidrettsgull noensinne på 1500 meter.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(de) Nancy Langat – Munzinger Sportsarchiv 
(en) Nancy Langat – Olympedia 
(en) Nancy Langat – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) 
(en) Nancy Langat – Commonwealth Games Federation 
(en) Nancy Langat – World Athletics 
(en) Nancy Langat – Diamond League 
(en) Nancy Langat – Track and Field Statistics
Norgesrekordhistorikk på 800 m fri

Oversikt over utviklingen av norgesrekorder på 800 m fri svømming for både langbane (50 meter) og kortbane (25 meter).
Verifisert: 24. juli 2013


== Langbane ==


=== Herrer ===


==== Elektronisk tidtagning ====


=== Damer ===


==== Elektronisk tidtagning ====


== Kortbane ==


=== Herrer ===


==== Elektronisk tidtagning ====


=== Damer ===


==== Elektronisk tidtagning ====


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Norges svømmeforbund


== Andre norgesrekorder ==
Duffelcoat

Duffelcoat eller duffeljakke, på norsk også skrevet dyffelcoat og vanligvis uttalt døffelkåut som på engelsk, er en varm, kort frakk eller sid ytterjakke som er laget av dyffel eller liknende varme ullmaterialer. Plagget lukkes med pinner laget av horn, bein, tre eller plast og stropper eller hemper. Frakkene er vanligvis utstyrt med hette. Duffelcoater kan bæres som ytterplagg av både menn og kvinner.


== Bakgrunn og bruk ==

Plagget regnes som typisk britisk og stammer opprinnelig fra 1890 da en engelsk klesfabrikant begynte å markedsføre vintertøy laget av dyffel fra Belgia. Duffelcoater ble særlig populære som yttertøy for britiske marinesoldater under første og andre verdenskrig. Hetta ble laget stor og vid nok til å kunne trekkes over ei matroslue, og pinnene som lukker plagget, ble valgt slik at en kunne håndtere dem også med varme votter på.
Duffelcoater har siden 1960-tallet også vært veldig populære i Frankrike.
Dyffel er et glatt eller diagonalvevd ullstoff med halvlang lo. Ordet stammer fra Duffel i Belgia.

		
		


== Eksterne lenker ==
(en) Duffle coats – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(no) «DigitaltMuseum: Søk:  'duffelcoat'». DigitaltMuseum. Besøkt 21. mai 2012.
Hviledagen

Hviledagen er den dag i uken som man hviler på og som ikke skal benyttes til arbeid. Den har sitt utspring i skapelses beretningen omtalt i  1 Mosebok kapitel 2 vers 2. «3 Gud velsignet den sjuende dagen og lyste den hellig. For den dagen hvilte Gud etter det verk han hadde gjort da han skapte.» 
I henhold til det fjerde bud (se: 2Mos. 20, 8-11) trenger mennesket en hvile hver syvende dag. Denne dagen faller på ulike tidspunkt innenfor de tre religioner som anerkjenner moseloven. Ukens syvende dag er blitt helliggjort av Gud i henhold til dette budet. Den er til minne om at Gud selv hvilte på skapelsesprosessens syvende dag.
I kristendommen betraktes ukens første dag, søndag, som hviledag ettersom man da feirer Jesu oppstandelse, hver søndag er en påskedag.
I jødedommen og for syvendedagsadventister er hviledagen ukens syvende dag, lørdagen. Den kalles for sabbat, og er for deler av jødedommen meget viktig. På sabbaten får man, i henhold til de ortodokse jødene, ikke arbeide, ikke reise over lengre strekninger, ikke lage mat, og en god del andre forbud. Sabbatsmåltidet er ukens gjenkommende festmåltid.
I islam feires hviledagen på fredagen.


== Er søndag ukens første eller syvende dag? ==
Den syvende dagen i uken er lørdag, dette bekreftes ennå av kalendere i mange land, blant annet kalenderen for 2019 i Thailand. I Europa ble det en almanakk - forandring slik at i Norge kom kalenderen for 1973 første gang ut med søndag som syvende dag. Dette opprørte noen av prestene. At man holdt søndag som hviledag ble jo begrunnet med at det var den første dag i uken, og at kirken valgte å feire Jesu oppstandelsesdag. Samuele R. Bacchiocchi (29 January 1938, Rome, Italy – 20 December 2008) ble født like utenfor Vatikanstaten. Som voksen ble han den første protestant som fikk adgang til å studere ved  the Pontifical Gregorian University hvor han hadde adgang til de eldste arkiver med originale kilder. Der skrev han doktoravhandlingen "From Sabbath to Sunday". Bibelhenvisninger: Apostlenes gjerninger 13, 42 - 44; 15, 21; 16, 13; 17,2; 18, 4.
NM i innebandy 2007/08

