jkorsvik/nowiki_second_scrape_merged huggingface dataset:
Willow Tearooms

Willow Tearooms er et tehus i Sauchiehall Street, som er en av hovedgatene i Glasgow. Tehuset åpnet i 1903 og er designet av den anerkjente arkitekten Charles Rennie Mackintosh.
Mackintosh innledet tidlig i karrieren et tett samarbeid med Catherine Cranston. Hun var tilhenger av måteholdsbevegelse og ønsket, gjennom å opprette tehus, at alkoholkonsumet i befolkningen skulle reduseres. Før Willow Tearooms ble åpnet var Mackintosh med på å dekorere og designe møbler til to andre tehus som Crantson eide. Da Crantson skulle åpne et nytt tehus i Sauchiehall Street fikk Mackintosh oppdraget med å designe tehuset.
Tidligere hadde det vært lager i den smale fireetasjers bygningen som nå skulle bygges om til tehus. Mackintosh lagde flere rom som alle skulle dekke forskjellige funksjoner og som alle hadde ulikt design. I front av første etasje var det et terom for damene, med lunsjrom som var åpent for alle i bakkant. Over dette var det et galleri hvor det ble servert te. I andre etasje var det et luksusrom for damene med utsikt fra et panoramavindu ut over Sauchiehall Street. Den tredje etasjen bestod av et trekledt biljardrom og røkerom for herrene. De forskjellige rommene hadde ulikt design, og det var mørke farger for herrene og lyse for damene. 
Mackintosh designet så å si alt i tehuset, inkludert interiøret, menyen, serviset og uniformene til servitrisene. Det ble også designet en ny fasade på bygningen som brøt vesentlig med de omkringliggende bygningene.
Bygningen ble brukt som tehus frem til 1950-tallet, men ble etter dette brukt til en rekke ulike formål blant annet som varehus. På begynnelsen av 1980-tallet ble det gjennomført et omfattende oppussingsarbeid for å sette tehuset tilbake i sin originale stand. Det gjenåpnet i 1983 og er fremdeles i drift i dag, men det er nå en smykkebutikk i førsteetasje


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Willow Tearooms – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Calgacus

Calgacus (noen ganger nevnt som Calgacos eller Galgacus) er et latinsk navn på den utpekte lederen for caledonere i den såkalte Den caledonske konføderasjon som kjempet mot den romerske hæren ledet av Gnaeus Julius Agricola i slaget ved Mons Graupius i år 83 eller 84 e.Kr. Navnet er latinsk, men kan bli tolket i keltisk, *calg-ac-os, «sverdmannen» eller «manndomsmannen» (i betydning et mannslem).
Den eneste historiske kilde som nevner Calgacus er den romerske historikeren og forfatteren Tacitus’ verk om Agricola som beskriver ham som «meget fornem i fødsel og tapperhet blant høvdingene». Tacitus skrev også en fiktiv tale som ble tillagt Calgacus og talt før slaget og hvor han beskriver romernes undertrykkelse av Britannia og maner sine krigere til å kjempe. Talen refererer hovedsakelig romernes oppfatning av nordlige Britannia, eksempelvis opplysningen om at ingen bor hinsides Caledonia, som de kalt dagens Skottland.
Følgende utdrag er fra talen som blir tilskrevet Calgacus av Tacitus i Livet til Agricola (30):