NM i innebandy 2007/2008 ble vunnet av Sarpsborg over regjerende NM-mestere Fjerdingby.
NMs toppscorer ble Tomas Stræte med 32 poeng totalt for Slevik.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
http://www.innebandy.no/statistikk/nm-h08.asp
Teorbe

Teorbe (italiensk tiorba, fransk théorbe, engelsk theorbo) er en type basslutt som kjennetegnes av en ekstra skruekasse på en forlenget hals. I Italia ble slike instrumenter også kalt chitarrone. 
Teorbe brukes i utvidet betydning om en rekke ulike basslutter som har det til felles at de er utstyrt med en ekstra skruekasse for bass-strengene, men som ikke er teorber i snevrere forstand. Eksempler er liuto attiorbato, arciliuto (erkelutt), chitarrone, théorbe des pieces, barokklutt, angelica/angélique.


== Navn ==
Etymologien til navnet teorbe er ikke avklart. Ifølge Athanasius Kircher var navnet opprinnelig spøkefullt ment, og kom fra en napolitansk betegnelse for det brettet som parfymører og apotekere støtte urter på.Det eldre synonymet chitarrone var i bruk fram til rundt 1650. Chitarrone er augmentativ avledning av chitarra, en femkorig italiensk lutt. I likhet med gitar kommer navnene fra antikkens kithara.


== Utvikling ==
Den nye musikken fra rundt 1600 (monodi, den florentinske musikkreform) krevde instrumenter med et dypt bassregister til akkompagnering. Dype tarmstrenger kan man enten gjøre lengre eller tykkere, men svært tykke tarmstrenger har dårlig klang så man forlenget instrumentets hals og satte på en ekstra kasse for strenger og stemmeskruer.
Et ytterligere kjennetegn ved de ulike teorbetypene er størrelsen og det lange gripebrettet som kan variere mellom 76 og 98 cm. Man klarte ikke lage så lange tarmstrenger som samtidig ga en høy tone, så man stemte det første og delvis også det andre strengekoret en oktav ned (chitarrone, théorbe des pieces), slik at det tredje koret er høyest stemt.


== Komponister ==
De viktigste teorbistene i Italia var Johann Hieronymus Kapsberger og Alessandro Piccinini. Så langt kjenner man ikke solomusikk for teorbe fra England, men William Lawes og andre brukte det i kammermusikk. I Frankrike ble teorben brukt i både kammermusikk og i orkestermusikk til etter 1750 (Nicolas Hotman, Robert de Visée). Hofforkestrene i Wien, Bayreuth og Berlin hadde teorbister til langt etter 1750 (Ernst Gottlieb Baron, Francesco Bartolomeo Conti).
Solomusikk for teorbe ble notert både i lutt- og gitartabulatur.


== Litteratur ==
Douglas Alton Smith: On the Origin of the Chitarrone. I Journal of the American Musicological Society, Vol. 32, No. 3, Herbst 1979, S. 440–462
Robert Spencer: Chitarrone, Theorbo and Archlute. I Early Music, Vol. 4 No. 4, oktober 1976, s. 408–422  (tilgjengelig hos David van Edwards).


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Lynda Sayce
(en) Arto Wikla
Don LaFontaine

Donald Leroy LaFontaine (1940–2008) var en amerikansk voiceover-artist som i løpet av karrieren satte sin stemme til over 5000 filmtrailere.
LaFontaine regnes for å være den moderne filmtrailerens far. Han begynte sin karriere som voiceover-skuespiller på slutten av 1960-tallet. Han utviklet kjapt sin egen melodramatiske stil, som gjorde ham populær blant direktører i filmstudioene, og som skaffet ham kjælenavn som «the trailer guy», «the voice of God» og «thunder throat». Han hadde en kraftfull og grov røst som grep tilskuerne på en særegen måte og ble særlig brukt på action og skrekkfilmer. Han skapte sine egne fraser, og var sentral i utviklingen av traileren som sjanger. Særlig får han æren for at så mange engelskspråklige trailere begynner med frasen «in a world...», og for replikken «One man, one destiny». Stemmen hans regnes å ha hatt stor betydning for filmhistorien.LaFontaine jobbet blant annet for CBS, NBC, ABC, Fox, UPN, TNT, TBS og Cartoon Network. Han har også gjort titusenvis av jobber for ulike annonsører, deriblant Chevrolet, Pontiac, Ford, Budwesier, McDonald's, Coca-Cola og andre store selskaper. Han har også introdusert prisutdelere og prisvinnere under store prisutdelinger som Oscar. I 2008 var han med i en reklame der han parodierte seg selv, med ordene han har brukt svært mange ganger i trailere: "In a world...". Reklamefilmen var en av de få gangene man både kunne se og høre LaFontaine samtidig.Komikeren Pablo Francisco gjorde det til sin spesialitet å parodiere LaFontaine. Francisco postet noen ord på sin hjemmeside da det ble kjent at LaFontaine hadde gått bort, blant annet: «Don fortalte meg at han alltid hadde drømt om å bli parodiert. Han sa at dagen hans var reddet da han så meg parodiere han på TV».LaFontaine døde på Cedars-Sinai-sykehuset i Los Angeles i 2008 som følge av en kollapset lunge. Han ble 68 år gammel.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Offisielt nettsted 
(en) Don LaFontaine på Internet Movie Database 
(en) Don LaFontaine på AllMovie 
(en) Don LaFontaine hos The Movie Database 
(en) Don LaFontaine hos Internet Broadway Database 
(en) Don LaFontaine hos Behind The Voice Actors 
Intervju på youtube (Don LaFontaine: The Voice)
Matroslue

Matroslue er en type lett uniformslue for matroser i marinen. Fargen er gjerne hvit, marineblå eller svart. En vanlig variant har flat, tallerkenrund pull over en stående hodekrans dekorert med et bånd med navnet på båten. Flate matrosluer var populære som sivilt moteplagg for gutter på 1800-tallet og i begynnelsen av 1900-tallet, ofte sammen med matrosdress. Gaster i Sjøforsvaret i Norge bærer i dag hvit «lue, rund, gast».


== Historikk og bruk ==

Menige i ulike lands sjøforsvar har hatt forskjellige enkle, praktiske hodeplagg gjennom historien, deriblant strikkeluer, vaskehatter med høy oppbrett, enkle, skrogformede båtluer (pilotluer) og andre lette hatter og luer. Marinepersonell bærer som regel marineblå uniformer i vintersesongen og hvite uniformer i sommersesongen.
Matrosluer formet som skyggeluer med flat, rund pull, men uten skygge, oppstod på midten av 1800-tallet. Tallerken- eller paiformet matroslue har også blitt kalt pork pie hat på engelsk. Porkpie-hatt betegner vanligvis en filt-eller stråhatt med rund brem og lav, flat pull. 
Til forskjell fra hæren og flyvåpenet, er det i marinen stor forskjell på uniformene for offiserer og for vervet eller vernepliktig personell. Befal i sjøforsvaret bærer derfor ikke matrosluer, men vanligvis ulike typer skyggeluer (skipper- og høyluer). Admiraler bar dessuten snutehatt på 1800-tallet. Admiralhatter er fortsatt i bruk som del av gallauniformen i enkelte lands mariner.

		
		
		


== Annet ==

Tegnefilm- og seriefiguren Donald Duck, bærer blå matroslue. Også tegneseriefiguren Skipper'n blir tegnet med ulike typer matros- eller skipperluer.


== Se også ==
Matrosdress
Beret, militær alpelue
Høylue, uniformspreget skyggelue
Båtlue, skrogformet tjenestelue
Admiralhatt
Uniformer i Sjøforsvaret


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Sailor caps – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
«DigitaltMuseum: Søk:  'matroslue'». DigitaltMuseum. Besøkt 21. mai 2012.
Into the Unknown

Into the Unknown er det femte studioalbumet til Mercyful Fate. 
Albumet ble utgitt av Metal Blade Records i 1996. 


== Sporliste ==
«Lucifer» – 1:29
«The Uninvited Guest» – 4:14
«The Ghost of Change» – 5:41
«Listen to the Bell» – 3:56
«Fifteen Men (And a Bottle of Rum)» – 5:04
«Into the Unknown» – 6:33
«Under the Spell» – 4:40
«Deadtime» – 3:13
«Holy Water» – 4:31
«Kutulu (The Mad Arab Part Two)» – 5:17


== Personell ==
King Diamond – Vokal, keyboard
Hank Shermann – Gitar
Michael Denner – Gitar
Sharlee D'Angelo – Bassgitar
Bjarne T. Holm – Slagverk


== Eksterne lenker ==
(en) Into the Unknown på Discogs 
(en) Into the Unknown på MusicBrainz 
(en) Into the Unknown på Encyclopaedia Metallum 
(en) Into the Unknown på AllMusic
I første krets

I første krets  (В круге первом, V kruge pervom) er en roman skrevet av den russiske vinner av Nobelprisen i litteratur, Aleksandr Solzjenitsyn. Den ble publisert første gang i 1968. 