«Når jeg overveier opprinnelsen til denne krigen og nødvendigheten av vår posisjon er jeg sikker tro på at denne dagen, og denne forbundet til dere, vil bli begynnelsen på frithet for hele Britannia. For oss alle er slaveri noe som er ukjent; det er ikke noe land bortenfor oss, og selv havet er ikke sikker, truet som vi er av en romersk flåte. Og således, i krig og kamp hvor de modige finner ære vil selv feigingene finne trygghet.Tidligere tvister, hvor med varierende hell, ble romerne gitt motstand, fortsatt etterlatt oss et siste håp om hjelp ettersom å være den mest kjente nasjon i Britannia, med bolig i selve hjertet av landet, og ut av syne fra kysten av de erobrede, vi kan holde selv våre øyne skitnet til av trelldommens smitte. For oss som bor ved den ytterste grense av jorden og i frihet, dette fjerne helligdom av Britannias ære, har opp til nå vært forsvar. Nå, imidlertid, den fjerneste grenser i Britannia er slått åpent, og det ukjente bringer alltid det storslåtte. Men det er ingen stammer bortenfor oss, ingenting annet enn bølgene og fjellene, og likevel mer de grusomme romere, å unnslippe fra disses undertrykkelse er forgjeves søkt av lydighet og underkastelse.Utplyndring av verden, deres omfattende plyndring har tømt landet, de har røvet dypt. Om deres fienden har rikdom, har de grådighet; om han er fattig, er de ambisiøse; verken Øst eller Vest kan stagge deres appetitt... Blant de menn som de trakter etter med lik iver, både fattige og rike. Å plyndre, slakte, stjele – disse tingene som de feilaktig kaller et ‘imperium’: de skaper en ørken og kaller det for fred!»Calgacus blir ikke nevnt i løpet av slaget eller etter det, og han er heller ikke nevnt som en av gislene som Agricola tok med seg. Det er derfor uklart om han ble drept i slaget eller unnslap for å slåss videre i den usikre freden som romerne tvang på Caledonia.


== Referanser ==


== Litteratur ==
 Wikiquote: Tacitus – sitater
Tacitus: Livet til Agricola hos Sacred Texts: Tacitus: Agricola Book 1 (30)
Alyson Stoner

Alyson Rae Stoner (født 11. august 1993 i Toledo i Ohio) er en amerikansk barneskuespiller. Hun er blant annet kjent for sin rolle i filmen Cheaper by the Dozen. Hun har også vært bakgrunnsdanser for Missy Elliott og Eminem.
Stoner er i tillegg med i serien Zack & Codys søte hotelliv og filmene Camp Rock og Camp Rock 2. Hun er også kjent for å ha stemmen til Isabella i animasjonsserien Phineas og Ferb.


== Filmografi ==


=== Film ===


=== Fjernsyn ===


=== Musikk ===


=== Videospill ===


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
Offisielt nettsted 
(en) Alyson Stoner – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
Offisielt Alyson Stoner Projektsted
(en) Alyson Stoner på Internet Movie Database 
(no) Alyson Stoner hos Filmfront 
(sv) Alyson Stoner i Svensk Filmdatabas 
(da) Alyson Stoner på Filmdatabasen 
(da) Alyson Stoner på Scope 
(fr) Alyson Stoner på Allociné 
(en) Alyson Stoner på AllMovie 
(en) Alyson Stoner hos Rotten Tomatoes 
(en) Alyson Stoner hos The Movie Database 
(en) Alyson Stoner hos Behind The Voice Actors 
(en) Alyson Stoner hos TV.com
Alyson Stoner interview fra Portrait magazine.
Typhoon-klassen

Typhoon-klassen er en russisk ubåtklasse av ballistiske missilubåter. De er de største ubåter som noen gang er bygget. Klassen ble utviklet av Den sovjetiske marinen som Prosjekt 941 og blir på russisk kalt Akula-klassen, noe som kan føre til sammenblanding med Akula-klassen angrepsubåter.


== Litteratur ==
Stephen Saunders RN, red. (2004). Jane's Fighting Ships 2004-2005 (107 utg.). Jane’s Information Group Limited. s. 590. ISBN 0-7106-2623-1.
Tvistein fyr

Tvistein fyr er et fyr ved Nevlunghavn i Vestfold. Det står på den østre av to småholmer om lag tre kilometer sør av Hummerbakkfjorden. Navnet betyr to steiner, som i dette tilfellet sikter til runde, «steinliknende» holmer.
Fyret ble oppført i 1908. Lyset står sytten meter over høyeste vannstand og når 13.2 nautiske mil. Fyret ble elektrifisert i 1951, samtidig ble nytt tårn og ny betjentbolig anlagt. Det var familie-fyr til slutten av 1950-årene, da ble det turnusstasjon. I 1987 ble fyret automatisert og ble da ubemannet.
Lazar Berman

Lazar Naumovitsj Berman, (russisk Лазарь Наумович Берман) (født 26. februar 1930 i Leningrad i Sovjetunionen, død 6. februar 2005 i Firenze) var en russisk klassisk pianist. Han var en av de siste representantene for den russiske romantiske tradisjonen.