== Handling ==
Boken handler om de innsatte i spesialfengselet Mavrino, samt deres familie, vaktene og de frie ansatte ved fengselet. De innsatte er hovedsakelig ingeniører, intellektuelle eller mekanikere, og arbeider med utviklingen av kommunikasjons- og overvåkningsutstyr og lignende. Fengslet er lokalisert i Moskva og handlingen er lagt til Stalin-tiden, nærmere bestemt til den siste uken av 1949. Som i resten av sitt forfatterskap, bruker Solzjenitsyn også denne boken til å kritisere det sovjetiske samfunnet generelt og GULag-systemet spesielt. Det at de forskjellige karakterene i romanen har ulik posisjon i og oppfatning av samfunnet (fra de innsatte til fattige studenter, til diplomater og Stalin selv), gir en stor spennvidde i beskrivelsene av det sovjetiske samfunnet i perioden.
Dead Again

For albumet til Type O Negative, se: Dead Again (Type O Negative-album)Dead Again er det sjette studioalbumet til Mercyful Fate. 
Albumet ble utgitt av Metal Blade Records 9. juni 1998. Det er det første Mercyful Fate-albumet Michael Denner ikke deltar på.


== Sporliste ==
«Torture»(1629)» – 5:03
«The Night» – 5:51
«Since Forever» – 4:39
«The Lady Who Cries» – 4:18
«Banshee» – 4:47
«Mandrake» – 6:06
«Sucking Your Blood» – 4:22
«Dead Again» – 13:41
«Fear» – 4:16
«Crossroads» – 5:42


== Personell ==
King Diamond – vokal, keyboard
Hank Shermann – gitar
Mike Wead – gitar
Sharlee D'Angelo – bassgitar
Bjarne T. Holm – slagverk


== Eksterne lenker ==
(en) Dead Again på Discogs 
(en) Dead Again på MusicBrainz 
(en) Dead Again på Encyclopaedia Metallum 
(en) Dead Again på AllMusic
9 (album)

9 er det syvende studioalbumet til Mercyful Fate. 
Albumet ble utgitt av Metal Blade Records 5. januar 1999. 


== Sporliste ==
«Last Rites» – 4:12
«The Church of Saint Anne» – 4:44
«Sold My Soul» – 5:04
«House on the Hill» – 3:43
«Burn in Hell» – 3:49
«The Grave» – 4:09
«Insane» – 3:01
«Kiss the Demon» – 3:53
«Buried Alive» – 4:53
«9» – 4:31
«S.H.» – 2:21 (Bonusspor på japansk utgave)


== Personell ==
King Diamond – Vokal
Hank Shermann – Gitar
Mike Wead – Gitar
Sharlee D'Angelo – Bassgitar
Bjarne T. Holme – Slagverk


== Eksterne lenker ==
(en) 9 på Discogs 
(en) 9 på MusicBrainz 
(en) 9 på Spotify 
(en) 9 på AllMusic
The Best of Mercyful Fate

The Best of Mercyful Fate er et samlealbum fra Mercyful Fate. 
Albumet ble utgitt av Roadrunner Records i 2003. 


== Sporliste ==
«Doomed by the Living Dead» – 5:08
«A Corpse without Soul» – 6:56
«Nuns Have No Fun» – 4:20
«Evil» – 4:45
«Curse of the Pharaohs» – 3:57
«Into the Coven» – 5:10
«Black Funeral» – 2:50
«Satan's Fall» – 11:23
«A Dangerous Meeting» – 5:11
«Desecration of Souls» – 4:55
«Gypsy» – 3:09
«Come to the Sabbath» – 5:19
«Burning the Cross» – 8:48
«Return of the Vampire» – 4:49


== Personell ==
King Diamond – Vokal, keyboard
Hank Shermann – Gitar
Michael Denner – Gitar
Timi Hansen – Bassgitar
Kim Ruzz – Slagverk
Benny Petersen – Gitar


== Eksterne lenker ==
(en) The Best of Mercyful Fate på Discogs 
(en) The Best of Mercyful Fate på MusicBrainz 
(en) The Best of Mercyful Fate på Encyclopaedia Metallum 
(en) The Best of Mercyful Fate på Spotify 
(en) The Best of Mercyful Fate på AllMusic
Pietro Borghi

Pietro Borghi var en italiensk turner. 
I 1909 deltok han i VM i Luxembourg. Her fikk det italienske laget bronse i lagkonkurransen, bak Frankrike og Tsjekkoslovakia.