== Referanser ==
Worm Darre-Jenssen

Worm Hirsch Darre-Jenssen (født 7. desember 1870 på Ranheim, død 30. april 1945) var norsk ingeniør og politiker (H).


== Familie ==
Worm Darre-Jenssen var sønn av brukseier Lauritz Jenssen (1837–1899) og Jørgine Wilhelmine Darre (1842–1910), bror av ingeniør og statsråd Hans Jørgen Darre-Jenssen (1864–1950), bror av ingeniør Lauritz J. Dorenfeldt (1863–1932), sønnesønn av brukseier Lauritz Dorenfeldt Jenssen (1801–1859), dattersønn av biskop Hans Jørgen Darre (1803–1874), nevø av banksjef Christian Hirsch (1831–1904) samt oldebarn av sogneprest og eidsvollsmann Jacob Darre (1757–1841).


== Karriere ==
Han hadde ingeniøreksamen fra både maskinavdelingen og bygningsavdelingen ved Trondhjems Tekniske Læreanstalt fra henholdsvis 1889 og 1890, og studerte videre ved Königliche Technische Hochschule i Hannover 1894–1895. Darre-Jenssen var assistent ved Statens Jernbaneanlegg 1890–1894, assistent ved Den kombinerte veiadministrasjon i Kristians amt 1895–1900, byggeleder for Trondhjems kommunale kraftanlegg ved Øvre Lerfoss i 1901, avdelingsingeniør i Trondhjem ingeniørvesen 1902–1913 og overingeniør i Trondhjem havneingeniørvesen 1913–1929. Den 12. april 1929 ble han administrerende direktør i Norges Brandkasse, men ble avskjediget av okkupasjonsstyret under andre verdenskrig i 1941.
Han bekledde en rekke verv i politikk og organisasjonsliv, blant annet formann i Trondhjems Polytekniske Forening 1908–1911, styremedlem i Trondhjem jeger- og fiskerforening, formann i Den Norske Ingeniørforenings Trondhjem-avdeling 1912–1914, medlem av Den Norske Ingeniørforenings hovedstyre 1912–1926 (president 1923–1926), styremedlem i Norges Tekniske Høiskoles fond 1915–1936 og visepresident i Norsk Brannvern Forening 1937–1939. Darre-Jenssen var innvalgt på Stortinget fra Trondhjem og Levanger 1925–1930 samt arbeidsminister i Ivar Lykkes regjering 1926–1928. Som parlamentariker var han medlem av Stortingets skog- og vassdragskomite. Som arbeidsminister ble han kjent for sin motvilje til videre jernbaneutbygging, og mente at man burde prioritere veiene isteden.Worm Darre-Jenssen ligger gravlagt på kirkegården ved Tilfredshet kapell i Trondheim.


== Referanser ==


== Eksterne lenker ==
(en) Worm Darre-Jenssen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 
(no) Worm Darre-Jenssen hos Norsk senter for forskningsdata
Loricariinae

Loricariinae er en gruppe harniskmaller som består av ca. 30 slekter. 
Det er tropiske ferskvannsfisk som lever i Sør-Amerika. 
Gruppen ble først beskrevet av Charles Lucien Bonaparte i 1831. Senere, i 1979, ble flere slekter beskrevet, og Loricariinae ble delt inn i fire underfamilier: Loricariini, Harttiini, Farlowellini og Acestridiini. Senere ble Acestridiini flyttet inn i Hypoptopomatinae og slektene i Farlowellini ble flyttet inn i Hartiini. Navnet henspiller på det latinske ordet lorica, som betyr brystplate.


== Delgrupper ==

Tribus Loricariini
Loricaria-gruppen
Brochiloricaria
Loricaria
Paraloricaria
Ricola
Loricariichthys-gruppen
Furcodontichthys
Hemiodontichthys
Limatulichthys
Loricariichthys
Pseudoloricaria
Pseudohemiodon-gruppen
Apistoloricaria
Crossoloricaria
Dentectus
Planiloricaria
Pyxiloricaria
Rhadinoloricaria
Pseudohemiodon
Reganella
Rineloricaria-gruppen
Dasyloricaria
Ixinandria
Rineloricaria
Spatuloricaria
Tribus Harttiini
Aposturisoma
Cteniloricaria
Farlowella, grenmaller
Harttia
Harttiella
Lamontichthys
Metaloricaria
Pterosturisoma
Sturisoma
Sturisomatichthys


== Eksterne lenker ==
(en) Loricariinae – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen 
(en) Loricariinae hos ITIS 
(en) Loricariinae hos NCBI 
(en) Kategori:Loricariinae – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Loricariinae – detaljert informasjon på Wikispecies
Giganotosaurus

Giganotosaurus var en dinosaur som levde i krittiden, (for ca. 90 millioner år siden). Den ble oppdaget i Argentina i 1993. Den var omtrent like lang som tyrannosaurus rex, men kortere enn en spinosaurus, med en antatt lengde på ca. 12 meter og en vekt på ca. 4-7 tonn, omtrent like mye som 100 mennesker. Den var også høyere enn tyrannosaurus rex selv om hjernen var litt mindre.  
Mange forskere mener giganotosaurus var et flokkdyr. Mest sannsynlg er det at den både levde og jaktet i flokk.Giganotosaur holdt ikke byttet nede til det døde som Tyrannosaurus. I stedet tok den et stort jafs med sine skarpe tenner. Etter det trakk den seg tilbake og ventet på at bytte skulle blø i hjel. Hvis ikke det skjedde, skulle infeksjoner i såret forårsaket av en rik bakterieflora fra dinosaurens spytt gjøre det.


== Eksterne lenker ==
(en) Giganotosaurus i Encyclopedia of Life 
(en) Giganotosaurus i Global Biodiversity Information Facility 
(en) Giganotosaurus hos Fossilworks 
(en) Kategori:Giganotosaurus – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
(en) Giganotosaurus – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons 
Giganotosaurus – detaljert informasjon på Wikispecies
Sværholt

Sværholt er ei fraflyttet bygd ytterst på Sværholthalvøya, mellom Porsangerfjorden og Laksefjorden i Lebesby kommune i Finnmark. Fuglefjellet Sværholtklubben ligger like nord for stedet. Under andre verdenskrig hadde tyskerne tunge forsvarsanlegg her. Det er en gammel nedlagt kirkegård på stedet.
Sværholtklubben var engang et sentralt sted på Finnmarkskysten. Fiskefeltene lå rett utenfor Sværholt  og fiskerne bodde i sjøbuer som ble panelt og satt skikkelig i stand. Ettersom båtene ble større og fikk motor, var ikke folk lenger avhengig å holde til nær fiskefeltene og Sværholt mistet sin betydning som fiskevær.
Sværholt vært et viktig handelssted på Finnmarkskysten siden slutten av 1700-tallet. Ifølge folketellingen av 1801 bodde det da 21 mennesker på Sværholt fordelt på fire husstander.Ifølge Ytreberg var det en danske som het Søren Bøgeberg den første handelsmannen som slo seg ned på Sværholt. Han fikk gjestgiveribevilgning og en engslette til bopel. Dette var i 1793. Slekta hans drev stedet til langt ut på 1800 tallet.
I 1849 bosatte Amund Torgersen Kraabøl fra Vestre Gausdal seg på Sværholt. Han innførte blant annet kilenøter i distriktet og drev avlstasjon for sau.
Det bodde over 500 tyskere i Sværholt under krigen. Den norske bosettingen ble aldri skikkelig gjenoppbygget etter krigen, og den siste familien flyttet i 1950, mens den siste eneboeren dro i 1958.


== Referanser ==


== Litteratur ==
Anstein Mikkelsen: Sværholt - Porsangerfjordens ytterste klippe. I Porsangerfolket 1999, Porsanger historie og Museumslag,1999. ISBN 82-91278-03-2
Tanafjorden

Tanafjorden (nordsamisk: Deanuvuotna) er en fjord i Finnmark, i kommunene Gamvik, Berlevåg og Tana. Fjorden ligger mellom Nordkinnhalvøya i vest og Varangerhalvøya i øst. Den har innløp mellom Omgangsneset i vest og Skarveneset i øst og strekker seg 70 kilometer sørover til bygda Smalfjord i fjordbunnen.Av fjordarmer finner en på vestsida Tyfjorden, Skarfjorden, Rafjorden, Hopsfjorden og Langfjorden, og på østsida Gulgofjorden. Innerst deler fjorden seg i fem grener. Fra vest til øst er disse Vestertana, Tarmfjorden, Smalfjorden, munningen av Tana og Leirpollen. 
De fleste bosetningene ligger inne i fjordarmene. Bygda Store Molvik på østsiden er et av unntakene og Lávvonjárga et annet, nesten helt sør i fjorden.
Fylkesvei 98 og fylkesvei 890 går langs bunnen av fjorden. 


== Referanser ==
Tyfjorden

Tyfjorden (nordsamisk: Dáigevuotna) er en fjordarm av Tanafjorden på østsiden av Nordkinnhalvøya i Gamvik kommune i Finnmark. Fjorden har innløp mellom Hanstyske i nord og Tyfjordneset i sør og strekker seg 4,5 kilometer vestover til Tyfjord i bunnen av fjorden.Tyfjord er en gammel bygd ved fjorden. Det er ingen annen bebyggelse her. 


== Referanser ==
Skarfjorden

Skarfjorden (nordsamisk: Skáravuotna) er en fjordarm av Tanafjorden på østsiden av Nordkinnhalvøya i Gamvik kommune i Finnmark. Fjorden har innløp sør for Oterstein og strekker seg 2,5 kilometer vestover til bygda Skarfjorden i bunnen av fjorden.Det er ingen andre bosteder ved fjorden enn den innerst i fjorden og heller ingen veisamband. 


== Referanser ==
Rafjorden

Rafjorden (nordsamisk: Rávjavuotna) er en fjordarm av Tanafjorden i Gamvik kommune i Finnmark. Den ligger på den sørøstre delen av Nordkinnhalvøya. Fjorden har innløp mellom Deaigu i nord og Rafjordneset i sør og strekker seg fem kilometer i nordvestlig retning, til Rafjordbotn innerst i fjorden.Fjorden har bratte fjordsider som stiger 300 meter opp fra fjorden. Den eneste bebyggelsen ved fjorden er Hamna på nordsida av fjorden. 


== Referanser ==
Romsdalshorn stoppested

Romsdalshorn stoppested var et av fem stoppesteder på Raumabanen med stasjonsbygning i Romsdalen. Det lå under fjellet Romsdalshorn, i bygda med samme navn. Stasjonsanlegget ble bygget samtidig med jernbanestrekningen, i 1923–1924. Bygningen er tegnet av Gudmund Hoel og Bjarne Friis Baastad ved NSBs arkitektkontor. De ble tegnet i en nyklassisistisk stil, men inspirert av den mer nybarokk-nasjonalromantisk stilen fra stasjonbygningene på Dovrebanen. 
Stasjonsbygningen ved Romsdalshorn ble i 2005 flyttet til Horgheim, der den ble restaurert og skiltet som Trollveggen stasjon. Bygningen står like ved den store rasteplassen under Trollveggen, og like ved jernbanelinjen, men er ikke oppsatt som jernbanestasjon. Grunnen til flyttingen var den nye traséen til Europavei 136 gjennom Romsdalen, som ble lagt rett gjennom stasjonsområdet. Romsdalshorn stoppested representerer et viktig kulturminne for samferdsel i Møre og Romsdal.


== Litteratur ==
Hjørungnes, Berge; Aassve, Anne-Grethe; Bryn, Knut; Waatvik, Anita K. 2005. Kulturminnevern gjennom 30 år. Fortidsminneforeningen, Romsdal avdeling. side 52. ISBN 82-90052-71-5
Normann, Andreas (1994). Raumabana. Rauma kulturstyre. s. 50–51. ISBN 82-91317-01-1. 
Bjerke, Thor og Holom, Finn (2004). Banedata 2004. Hamar / Oslo: Norsk Jernbaneklubb / Norsk Jernbanemuseum. s. 96. ISBN 82-90286-28-7. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
Dahl, Aasmund, red. (1988). Bygningsregistrering: Hamar distrikt: Raumabanen. NSB Arkitektkontoret. s. 114–121. 


== Eksterne lenker ==
(no) Romsdalshorn stoppested i Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase
(no) Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase: Raumabanen
Stasjonene langs Raumabanen på raumabanen.net
Sværholtklubben

Sværholtklubben er en klippe og et fuglefjell ytterst på Sværholthalvøya, mellom Porsangerfjorden og Laksefjorden i Nordkapp og Lebesby kommune i Finnmark. Den er rundt 170 meter høyt og har stupbratte sider. Sværholtklubben har navn etter den fraflyttede bygda Sværholt, som ligger like sør for fjellet.
Fuglefjellet på Sværholtklubben har en av de største hekkekoloniene med krykkje i Finnmark. De skråstilte skiferlagene danner hyller og avsatser oppover i fjellet hvor titusener av fugl hekker. Andre hekkende arter er alke, lomvi og teist. Fuglefjellet og det nærliggende området til sjøs ble i 1983 vernet som Sværholtklubben naturreservat.Under andre verdenskrig hadde tyskerne tunge forsvarsanlegg her. Batteriet, Heeres Küsten Batterie Svaerholtklubben 1/971, ble oppsatt i mai 1942, med seks 14,5 cm kanoner med skuddvidde på 19 kilometer.


== Referanser ==
Hopsfjorden

Hopsfjorden (nordsamisk: Nuoartat Nuorevuotna) er en fjordarm av Tanafjorden i Gamvik kommune i Finnmark. Fjorden ligger på sørsiden av Nordkinnhalvøya. Fjorden har innløp mellom Segelneset i nord og Langfjordodden i sør og strekker seg 17 kilometer vestover til Hopseidet i bunnen av fjorden. På den andre siden av det om lag 500 meter breie Hopseidet ligger bunnen av Eidsfjorden. Det er spredt bebyggelse og bosetning fra Hopseidet til Skjånes. Flere fortidsminner fra yngre steinalder fram til middelalderen ligger langs nordsiden av fjorden, med enkelte funn på sørsiden, da i Litle Skogfjorden. Det er funnet rester etter et kvartsbrudd fra yngre steinalder på SkjånesSør for Langfjordodden går Langfjorden sørvestover. Skjånes er en bygd på nordsiden av fjorden. Litt vest for denne bygda går Ivarsfjorden nordover til bygda Ivarsfjord. På sørsida av fjorden ligger fjordarmene Store Skogfjorden og Litle Skogfjorden
Fv8074 går langs nordsiden av fjorden. 


== Referanser ==
Stiftelsen Bergensklinikkene

Stiftelsen Bergensklinikkene er den største uavhengige og livssynsnøytale institusjon for behandling, kompetanseutvikling og forskning innen rusfeltet i Norge.
Stiftelsen Bergensklinikkene ble etablert 4. januar 1991. I Stiftelsen Bergensklinikkene ligger også Kompetansesenter Rus Region Vest, Bergen, et regionalt og nasjonalt kompetansesenter innen rusfeltet på oppdrag fra Helsedirektoratet.
Årlig gjennomfører Bergensklinikkene mer enn 2 800 behandlingsforløp.
Stiftelsen Bergensklinikkene har 230 ansatte fordelt på Skutevikenklinikken, Hjellestadklinikken, Poliklinikk (inklusive Avdeling for Legemiddelbasert rehabilitering), Avdeling for inntak og koordinering, Forsknings- og dokumentasjonsavdelingen samt Kompetansesenteravdelingen.
Administrerende direktør er Ole Hope (per 2018).Styreleder er Finn Konow Jellestad.


== Referanser ==


== Kilder ==
Bergenclinics.no
rushjelp.no, nettside drevet av Bergensklinikkene
Langfjorden (Gamvik)

Langfjorden (nordsamisk: Lákkovuotna) er en fjordarm av Tanafjorden i Gamvik kommune i Finnmark. Fjorden strekker seg 24 kilometer sørvestover til Langfjordbotn (Lággu). Fjorden har innløp mellom Langfjordodden i vest og Digermulen i øst. Nord for Langfjordodden går Hopsfjorden vestover.Langfjordnes er en bygd på vestsiden av fjorden. Bygda har ikke veisamband til resten av kommunen. Storholmen er en holme som ligger på nordvestsiden et stykke inn i fjorden. Vest for denne holmen ligger bygda Nervei og heller ikke denne har veisamband. Sørøstsiden av fjorden er ikke utbygd. Boreal Sjø har en hurtigbåt i «Tanaruta 010», hurtigbåten MS «Falkefjell».


== Referanser ==
Gulgofjorden

Gulgofjorden (også kalt Trollfjorden, nordsamisk Vuođavuotna) er en fjordarm av Tanafjorden i Berlevåg kommune i Finnmark. Fjorden har innløp mellom Skjerberget i nord og Gulgoneset i sør og strekker seg 4 kilometer østover til den fraflyttede bygda Gulgofjorden i bunnen av fjorden.Det går vei på begge sider av den indre halvdelen av fjorden, men den har ikke veisamband til resten av kommunen. 


== Referanser ==
Vestertana

Denne artikkelen er om fjorden, for grenda se Vestertana (grend).
Vestertana (nordsamisk: Deanodat) er en fjordarm av Tanafjorden i Tana kommune i Finnmark. Fjorden har innløp mellom Kråkeneset i vest og Sommerneset i øst og strekker seg 10 kilometer sørvestover til grenda Vestertana i bunnen av fjorden. Øst for Sommerneset går Tarmfjorden sørover. På vestsida av fjorden ligger den dype Vesterbukta.Det ligger enkelte gårdsbruk langs fjorden, som Fellesjorda på østsiden og Leaibbosvuovdi i Leaibbosjohkas dalføre innafor fjordbotnen. På motsatt side av elva ligger Vestertana kapell, hvor det tidligere har vært drevet skole. Fylkesvei 98 går langs indre del av fjorden. 
Gruntvannsområdene i fjordbotnen er vernet som Vestertana naturreservat.


== Referanser ==
Tarmfjorden

Tarmfjorden (nordsamisk: Čuollovuotna) er en fjordarm av Tanafjorden i Tana kommune i Finnmark. Fjorden har innløp mellom Sommerneset i nord og Hjellnes i sør og strekker seg 5 kilometer sørvestover til Jámešbávtgohppi i bunnen av fjorden. De vestlige gårdene i bygda Torhop ligger langs østsida av Tarmfjorden.Fylkesvei 98 går langs østsida av fjorden. 


== Referanser ==
Leirpollen

Leirpollen eller Store Leirpollen (nordsamisk: Juovlavuotna) er en fjordarm øst Tanafjorden i Tana kommune i Finnmark. Fjorden har innløp mellom Leirpollnes i vest og Giemašlávvonjárga i øst, og strekker seg 5,5 kilometer sørover til Austertana i bunnen av fjorden.Det ligger spredt bebyggelse langs begge fjordsidene, men i bunnen av fjorden ligger de tettere ved bygda Austertana. 
Fylkesvei 890 går langs hele vestsiden av fjorden.


== Referanser ==
Otta–Dombåsbanen

Otta-Dombåsbanen betegner den 45,8 km lange jernbanestrekningen mellom Otta og Dombås på nåværende Dovrebanen. 
Banen ble vedtatt i 1907 og åpnet 5. desember 1913. Stasjonsbygningene på strekningen er særlig forseggjort som følge av at det ble utlyst en arkitektkonkurranse i 1911, som Arnstein Arneberg vant.


== Referanser ==
Eidsfjorden (Lebesby)

For andre fjorder med samme navn, se Eidsfjorden.Eidsfjorden (nordsamisk: Oarjjit Nuorevuotna) er en fjordarm av Laksefjorden på sørsiden av Nordkinnhalvøya i Lebesby kommune i Finnmark. Fjorden strekker seg 15 km sørøstover til Hopseidet i bunnen av fjorden. Hopseidet er et om lag 500 meter bredt eid som går over til bunnen av Hopsfjorden, en fjordarm av Tanafjorden.Fjorden har innløp mellom Kifjordneset i nord og Ersneset i sør. Vest for Kifjordneset går Kifjorden nordover. Den eneste bebyggelsen ved fjorden er gården Nordmannset på nordsida i den ytre delen og ved Hopseidet i bunnen av fjorden. 
Fylkesvei 888 går langs den indre delen av fjorden.


== Referanser ==